РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.01.2017Справа №910/12748/15

За позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк»

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

про стягнення 41 141,77 грн.

Суддя А.М. Селівон

Представники учасників судового процесу:

від позивача: Хитрова Л.В. - представник, довіреність № 7914-К-О від 28.12.2016;

від відповідача: ОСОБА_1 - особисто, паспорт НОМЕР_1 виданий Оболонським РУ ГУ МВС України в м. Києві від 11.04.2002; Галя Є.С. - адвокат, договір про надання правової допомоги б/н від 01.08.2015.

У судовому засіданні на підставі ч. 2 ст. 85 Господарського процесуального кодексу України оголошені вступна та резолютивна частини рішення.

СУТЬ СПОРУ:

Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про стягнення 41 141,77 грн., з яких: 22 417,08 грн. заборгованості за кредитом, 10 370,83 грн. заборгованості по процентам за користування кредитом, 6 133,86 грн. пені за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором та 2 220,00 грн. заборгованості по комісії за користування кредитом, а також 1 827,00 грн. витрат на сплату судового збору.

В обґрунтування позовних вимог в позовній заяві позивач посилається на невиконання відповідачем належним чином умов укладеного між сторонами Договору банківського обслуговування б/н від 22.03.2011 в частині повернення кредитних коштів, сплати процентів та комісії за користування кредитом, за наявності яких позивачем нараховано пеню за прострочення виконання грошових зобов'язань.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.05.2015 позовну заяву прийнято до розгляду, порушено провадження у справі № 910/12748/15 та призначено дану справу до розгляду на 09.06.2015.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 09.06.2015 відповідно до ст. 77 ГПК України розгляд справи відкладено на 14.07.2015.

14.07.2015 судове засідання не відбулось у зв'язку з перебуванням судді Селівона А.М. на лікарняному.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 20.07.2015 розгляд справи призначено на 05.08.2015.

У судовому засіданні 05.08.2015р. судом оголошувалась перерва до 20.08.2015р.

Ухвалою Господарського суду від 20.08.2015 у справі № 910/12748/15 за клопотанням відповідача призначено судову економічну експертизу, проведення якої доручено Науково-дослідному центру судової експертизи з питань інтелектуальної власності, на вирішення якої поставлені наступні питання:

- чи відповідає наявний в матеріалах справи розрахунок заборгованості позичальника по сплаті кредиту, процентів за користування кредитом, комісії за користування кредитом та пені за прострочення виконання зобов'язань умовам Договору банківського обслуговування, укладеного між ПАТ КБ «ПриватБанк» та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1, які діяли на час здійснення нарахувань, вимогам чинного законодавства та розрахунковим документам щодо видачі та погашення кредиту за цим договором на дату здійснення розрахунку позивачам?

- чи підтверджується документально наданий позивачем розрахунок заборгованості позичальника по сплаті кредиту, процентів за користування кредитом, комісії за користування кредитом та пені за прострочення виконання зобов'язань згідно Договору банківського обслуговування, укладеного між ПАТ КБ «ПриватБанк» та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 22.03.2011, станом на дату здійснення позивачем розрахунку?

- яка дійсна сума заборгованості ФОП ОСОБА_1 за Договором банківського обслуговування б/н від 22.03.2011 по сплаті основної суми (тіла) кредиту, процентів за користування кредитом, комісії, пені за відсотками та кредитом, станом на дату розрахунку?

- на які рахунки та в якій сумі здійснювалось погашення фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 кредиту та сплата процентів та комісії за користування кредитом згідно договору банківського обслуговування б/н від 22.03.2011? Провадження у справі зупинено до отримання результатів експертизи.

