ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" січня 2017 р.Справа № 922/4248/16

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Лавровой Л.С.

при секретарі судового засідання Пунтус Д.А.

розглянувши справу

за позовом ФОП ОСОБА_1, м. Харків
до ФОП ОСОБА_2, м. Харків
про стягнення коштів в розмірі 193466,62 грн.
за участю представників:

позивача - ОСОБА_3 за дов. б/н від 27.10.2016 р.,

відповідача - не з'явився.

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (надалі - позивач) просить суд стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (надалі - відповідач) заборгованість за не належне виконання зобов'язань за договором купівлі - продажу №16/02/22-02 від 22.02.2016 року, де сума основного боргу становить 164932,00 грн., пені 28 534,62 грн. (за період з 18.05.2016 року по 07.11.2016 року). Позивач також просить суд покласти на відповідача витрати по сплаті судового збору.

Ухвалою суду від 12.12.2016 р. прийнято позовну заяву до розгляду, порушено провадження у справі та призначено її до розгляду у судовому засіданні на 19.12.2016 р. о 10:00.

Ухвалою від 19.12.2016 р. розгляд справи було відкладено на 16.01.2017 р. через неявку представника відповідача. 16 січня 2017 р. сторони в призначене судове засідання не з'явилися, у зв'язку з чим розгляд справи було відкладено на 30.01.2017 р.

Представник позивача у призначеному судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Відповідач у призначене судове засідання не з'явився, правом на участь представника у судовому засіданні не скористався, причину неявки не повідомив, витребуваних судом документів не надав, про час та місце проведення судового засідання був повідомлений за адресою, яка вказана у витязі з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

З матеріалів справи вбачається, що ухвала суду про порушення провадження у справі була надіслана відповідачу, але не була відповідачем отримана з відміткою «за не запитом», про що свідчить довідка УДППЗ «Укрпошта» (а.с 51).

Відповідно до п.3.9.1. Постанови Пленуму вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 року "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Згідно положень ст.ст. 4-3, 33 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ч. 3 ст. 22 ГПК України сторони зобов'язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами, виявляти взаємну повагу до прав і охоронюваних законом інтересів другої сторони, вживати заходів до всебічного, повного та об'єктивного дослідження всіх обставин справи.

Враховуючи достатність часу, наданого позивачеві та відповідачеві для підготовки до судового засідання та підготовки витребуваних судом документів, приймаючи до уваги принципи змагальності та диспозитивності господарського процесу, закріплені п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, ст. 4-3 та ст. 33 ГПК України, суд вважає, що господарським судом в межах наданих йому повноважень сторонам створені усі належні умови для надання доказів у справі та є підстави для розгляду справи за наявними у справі матеріалами.

Розглянувши надані учасниками судового процесу документи і матеріали, всебічно та повно з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

За приписами статей 638, 639 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ст. 655 ЦК).

22.02.2016 року між ФОП ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу №16/02/22-02 (надалі - Договір).

У відповідності до умов Договору, позивач зобов'язався передати у власність відповідача, а відповідач прийняти та оплатити ювелірні вироби із срібла (далі як товар).

Відповідно до п. 2.3 Договору, позивач зобов'язався виставити рахунок відповідачу протягом 24 годин з моменту отримання замовлення від відповідача без врахування вихідних та святкових днів. Покупець зобов'язався прийняти товар та оплати його у відповідності з п. 4.1 та 4.2 Договору.

Ціна товару встановлюється у рахунку або у видатковій накладній (3.1 договору).

Умови оплати сторони погодили наступним чином, а саме, оплата товару покупцем проводиться шляхом перерахування грошових коштів у вигляді 50% оплати за фактично отриманий товар, 50% відстрочка платежу 7 календарних днів, на розрахунковий рахунок або у касу Постачальника (п.4.1 договору).

Днем оплати вважається день надходження грошових коштів покупця на розрахунковий рахунок або в касу Постачальника (п.4.2 договору).

На виконання умов договору купівлі-продажу за №16/02/22-02, позивач передав, а відповідач прийняв ювелірні вироби "срібло 925 проби" (976 шт.) на суму 164932,00 грн. про що свідчить підписана сторонами видаткова накладна № р/1 від 11.05.2016 року (а.с.12-15).

Як вказував позивач, ним було особисто надано відповідачу рахунок на оплату разом із видатковою накладною. На підтвердження відсутності проведення відповідачем оплати за переданий товар позивачем надано виписку за особовим рахунком з АТ «Укрсиббанк» за період з 01.04.2016 р. по 15.12.2016 р. Доказів погашення заборгованості не надано і відповідачем.

Згідно статті 193 Господарського кодексу України, та ст. 526 Цивільного кодексу України, яка містить аналогічні положення, зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог що у певних умовах звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом не допускається.

Згідно зі ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ч.1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін), зокрема, за даним договором відповідач зобов'язаний був розрахуватися з позивачем згідно п.4.1 Договору.

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч.1 ст. 612 Цивільного кодексу України).

Враховуючи відсутність в матеріалах справи доказів на підтвердження погашення заборгованості відповідача за Договором, положення діючого законодавства, умови укладеного сторонами Договору та фактично складені відносини між сторонами - суд вважає вимоги позивача по стягненню з відповідача заборгованості за поставлений товар такими, що підлягають задоволенню.

Розділом 8 укладеного Договору встановлено відповідальність сторін за порушення умов Договору.

