РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.01.2017Справа №910/18874/16

За позовом Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» в особі

Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію

АТ «Банк «Фінанси та Кредит» Валендюка С.В.

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Хімреактив»

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Фонд гарантування вкладів фізичних осіб

про стягнення 135 681 028,23 грн.

Суддя Літвінова М.Є.

Представники учасників судового процесу:

від позивача: Семенчук В.Ю. за довіреністю від 13.12.2016 р.;

від відповідача: Вадовський В.С. за довіреністю від 07.11.2016 р.;

від третьої особи: не з'явився.

У судовому засіданні присутні вільні слухачі: ОСОБА_5, ОСОБА_6

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Банк «Фінанси та Кредит» Валендюка С.В. (далі - позивач) звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Хімреактів» (далі - відповідач) про стягнення 135 681 028,23 грн., з яких 90 454 240,00 грн. - сума простроченої заборгованості по основному боргу кредиту, 23 910 036,95 грн. - сума простроченої заборгованості по відсоткам, 21 316 751,28 грн. - пеня за прострочення заборгованості по основному боргу кредиту та відсоткам. Крім того, позивач просить суд покласти а відповідача витрати по сплаті судового збору у розмірі 206 700,00 грн.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач вказує на те, що між ним та відповідачем було укладено Кредитний договір, відповідно до умов якого він надав кредитні кошти відповідачу, однак останній у встановлений строк вказані кошти не повернув, відсотки за користування кредитом не сплатив, внаслідок чого за ним утворилась заборгованість. Враховуючи зазначене, позивач вирішив звернутись до суду за захистом своїх прав та законних інтересів.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 19.10.2016 р. порушено провадження у справі № 910/18874/16, на підставі статті 27 Господарського процесуального кодексу України залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, розгляд справи призначено на 02.11.2016.

02.11.2016 через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником позивача подані додаткові документи для долучення до матеріалів справи.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 02.11.2016, на підставі статті 77 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи відкладено на 16.11.2016.

04.11.2016 через відділ діловодства господарського суду міста Києва від представника ГО «Національне благо України» ОСОБА_5 надійшла заява про залучення його до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача.

16.11.2016 через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником позивача подані додаткові документи для долучення до матеріалів справи.

В судовому засіданні 16.11.2016, на підставі статті 77 Господарського процесуального кодексу України, оголошено перерву до 21.11.2016.

В судовому засіданні 21.11.2016 представником відповідача подано відзив на позовну заяву, відповідно до змісту якого відповідач проти задоволення позову заперечує, оскільки надані позивачем первинні документи в підтвердження видачі кредиту, а саме меморіальні ордера, не відповідають вимогам чинного законодавства щодо їх належного оформлення та не є належними і допустимими доказами. Також, відповідач вказує на те, що надані позивачем розрахунки не підтверджуються належними та допустимими доказами, які містяться в матеріалах справи, зокрема, меморіальними ордерами, а тому вважає весь розрахунок таким, що не відповідає вимогам закону. При цьому, відповідач просить суд застосувати строки позовної давності, оскільки умовами Договору сплата процентів за користування кредитом проводиться частинами, щомісячно, у зв'язку з чим початок перебігу позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту невиконання позичальником цих зобов'язань.

В судовому засіданні 21.11.2016, на підставі статті 77 Господарського процесуального кодексу України, оголошено перерву до 05.12.2016.

02.12.2016 через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником відповідача подані додаткові документи для долучення до матеріалів справи, клопотання про витребування доказів в порядку статті 38 Господарського процесуального кодексу України, а також заяву про застосування до спірних правовідносин строків позовної давності.

Також, 02.12.2016 через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником відповідача подано клопотання про призначення у справі судової економічної експертизи документів фінансово-кредитних операції.

Крім того, 02.12.2016 через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником відповідача подано клопотання про розгляд справи в закритому судовому засіданні.

05.12.2016 через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником позивача подані додаткові документи для долучення до матеріалів справи.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 05.12.2016 клопотання відповідача про розгляд справи в закритому судовому засіданні, про витребування додаткових доказів у справі в порядку статті 38 ГПК України, а також клопотання представника Громадської організації «Національне благо України» ОСОБА_5 про залучення його до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача судом були залишені без задоволення, в порядку статті 69 Господарського процесуального кодексу України продовжено строк розгляду спору у справі № 910/18874/16 на п'ятнадцять днів, згідно зі статтею 77 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи відкладено на 03.01.2017.