Через відділ діловодства Господарського суду 30.10.2015 від Науково-дослідного центру судової експертизи з питань інтелектуальної власності надійшло клопотання експерта за вих. № 684 від 19.10.2015 про надання додаткових документів, необхідних для проведення експертизи.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 06.11.2015 поновлено провадження у справі № 910/12748/15, задоволено клопотання експерта Науково-дослідного центру судової експертизи з питань інтелектуальної власності № 684 від 19.10.2015 про надання додаткових документів. Також цією ухвалою суд зобов'язав сторін надати судовому експерту Науково-дослідного центру судової експертизи з питань інтелектуальної власності: - Договір банківського обслуговування б/н від 22.03.2011 з усіма додатками та додатковими угодами; - всі ненадані сторінки Договору банківського рахунку № K3111Q від 14.03.2008 з усіма додатками та додатковими угодами; - рух коштів по рахункам, стосовно операцій за Договором банківського обслуговування б/н від 22.03.2011 (з даними про суму і дату операції, кореспонденцію рахунків, призначенням платежу) за період з 22.03.2011 по дату позовних вимог; - іншим рахункам пов'язаним з кредитним Договором банківського обслуговування б/н від 22.03.2011 (в т.ч. аналітичним рахункам операцій за кредитним на наступних рахунках: 1001, 1003, 1003, 1004, 2062, 2063, 2067, 2068, 2069, 2068, 950, 951), за період з 22.03.2011 по дату позовних вимог; - поденний розрахунок заборгованості за Договором банківського обслуговування б/н від 22.03.2011, щодо кредиту (тіла кредиту) з зазначенням сум погашення кредиту, щодо несплаченої комісії за користування кредитом, щодо несплачених процентів, з зазначенням сум погашення процентів, щодо заборгованості по пені (на тіло та проценти); - платіжні документи позичальника, якими він підтверджує факт оплати зобов'язань за період дії Договору банківського обслуговування б/н від 22.03.2011; - документи кредитної справи за Договором банківського обслуговування б/н від 22.03.2011.

Через відділ діловодства Господарського суду 26.02.2016 від Науково-дослідного центру судової експертизи з питань інтелектуальної власності надійшло повторне клопотання експерта за вих. № 114 від 22.02.2016 про надання додаткових документів, необхідних для проведення експертизи.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 26.02.2016 поновлено провадження у справі № 910/12748/15; задоволено клопотання експерта Науково-дослідного центру судової експертизи з питань інтелектуальної власності № 114 від 22.02.2016 про надання додаткових документів; провадження у справі № 910/12748/15 зупинено до отримання результатів експертизи.

24.11.2016 до Господарського суду міста Києва від Київського науково-дослідного центру судової експертизи з питань інтелектуальної власності надійшли матеріали справи № 910/12748/15 разом із висновком експерта за результатами проведення судово-економічної експертизи № 219/15 від 16.11.2016.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 24.11.2016 поновлено провадження у справі № 910/12748/15, розгляд справи призначено на 22.12.2016.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.12.2016, керуючись ст. 77 ГПК України, відкладено розгляд справи № 910/12748/15 на 25.01.2017.

У судове засідання 22.12.2016 з'явився уповноважений представник відповідача.

Уповноважений представник позивача в судове засідання 22.12.2016 не з'явився.

Про дату, час і місце розгляду даної справи позивач повідомлений належним чином, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень: № 574, 582.

У судове засідання 25.01.2017 з'явились уповноважені представники сторін.

Судом повідомлено, що до початку судового засідання 05.08.15р. через канцелярію суду представником позивача подані пояснення (без вихідних реквізитів) нормативного обґрунтування позовних вимог, які долучені судом до матеріалів справи.

Так, в судовому засіданні 05.08.15р. представником відповідача подані: - клопотання б/н від 05.08.15 р. про долучення документів до матеріалів справи; - заяву б/н від 05.08.15 р. при призначення судової економічної експертизи, в якому останній зазначає про наявність неточностей в поданому позивачем розрахунку, оскільки, на його думку, оплата комісії не передбачена умовами договору, неможливо встановити заборгованість по тілу кредиту та перевірити правильність нарахування відсотків з огляду на відсутність доказів отримання кредиту відповідачем, встановлених періодів прострочення з урахуванням пільгового періоду, а також відсутністю умов договору щодо сплати відсоткової ставки в розмірі 48% та 56%; - відзив б/н від 05.08.15 р. на позовну заяву, в якому відповідач заперечує проти позовних вимог, посилаючись на відсутність доказів ознайомлення з умовами надання кредиту, ненаданням позивачем доказів отримання та використання відповідачем кредитних коштів, а також невідповідності розрахунку позивача умовам укладеного договору, зокрема, в частині нарахування відсотків та комісії за користування кредитними коштами. Відзив, клопотання та заява долучені судом до матеріалів справи.