Зокрема, п. 8.1 визначено, що у разі прострочення платежу, або відмови від оплати постачальник може вимагати у письмовій формі сплатити неустойку у розмірі 0,1% від суми поставки.

У разі недотримання умов пункту 5.1 Договору покупець може в письмовій формі вимагати сплати неустойки у розмірі 0,1% від суми поставки.

Враховуючи наведені положення Договору та невиконання відповідачем обов'язку з проведення оплати за поставлений товар, позивачем було нараховано неустойку в розмірі 0,1% від суми заборгованості - 164932,00 грн. за період з 18.05.2016 р. (коли у відповідача виник обов'язок здійснити оплату відповідно до п. 8.1 Договору) по 07.11.2016 р. Розмір нарахованої позивачем неустойки складає 28534,62 грн.

Перевіривши розрахунок позивача, суд враховує положення діючого законодавства, що встановлюють порядок та межі нарахування штрафних санкцій.

Так, згідно ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями є господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до ч. 4 ст. 231 Господарського кодексу України у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Отже, нарахована позивачем неустойка за своєю правовою природою є пенею, на нарахування якої встановлюється обмеження, а саме, її розмір не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України (частина 2 статті 343 Господарського кодексу України).

Враховуюче викладене, розмір пені за період з 18.05.2016 р. по 07.11.2016 р. на суму боргу - 164932,00 грн. не може перевищувати 25199,45 грн. Таким чином, у стягненні пені в розмірі 3335,17 грн. слід відмовити.

Щодо добровільного припинення діяльності Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2, що вбачається з наданого позивачем витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 80 ГПК України господарський суд припиняє провадження у справі, якщо припинено діяльність суб'єкта господарювання, які були однією із сторін у справі, якщо спірні правовідносини не допускають правонаступництва.

Відповідно до частини третьої статті 46 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців" фізична особа позбавляється статусу підприємця з дати внесення до Єдиного державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця.

Запис до Єдиного державного реєстру підприємств і організацій України про припинення підприємницької діяльності ФОП ОСОБА_2 внесений 24.01.2017 р., тобто станом на 12.12.2016 р. (порушення провадження у справі) вказана особа мала статус підприємця.

Згідно п. 4.7 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року N 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" 1430, громадянин, який мав статус суб'єкта підприємницької діяльності, але на дату подання позову втратив такий статус, не може бути стороною в судовому процесі у господарському суді, якщо немає інших визначених законом підстав для його участі у такому процесі. Однак, якщо відповідна зміна статусу відбулася під час розгляду справи господарським судом, то вона не тягне за собою наслідків у вигляді припинення провадження у справі в зв'язку зі зміною підвідомчості такої справи, оскільки на час звернення до господарського суду її розгляд належав до юрисдикції останнього. У будь-якому разі у суду немає й правових підстав для застосування при цьому положень статті 25 ГПК та залучення до участі у справі як правонаступника фізичної особи - підприємця тієї ж таки фізичної особи, оскільки правонаступництво передбачає перехід прав та обов'язків від одного суб'єкта до іншого, а не зміну правового статусу однієї й тієї ж самої особи. У разі задоволення позову до фізичної особи, яка в процесі розгляду справи втратила статус суб'єкта підприємницької діяльності, резолютивна частина відповідного судового рішення, крім відомостей, передбачених частинами другою - сьомою статті 84 ГПК, повинна містити дані, визначені в пункті 2 частини другої статті 54 цього Кодексу для фізичної особи (без зазначення її колишнього статусу суб'єкта підприємницької діяльності).

Суд враховує відмінності у правоздатності, дієздатності та державній реєстрації юридичних осіб і фізичних осіб-підприємців (глави 4, 5, 7 Цивільного кодексу України, зокрема, статті 25, 26, 34, 91, 92, 110, 111; Закон України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців"), у тому числі те, що: у разі припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця за цією ж фізичною особою зберігається право на її повторну державну реєстрацію як підприємця; припинення фізичною особою підприємницької діяльності та втрата нею статусу суб'єкта такої діяльності не призводять до втрати нею цивільної правоздатності.

Отже, ліквідація юридичної особи і припинення підприємницької діяльності фізичної особи ні за своєю правовою суттю, ні за юридичними наслідками не є тотожними подіями у розумінні пункту 6 частини першої статті 80 ГПК України.

Таким чином, провадження по справі не може бути припинено на підставі п.6 ч.1 ст. 80 ГПК України.

Такий висновок узгоджується із правовою позицією викладеною в постанові Вищого господарського суду України від 26 лютого 2014 року по справі №922/4374/13.

Враховуючи те, що позов підлягає частковому задоволенню, господарський суд відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України вважав за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача сплачену позивачем суму судового збору у розмірі 2851,97 грн.

Враховуючи викладене та керуючись статтями 6, 8, 19, 124, 129 Конституції України, статтями 1, 4, 12, 22, 32, 33, 43, 44, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з Фізичної особи ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 (код: НОМЕР_1, місце проживання: 61091, АДРЕСА_1) на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (код НОМЕР_2, місцезнаходження: 61001, АДРЕСА_2) заборгованість у розмірі 164932,00 грн., неустойку - 25199,45 грн. та суму судового збору - 2851,97 грн.

В іншій частині позову відмовити.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Повне рішення складено 03.02.2017 р.

Суддя Л.С. Лаврова