09.12.2016 через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником позивача подані додаткові документи для долучення до матеріалів справи.

03.01.2017 судове засідання не відбулось у зв'язку з перебуванням судді Літвінової М.Є. на лікарняному.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 16.01.2017, після виходу судді Літвінової М.Є. з лікарняного, розгляд справи № 910/18874/16 призначено на 25.01.2017.

В судовому засіданні 25.01.2017, на підставі статті 77 Господарського процесуального кодексу України, оголошено перерву до 30.01.2017 р.

Розглянувши в судовому засіданні 30.01.2017 подане відповідачем клопотання про призначення у справі судової експертизи, суд вирішив відмовити в його задоволенні, виходячи з наступного.

Обґрунтовуючи заявлене клопотання про проведення судової економічної експертизи відповідач вказує на те, що в даному спорі наявна спірність розрахунків заявленої до стягнення суми боргу за Кредитним договором. Крім того, відповідач зазначає, що оскільки надані позивачем докази на підтвердження надання кредитних коштів згідно умов Кредитного договору, а саме: меморіальні ордери є недійсними, а банківські виписки містять численні неточності, то очевидна необхідність встановлення дійсного розміру заборгованості та визначення якими саме документами вона підтверджується. При цьому, відповідач посилається на те, що у зв'язку зі складністю та спірністю розрахунків заборгованості по обчисленню відсотків за користування кредитними коштами, великою кількістю додаткових угод до кредитного договору (у тому числі щодо зміни відсоткових ставок, строків, а також зміни розміру основної заборгованості), очевидною є потреба у наявності спеціальних знань у галузі економіки та фінансів.

Позивач, у свою чергу, проти призначення у справі судової економічної експертизи заперечує, оскільки ним було надано детальний розрахунок заборгованості відповідача із зазначенням дати видачі траншів, дати та суми фактичного повернення відповідачем суми кредиту - по тілу кредиту; періоду нарахування відсотків, кількості днів в періоді за який нараховуються відсотки, залишок суми заборгованості на яку нараховуються відсотки, відсоткова ставка, сума відсотків, нарахована до погашення, дата та сума фактичного погашення позичальником відсотків по кредиту, загальної суми заборгованості по відсотках - по відсотках; період за який нараховано пеню, кількість днів прострочення, сума простроченого кредиту, подвійна облікова ставка НБУ, розрахункова сума - по пені та виписки по рахунках відповідача.

Частиною 1 статті 41 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що для роз'яснення питань, що виникають при вирішенні господарського спору і потребують спеціальних знань, господарський суд призначає судову експертизу.

Судова експертиза - це дослідження експертом на основі спеціальних знань матеріальних об'єктів, явищ і процесів, які містять інформацію про обставини справи, що перебуває у провадженні органів досудового розслідування чи суду (стаття 1 Закону України «Про судову експертизу»).

Як на тому наголошено у пункті 2 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 4 від 23.03.2012 р. «Про деякі питання практики призначення судової експертизи» судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування.

Із сукупності наведених норм вбачається, що судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування або наявні у справі докази є суперечливими. Питання про призначення судової експертизи повинно вирішуватися лише після ґрунтовного вивчення обставин справи і доводів сторін щодо необхідності такого призначення. Питання, які ставляться перед експертом, мають бути сформульовані чітко, ясно і таким чином, щоб вони виключали неоднозначне їх розуміння й тлумачення та відповідали тим об'єктам і матеріалам, які направляються на експертизу. Недопустимим є порушення перед експертом питань, вирішення яких не спрямовано на встановлення даних, що входять до предмета доказування у справі.

В даному випадку, предметом заявленого позову є стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором.

На підтвердження заявлених позовних вимог позивач надав до позовної заяви копії кредитного договору, додаткових угод до нього, розрахунок заборгованості за вказаним кредитним договором, первинні документи та виписки з рахунку відповідача. Однак, як вбачається з матеріалів справи, відповідач не погоджується з сумою заборгованості визначеною позивачем, у зв'язку з чим надав контррозрахунки та просив призначити судову економічну експертизу.

Таким чином, питання, для вирішення яких відповідач просить суд призначити судову економічну експертизу, безпосередньо стосуються умов Кредитного договору та можуть бути вирішені судом шляхом надання оцінки умовам цього договору в сукупності з іншими наявними в матеріалах справи доказами (розрахунком кредитної заборгованості, наданим позивачем, контррозрахунком заборгованості відповідача, банківськими виписками про рух коштів по рахунках відповідача тощо). Тобто, вирішення означених питань не потребує спеціальних знань, оскільки наявні у матеріалах справи докази є достатніми для встановлення фактів, що входять до предмету доказування у даній справі та підлягають дослідженню судом, проте відповідачем в заявленому клопотанні належним чином не обґрунтовано необхідність признання судової експертизи.