Також судом повідомлено, що до початку судового засідання 20.08.15 р. через канцелярію суду представником відповідача подане письмове обґрунтування заяви про призначення судової експертизи б/н від 19.08.2015, в якому останній зазначає, що розрахунок заборгованості, який наявний в матеріалах справи, не відповідає дійсності та містить суперечливі дані, оскільки не зрозуміло за якою цивільно-правою угодою він був здійснений, а саме за договором банківського обслуговування чи кредитним договором, оскільки в наданій виписці по рахунку відповідача міститься інформація про дві цивільно - правові угоди, проте в матеріалах справи відсутній договір банківського обслуговування та заява відповідача на відкриття рахунку, отримання кредиту або встановлення кредитного ліміту. Отже, на думку відповідача, з наданих позивачем документів неможливо встановити правильність нарахування відсотків, як і загальну суму заборгованості по тілу кредиту, оскільки в матеріалах справи відсутні докази отримання кредиту відповідачем, дата його отримання та розмір. Письмове обґрунтування долучене судом до матеріалів справи.

У судовому засіданні 20.08.15 р. представник позивача подав клопотання б/н від 20.08.2015 про долучення документів до матеріалів справи. Клопотання судом задоволено, документи долучені судом до матеріалів справи.

Інших доказів на підтвердження своїх вимог та заперечень, окрім наявних в матеріалах справи, на час проведення судового засідання 25.01.2017р. сторонами суду не надано.

Від сторін заяв та клопотань процесуального характеру на час проведення судових засідань 22.12.2016 та 25.01.2017 до суду не надходило.

Відповідно до п. 2.3 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.11 р. № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" (далі - Постанова № 18) якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 ГПК), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

Судом прийнято до уваги, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника.

Враховуючи відсутність на час проведення судових засідань клопотань представників сторін та відповідача щодо здійснення фіксації судового засідання по розгляду даної справи технічними засобами, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Судовий процес відображено у протоколах судового засідання.

Перед початком розгляду справи представників сторін було ознайомлено з правами та обов'язками відповідно до ст. ст. 20, 22, 60, 74 та ч. 5 ст. 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Представники сторін та відповідач особисто в судовому засіданні повідомили суд, що права та обов'язки сторонам зрозумілі.

Відводу судді сторонами не заявлено.

У судовому засіданні 25.01.2017 представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги, викладені у позовній заяві, та просив суд задовольнити позов в повному обсязі.

Представник відповідача та відповідач особисто в судовому засіданні 25.01.2017 заперечили проти позовних вимог, надали відповіді на питання суду.

Дослідивши матеріали справи та подані докази, заслухавши в судових засіданнях пояснення представників сторін та відповідач особисто, з'ясувавши обставини, що мають значення для вирішення спору, перевіривши надані сторонами докази та оглянувши в судовому засіданні їх оригінали, суд

ВСТАНОВИВ:

Згідно з ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1, 4 ст. 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина 1 ст. 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямовано на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Суд зазначає, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 Цивільного кодексу України), відповідно мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір).

Згідно до ст. 634 Цивільного кодексу України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Як встановлено судом за матеріалами справи, 22.03.2011 відповідачем - Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 підписано заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, згідно якої відповідач приєднався до умов та правил надання банківських послуг, тарифів банку (надалі - Умови), які разом із заявою складають Договір банківського обслуговування від 22.03.2011, а позивач у свою чергу відкрив відповідачу, зокрема, поточний рахунок 5318 в електронному вигляді у національній валюті (українська гривня) через встановлені засоби електронного зв'язку Банку і Клієнта (системи клієнт-банк, інтернет клієнт - банк, sms-повідомлення або інших), що визначено і врегульовано «Умовами та правилами надання банківських послуг».

У заяві про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг зазначено, що клієнт підписавши цю заяву, погоджується на ведення з ПАТ КБ «ПриватБанк» документообігу, у т. ч. підписання договорів, додатковим договорів, платіжних та інших документів, як шляхом власноручного підписання, так і шляхом накладення електронного цифрового підпису, отриманого у порядку, передбаченому умовами та правилами надання банківських послуг.

Своїм підписом клієнт приєднується та зобов'язується виконувати умови, викладені в Умовах та Правилах надання банківських послуг, Тарифах ПриватБанку - Договорі банківського обслуговування в цілому. Відносини між банком та клієнтом можуть вирішуватись як шляхом підписання окремих договорів або додаткових угод до цього Договору, так і шляхом обміну інформацією/узгодження щодо банківського обслуговування з клієнтом через web-сайти банку www.privatbank.ua, або інший Інтернет-/ SMS-ресурс, зазначений банком.