Враховуючи вищевикладене, суд не вбачає дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, з урахуванням наявних в матеріалах справи доказів.

Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Так, відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі "Смірнова проти України"). Роль національних судів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (§ 51 рішення Європейського суду з прав людини від 30 листопада 2006 року у справі "Красношапка проти України").

Пленум Вищого господарського суду України у пункті 12 постанови від 23.03.2012р. № 4 "Про деякі питання практики призначення судової експертизи" зауважив про необхідність врахування того, що недотримання порядку призначення та проведення судової експертизи має наслідком затягування судового процесу і призводить до порушення вимог ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, учасником якої є Україна, стосовно права кожного на розгляд його справи упродовж розумного строку.

На підставі вищевикладеного, суд залишив подане відповідачем клопотання про призначення у справі судової економічної експертизи без задоволення.

Представник позивача в судовому засіданні 30.01.2017 позовні вимоги підтримав в повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні 30.01.2017 проти позову заперечив з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву, а також просив суд застосувати строки позовної давності.

Представник третьої особи в судове засідання 30.01.2017 не з'явився, про причини неявки суд не повідомив.

Судом враховано, що відповідно до п. 3.9. постанови пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», розпочинаючи судовий розгляд, суддя має встановити, чи повідомлені про час і місце цього розгляду особи, які беруть участь у справі, але не з'явилися у засідання.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК.

За змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Зважаючи на те, що неявка представника третьої особи не перешкоджає всебічному, повному та об'єктивному розгляду всіх обставин справи, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами в порядку ст. 75 Господарського процесуального кодексу України.

При цьому, оскільки суд відкладав розгляд справи, надаючи можливість учасникам судового процесу реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень, суд, враховуючи процесуальні строки розгляду спору, встановлені ст. 69 ГПК України, не знаходить підстав для відкладення розгляду справи.

Судом, враховано, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі «Смірнова проти України»).

Відповідно до Листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України від 25 січня 2006 р. № 1-5/45, у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі.

Критерії оцінювання «розумності» строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

У судовому засіданні 30.01.2017 судом проголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

23.02.2009 між позивачем (Банк) та відповідачем (Позичальник) було укладено Договір відновлювальної кредитної лінії №1289-09 (далі - Договір), відповідно до пункту 1.1. якого Банк відкриває Позичальнику відновлювальну кредитну лінію на загальну суму 10 000 000,00 грн., а Позичальник зобов'язується повернути отримані в рахунок кредитної лінії грошові кошти до 25.08.2009 включно, та сплатити за користування кредитними коштами відсотки в розмірі 20% річних (а за користування кредитними коштами з моменту, вказаного в пункті «б» п. 3.1. цього Договору, сплатити відсотки в підвищеному розмірі).

Згідно з пунктом 2.4. Договору Позичальник зобов'язується повернути кредитні кошти Банку до 25.08.2009 включно, шляхом перерахування грошових коштів на позичковий рахунок.

Пунктом 3.1. Договору передбачено, що Позичальник сплачує Банку відсотки за користування кредитними коштами в валюті кредиту за відсотковими ставками:

а) 20% річних (в розмірі, вказаному в п. 1.1. цього Договору) за період з дня видачі до строку повернення кредиту, вказаного в п. 2.4. цього Договору;

б) 40% річних за період з 26.08.2009 до дня фактичного погашення позичкової (основної) заборгованості.

Розрахунок відсотків здійснюється за період користування кредитними коштами з моменту списання кредитних коштів з позичкового рахунку Позичальника, до моменту повернення коштів на позичковий рахунок Позичальника. Розрахунок відсотків за день видачі здійснюється як за повний день, а за день повернення не здійснюється. Розрахунок відсотків здійснюється виходячи із 365 днів в році (366 днів у високосному році), в місяці - за календарем (п. 3.3. Договору).

Згідно з пунктом 3.4. Договору нарахування та сплата відсотків за користування кредитними коштами здійснюється щомісячно. Позичальник сплачує відсотки у строк з 26 числа кожного місяця, не пізніше останнього робочого дня кожного місяця. У зазначений строк сплачуються відсотки, нараховані за користування кредитними коштами з 26 числа попереднього місяця до 25 числа поточного місяця (включно). Позичальник сплачує відсотки за останній звітний період (тобто звітний період, в якому наступає строк повернення кредиту) не пізніше строку повернення кредиту, зазначеного в п. 2.4. цього Договору. Якщо Позичальник скористується своїм правом достроково повернути отримані кредитні кошти, тобто достроково погасити позичкову заборгованість або її частину, то одночасно з погашенням основної (позичкової) заборгованості (або її частини) Позичальник зобов'язаний сплатити Банку відсотки за весь період користування, нараховані на суму основної заборгованості (частини основної заборгованості, яка погашається) до дати погашення.

Датою сплати відсотків є день зарахування коштів на рахунок, вказаний в п. 3.2. цього Договору (п. 3.5. Договору).

В подальшому, до вищевказаного Договору сторонами було укладено ряд додаткових угод, за умовами яких здійснювалась пролонгація кредитного договору, змінювалась сума відновлювальної кредитної лінії, графік зниження ліміту, розмір відсоткових ставок.

Зокрема, Додатковою угодою від 01.09.2015 сторони визначили строк дії Договору до 01.03.2016, а Додатковою угодою від 05.10.2015 розмір відновлювальної кредитної лінії - 90 454 240,00 грн.

Відповідно до Додаткової угоди від 30.10.2009 внесено зміни до п. 3.1. Договору та визначено, що Позичальник сплачує Банку проценти за користування кредитними коштами в валюті кредиту за процентними ставками:

а) 20% річних за період з дня надання до 31.10.2009 включно;

14% річних за період з 01.11.2009 до строку повернення кредиту, вказаного в п. 2.4. цього Договору;

б) 28% річних за період з 25.02.2010 до дня фактичного погашення позичкової заборгованості.

Додатковою угодою від 24.02.2010 сторони виклали п. 3.1. Договору в новій редакції та визначили, що Позичальник сплачує банку проценти за користування кредитними коштами в валюті кредиту за процентними ставками:

а) 20% річних за період з дня надання до 31 жовтня 2009 року включно;

14% річних за період з 01.11.2009 до строку повернення кредиту, вказаного в п. 2.4. цього Договору;

б) 28% річних за період з 24.02.2011 до дня фактичного погашення позичкової заборгованості.

Відповідно до Додаткової угоди від 01.02.2011 внесено зміни до п. 3.1. Договору та визначено, що Позичальник сплачує Банку проценти за користування кредитними коштами в валюті кредиту за процентними ставками:

а) 20% річних за період з дня видачі до 31.10.2009 включно;

14% річних за період з 01.11.2009 до 31.01.2011;

8.5% річних за період з 01.02.2011 до строку повернення кредиту, вказаного в п. 2.4. цього Договору;

б) 17% річних за період з дати вказаної в п. 2.4. Договору до дня фактичного погашення позичкової заборгованості.

Додатковою угодою від 27.11.2012 п. 3.1. Договору викладено в наступній редакції: «Позичальник сплачує Банку проценти за користування кредитними коштами в валюті кредиту за процентними ставками:

а) 20% річних за період з дня видачі до 31.10.2009 включно;

14% річних за період з 01.11.2009 до 31.01.2011;

8.5% річних за період з 01.02.2011 по 26.11.2012;

25% річних за період з 27.11.2012 до строку повернення кредиту, вказаного в п. 2.4. цього Договору;

б) 50% річних за період з дати зазначеній у п. 2.4. до дня фактичного погашення позичкової заборгованості.».

Відповідно до Додаткової угоди від 06.03.2014 пункт 1.1. Договору викладено в наступній редакції: «Банк відкриває Позичальнику відновлювальну кредитну лінію на загальну суму 80 000 000,00 грн., а Позичальник зобов'язується повернути в рахунок кредитної лінії грошові кошти відповідно до Графіку зниження ліміту з кінцевим строком погашення до 17.04.2015 р. включно, і сплатити за користування кредитними ресурсами проценти у розмірі 8,35% річних (а за користування кредитними ресурсами з моменту, зазначеному в підпункті «б» п. 3.1. даного Договору, сплатити відсотки у підвищеному розмірі).».

Відповідно до Додаткової угоди від 25.09.2014 внесено зміни до п. 3.1. Договору, якими встановлено, що Позичальник сплачує Банку проценти за користування кредитними коштами в валюті кредиту за процентними ставками:

а) 8,35% річних за період з 01.06.2013 до 30.03.2014 на рахунку обліку відсотків 2068.2.00.10830.03;

8,35% річних за період з 31.03.2014 до строку повернення кредиту, вказаного в п. 2.4. Договору на рахунку обліку відсотків 2068.2.00.10830.03;

23,00% річних за період з 25.09.2014 до строку повернення кредиту, вказаного в п. 2.4. Договору на рахунку обліку відсотків 2068.2.00.10830.010;

б) 46% річних за період з дати вказаної у п. 2.4. Договору до дня фактичного погашення позичкової заборгованості.

02.12.2014 сторони уклали Додаткову угоду до Договору, якою змінили п. 3.1. та визначили, що Позичальник сплачує Банку проценти за користування кредитними коштами в валюті кредиту за процентними ставками:

а) 8,35% річних за період з 01.06.2013 до 30.03.2014 на рахунку обліку відсотків 2068.2.00.10830.03;

8,35% річних за період з 31.03.2014 до строку повернення кредиту, вказаного в п. 2.4. Договору на рахунку обліку відсотків 2068.2.00.10830.03;

23,00% річних за період з 25.09.2014 до строку повернення кредиту, вказаного в п. 2.4. Договору на рахунку обліку відсотків 2068.2.00.10830.010;

15,00% річних за період з 25.09.2014 до строку повернення кредиту, вказаного в п. 2.4. Договору на рахунку обліку відсотків 2068.1.00.10830.011;

б) у випадку порушення Позичальником строків погашення згідно з графіком зниження ліміту, зазначеного в п. 1.1. та 2.4. Договору, Позичальник сплачує Банку відсотки за користування кредитом у валюті кредиту у розмірі 46% річних;

в) 46% річних за період з дати вказаної у п. 2.4. Договору до дня фактичного погашення позичкової заборгованості.

Відповідно до Додаткової угоди від 28.05.2015 внесено зміни до п. 3.1. Договору та визначено, що Позичальник сплачує Банку проценти за користування кредитними коштами в валюті кредиту за процентними ставками:

а) 8,35% річних за період з 01.06.2013 до 27.05.2015 на рахунку обліку відсотків 2068.2.00.10830.03;

23,00% річних за період з 28.05.2015 до строку повернення кредиту, вказаного в п. 2.4. Договору на рахунку обліку відсотків 2068.2.00.10830.03;

23,00% річних за період з 25.09.2014 до строку повернення кредиту, вказаного в п. 2.4. Договору на рахунку обліку відсотків 2068.2.00.10830.010;

15,00% річних за період з 02.12.2014 до строку повернення кредиту, вказаного в п. 2.4. Договору на рахунку обліку відсотків 2068.1.00.10830.011.

Додатковою угодою від 04.08.2015 пункт 3.1. Договору викладено в новій редакції, згідно з якою Позичальник сплачує Банку проценти за користування кредитними коштами в валюті кредиту за процентними ставками:

а) 8,35% річних за період з 01.06.2013 до 27.05.2015 на рахунку обліку відсотків 2068.2.00.10830.03;

23,00% річних за період з 28.05.2015 до строку повернення кредиту, вказаного в п. 2.4. Договору на рахунку обліку відсотків 2068.2.00.10830.03;

23,00% річних за період з 25.09.2014 до строку повернення кредиту, вказаного в п. 2.4. Договору на рахунку обліку відсотків 2068.2.00.10830.010;

У свою чергу, відповідач порушив взяті на себе зобов'язання з повернення кредитних коштів та сплати відсотків за користування кредитом, у зв'язку з чим за ним утворився борг по основній сумі кредиту - 90 454 240,00 грн. та за несплаченими відсотками - 23 910 036,95 грн.

Враховуючи зазначені обставини, позивач вирішив звернутись з даним позовом до суду з метою захисту своїх прав та законних інтересів.

Оцінюючи подані позивачем докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі статтею 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Укладений між позивачем та відповідачем договір за своєю правовою природою є кредитним договором.

Відповідно до ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів (ч. 2 ст. 1056-1 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок (ч. 3 ст. 1049 ЦК України).

Відповідно до ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно зі ст. 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних випадках ставляться.

Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Не допускається одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

В даному випадку, станом на момент розгляду цього спору по суті настав визначений умовами Кредитного договору строк повернення кредиту, однак відповідач взятих на себе зобов'язань за договором у повному обсязі не виконав.

Таким чином, оскільки відповідач отримав відповідні кредитні кошти, однак в обумовлений договором кінцевий строк повернення кредиту, не повернув їх позивачу, відповідний борг, який існує на момент розгляду справи в суді у розмірі 90 454 240,00 грн. має бути стягнутий з нього в судовому порядку.

Також, підлягають стягненню на користь позивача нараховані проценти за користування кредитом в сумі 23 910 036,95 грн.

При цьому, суд відзначає, що перевіривши доданий позивачем до позовної заяви, а також наданий на виконання вимог ухвали суду деталізований розрахунок процентів за користування кредитом з урахуванням наданих письмових пояснень від 27.01.2017 щодо порядку розрахунку процентів, а також контррозрахунок відповідача, судом встановлено, що розрахунок позивача, відповідно до якого розмір процентів за користування кредитом складає 23 910 036,95 грн. є арифметично вірним, зроблений у відповідності до вимог чинного законодавства на підставі наданих до матеріалів справи первинних документів та умов Розділу 3 Кредитного договору, яким врегульовано порядок нарахування процентів.

Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права.

За змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі "Кузнєцов та інші проти Російської Федерації" зазначено, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції.

Така позиція є усталеною практикою Європейського суду з прав людини (справи "Серявін та інші проти України", "Проніна проти України") і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Так, у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини зазначає, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов'язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).

Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Надаючи правову оцінку викладеним відповідачем у відзиві на позовну заяву обставинам, суд зазначає наступне.

Відповідач вважає, що подані позивачем банківські виписки з рахунків не є належними доказами у даній справі, оскільки містять численні неточності, зокрема, у них вказано, що підставою здійснення банківських операцій визначено Кредитний договір №1289-09 від 31.03.2014 р., натомість даний спір стосується обставин виконання Кредитного договору № 1289-09 від 23.02.2009 р., а тому з поданих доказів неможливо встановити дійсні обставини справи.

Також, відповідач зазначає, що відповідно до п. 2.1. Договору про відновлювальну кредитну лінію № 1289-09 від 23.02.2009 видача кредитних коштів у межах кредитної лінії здійснюється траншами у строк з 26.02.2009 по 25.08.2009 за письмовими заявками позичальника зі згодою банка шляхом перерахування їх із позичкового на поточний рахунок позичальника, якщо інше не вказано у письмовій заявці. Тому, також існує необхідність дослідження письмових заявок на отримання кредитних коштів, оскільки вони дадуть змогу встановити дійсні обставини справи стосовно користування кредитними коштами згідно Кредитного договору № 1289-09 від 23.02.2009.

Проте, до вищевказаних тверджень відповідача суд відноситься критично, з огляду на таке.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про бухгалтерській облік та фінансову звітність в Україні» первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію.

Відповідно до ч. 3 ст. 6 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" порядок ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в банках встановлюється Національним банком України відповідно до цього Закону та міжнародних стандартів фінансової звітності.

Згідно зі ст. 41 Закону України "Про Національний банк України" та ч.ч.1, 2 ст. 68 Закону України "Про банки та банківську діяльність" Національний банк встановлює обов'язкові для банківської системи стандарти та правила ведення бухгалтерського обліку і фінансової звітності, що відповідають вимогам законів України та міжнародним стандартам фінансової звітності. Банки організовують бухгалтерський облік відповідно до внутрішньої облікової політики, розробленої на підставі правил, встановлених Національним банком України відповідно до міжнародних стандартів бухгалтерського обліку. Бухгалтерський облік має забезпечувати своєчасне та повне відображення всіх банківських операцій та надання користувачам достовірної інформації про стан активів і зобов'язань, результати фінансової діяльності та їх зміни.

Згідно з п. п. 3 ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" інформація, що міститься у прийнятих до обліку первинних документах, систематизується на рахунках бухгалтерського обліку в регістрах синтетичного та аналітичного обліку шляхом подвійного запису їх на взаємопов'язаних рахунках бухгалтерського обліку.

Відповідно до п. п. 1.10., 4.1. - 4.3. Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України № 254 від 18 червня 2003 року, (далі за текстом - Положення) операційна діяльність банку - це сукупність технологічних процесів, пов'язаних з документуванням інформації за операціями банку (далі - операції), проведенням їх реєстрації у відповідних регістрах, перевірянням, вивірянням та здійсненням контролю за операційними ризиками.

Операції, які здійснюють банки, мають бути належним чином задокументовані. Підставою для відображення операцій за балансовими та/або позабалансовими рахунками бухгалтерського обліку є первинні документи, які мають бути складені під час здійснення операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення в паперовій та/або в електронній формі. Первинний документ - документ, який містить відомості про операцію та підтверджує її здійснення.

Згідно з пунктом 4.6. Положення меморіальні документи застосовуються банками для здійснення і відображення в обліку операцій банку і його клієнтів за безготівковими розрахунками відповідно до нормативно-правових актів Національного банку. До меморіальних документів (паперових або електронних), що використовуються для безготівкових розрахунків, належать такі розрахункові документи: меморіальні ордери; платіжні доручення; платіжні вимоги-доручення; платіжні вимоги; розрахункові чеки; інші документи (інші платіжні інструменти, що визначаються нормативно-правовими актами Національного банку).

Відповідно до п. п. 5.1. - 5.5. Положення інформація, що міститься в первинних документах, систематизується в регістрах синтетичного та аналітичного обліку, які ведуться на паперових носіях або в електронній формі.

Банки обов'язково мають складати на паперових та/або електронних носіях такі регістри: особові рахунки та виписки з них; аналітичні рахунки з обліку внутрішньобанківських операцій; книги реєстрації відкритих рахунків; оборотно-сальдовий баланс; інші регістри відповідно до вимог нормативно-правових актів Національного банку.

Так, зокрема, особові рахунки є регістрами аналітичного обліку, що вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня; їх форма затверджується банком самостійно залежно від можливостей програмного забезпечення.

Згідно з п. п. 5.6, 5.8. Положення виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Інформація про стан особових рахунків клієнтів може надаватись їх власникам, уповноваженим власниками рахунків особам та державним органам, які мають право на отримання такої інформації згідно із законодавством України.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що виписки з особових рахунків клієнтів є регістрами аналітичного обліку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій.

Врахувавши вищезазначене, судом прийнято до уваги надані позивачем банківські виписки з особових рахунків відповідача, а також меморіальні ордери, які були долучені до матеріалів справи, а доводи відповідача щодо відсутності належних доказів в підтвердження отримання ним позивача кредитних коштів не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи.

Також, суд не приймає до уваги доводи відповідача в частині того, що подані позивачем банківські виписки з рахунків не є належними доказами у даній справі, оскільки містять численні неточності, зокрема, у них вказано, що підставою здійснення банківських операцій визначено Кредитний договір № 1289-09 від 31.03.2014, натомість даний спір стосується обставин виконання Кредитного договору № 1289-09 від 23.02.2009, а тому з поданих доказів неможливо встановити дійсні обставини справи, оскільки суду не надано жодних належних доказів в підтвердження того, що між сторонами укладено будь-який інший Кредитний договір №1289-09, окрім того, який міститься в матеріалах справи і є підставою даного позову.

При цьому, судом були досліджені письмові заявки відповідача на отримання кредитних коштів, відповідно до яких, в сукупності з іншими наявними в матеріалах справи первинними документами, судом встановлено дійсні обставини справи стосовно користування кредитними коштами згідно Кредитного договору № 1289-09 від 23.02.2009.

Стосовно поданої відповідачем заяви про застосування строків позовної давності, суд зазначає наступне.

Статтею 256 Цивільного кодексу України встановлено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 Цивільного кодексу України).

Згідно з частинами 1 та 5 статті 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Обґрунтовуючи подану заяву про застосування строків позовної давності відповідач вказує на те, що оскільки за умовами Кредитного договору сплата процентів за користування кредитом проводиться частинами, щомісячно, то початок перебігу позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (дня) невиконання позичальником кожного з цих зобов'язань. Згідно поданого розрахунку заборгованості за Кредитним договором у період з 23.09.2009 по 01.09.2016, позивачем враховуються дані по відсоткам за користування кредитними коштами поза межами позовної давності, а отже і нарахований розмір пені буде іншим. Таким чином, відповідач вказує на те, що позивач виходить за межі загального строку позовної давності у три роки, оскільки у своїх вимогах не враховує положення Кредитного договору про нарахування та сплату відсотків за користування кредитними коштами щомісячно.

Проте, з матеріалів справи вбачається, що Додатковою угодою від 01.09.2015 внесено зміни до п.3.4. Кредитного договору та визначено, що нарахування відсотків за користування кредитними коштами проводиться щомісячно. Сплата відсотків за користування кредитними коштами проводиться щоквартально. Позичальник сплачує у повному обсязі відсотки у строк з 01 по 10 число першого місяця кожного кварталу. У вказаний строк сплачуються відсотки за користування кредитними ресурсами з першого по останній календарний день попереднього кварталу. Позичальник сплачує відсотки за користування кредитними ресурсами, нараховані по 31.08.2015 включно у строк до 01.03.2016 включно.

Враховуючи вищевикладене, оскільки сторонами Договору було продовжено строк сплати відсотків до 01.03.2016, суд дійшов висновку, що позивачем не пропущені строки позовної давності при зверненні до суду з даним позовом, у зв'язку з чим правові підстави для застосування до спірних відносин інституту позовної давності відсутні.

У свою чергу, що стосується заявлених до стягнення 21 316 751,28 грн. пені за прострочення заборгованості по основному боргу кредиту та відсоткам, слід відзначити наступне.

Згідно зі ст. 216 Господарського кодексу України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Одним із різновидів господарських санкцій, які застосовуються до правопорушника у сфері господарювання, є штрафні санкції у вигляді грошової суми (неустойки, штрафу, пені), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання (ст. 230 Господарського кодексу України).

Поняттям «штраф» та «пеня» дано визначення ч. ч. 2, 3 ст. 549 Цивільного кодексу України.

Відповідно до зазначеної норми, штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання; пенею - неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Пунктом 7.1. Договору сторони передбачили, що за прострочення повернення кредитних коштів та/або сплати відсотків Позичальник сплачує Банку пеню із розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України від простроченої суми за кожен день прострочення. Вказана пені сплачується у випадку порушення Позичальником строків платежів, передбачених п. п. 2.4., 2.5., 3.4., 3.6., 4.5., 6.1., 8.3. цього Договору, а також будь-яких інших строків платежів, передбачених цим Договором.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок пені з 02.03.2016 по 01.09.2016 в сумі 21 316 751,28 грн., а також наданий відповідачем контррозрахунок, суд дійшов висновку, що наданий позивачем розрахунок пені є вірним та таким, що відповідає вимогам чинного законодавства та умовам спірного Кредитного договору, у зв'язку з чим позовні вимоги в цій частині вважає обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Згідно зі ст. 4-2 Господарського процесуального кодексу України правосуддя у господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом. Дана норма кореспондується зі ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, в якій закріплено, що сторони користуються рівними процесуальними правами.

Вказані положення означають, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює будь-який тиск однієї сторони на іншу, ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов'язки.

У відповідності до ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Принцип змагальності тісно пов'язаний з процесуальною рівністю сторін і забезпечує повноту фактичного й доказового матеріалу, наявність якого є важливою умовою з'ясування обставин справи. Відповідно до вказаного принципу, особи, зацікавлені в результаті справи, вправі відстоювати свою правоту у спорі шляхом подання доказів; участі в дослідженні доказів, наданих іншими особами шляхом висловлення своєї думки з усіх питань, що підлягають розгляду у судовому засіданні. Змагальність є різновидом активності зацікавленої особи (сторони). Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами й активно впливати на процес з метою захисту прав і охоронюваних законом інтересів.

Відповідачем не надано належних та допустимих доказів на спростування наведених вище висновків, як і не надано належним доказів на підтвердження відсутності боргу перед позивачем, у зв'язку з чим, на підставі встановлених під час розгляду справи обставин суд вважає заявлені позивачем вимоги обґрунтованими та такими, що ґрунтуються на нормах чинного законодавства.

Згідно з п. 2 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 р. «Про судове рішення» рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Оскільки, як зазначалось вище, судом встановлено обґрунтованість заявлених позовних вимог, вони підлягають задоволенню з урахуванням наведеного.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача.

Керуючись ст. ст. 32, 33, 44, 49, 82- 85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Хімреактив» (02099, місто Київ, вулиця Ялтинська, будинок 5Б; ) на користь Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» (04050, місто Київ, вулиця Артема, будинок 60; ) 90 454 240 (дев'яносто мільйонів чотириста п'ятдесят чотири тисячі двісті сорок) грн. 00 коп. простроченої заборгованості по кредиту, 23 910 036 (двадцять три мільйона дев'ятсот десять тисяч тридцять шість) грн. 95 коп. простроченої заборгованості по відсоткам, 21 316 751 (двадцять один мільйон триста шістнадцять тисяч сімсот п'ятдесят одну) грн. 28 коп. пені, 206 700 (двісті шість тисяч сімсот) грн. 00 коп. витрат по сплаті судового збору.

3. Після вступу рішення в законну силу видати наказ.

4. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 06.02.2017

Суддя М.Є. Літвінова