Згідно розділу 1 Умов, розміщених на web-сайті банку http://www.privatbank.ua, Правила надання банківських послуг є публічною офертою, що містять умови та правила надання послуг банком його клієнтам. Таким чином, клієнт отримує доступ до всіх без виключення послуг ПриватБанку.

Відповідно до ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції (ч. 1 ст. 640 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Оскільки зміст правочину між сторонами зафіксований у вищеперерахованих документах, доказів існування якихось інших «Умов та правил надання банківських послуг», крім тих, що розміщені на сайті позивача, на які позивач посилається в позові, і згоду на використання яких власноручно надав відповідач, суду не подано, відповідно сторони не порушили вимог ч. 1 ст. 208 Цивільного кодексу України щодо письмової форми укладання правочинів між юридичними особами, та у відповідності до ст. 638 Цивільного кодексу України досягли домовленості з усіх його істотних умов.

Як встановлено судом за матеріалами справи, заява від 22.03.2013р. підписана Фізичною - особою підприємцем ОСОБА_1 шляхом накладання електронно-цифрового підпису у системі інтернет-клієнт-банк Приват-24, про що зазначено в тексті самої заяви.

Правовий статус електронного цифрового підпису врегульований Законом України "Про електронний цифровий підпис".

Основні організаційно-правові засади електронного документообігу та використання електронних документів врегульовано Законом України "Про електронні документи та електронний документообіг".

Електронний цифровий підпис - вид електронного підпису, отриманого за результатом криптографічного перетворення набору електронних даних, який додається до цього набору або логічно з ним поєднується і дає змогу підтвердити його цілісність та ідентифікувати підписувача. Електронний цифровий підпис накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа. Одним із елементів обов'язкового реквізиту є електронний підпис, який використовується для ідентифікації автора та/або підписувача електронного документа іншими суб'єктами електронного документообігу. Оригіналом електронного документа вважається електронний примірник з електронним цифровим підписом автора.

Накладання електронного цифрового підпису завершує утворення електронного документа, надаючи йому юридичної сили. Юридична сила електронного документа з нанесеними одним або множинними електронними цифровими підписами та допустимість такого документа як доказу не може заперечуватися виключно на підставі того, що він має електронну форму (ст. 8 Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг").

В силу ч. 2 ст. 3 Закону України "Про електронний цифровий підпис" електронний підпис не може бути визнаний недійсним лише через те, що він має електронну форму або не ґрунтується на посиленому сертифікаті ключа.

Згідно ст. 4 Закону України "Про електронний цифровий підпис" електронний цифровий підпис призначений для забезпечення діяльності фізичних та юридичних осіб, яка здійснюється з використанням електронних документів. Електронний цифровий підпис використовується фізичними та юридичними особами - суб'єктами електронного документообігу для ідентифікації підписувача та підтвердження цілісності даних в електронній формі.

Таким чином, відповідач, підписавши заяву від 20.02.2014р., згідно ст. 634 Цивільного кодексу України, приєднався до умов договору банківського обслуговування та погодився з Тарифами банку відповідно до Умов та Правил надання банківських послуг, які розміщені на сайті позивача.

За таких обставин, враховуючи положення вищезазначених норм закону судом встановлено, що між Публічним акціонерним товариством Комерційним банком «ПриватБанк» (позивач у справі, банк за договором) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (відповідач у справі, клієнт за договором) укладено Договір банківського обслуговування від 22.03.2011.

При цьому судом встановлено, що укладений правочин за своїм змістом та правовою природою є змішаним договором банківського рахунку та кредитного договору, який регулюється приписами §1 та §2 глави 71 та глави 72 Цивільного кодексу України.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними. та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір).

До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору (ст.628 Цивільного кодексу України).

Згідно визначення ч. 1 ст. 1066 Цивільного кодексу України за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

Частиною 1 ст. 1067 Цивільного кодексу України закріплено, що договір банківського рахунка укладається для відкриття клієнтові або визначеній ним особі рахунка у банку на умовах, погоджених сторонами.

Згідно ч. 1 ст. 1068 Цивільного кодексу України встановлено, що банк зобов'язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Слід зазначити, що ст. 1069 Цивільного кодексу України визначені умови кредитування рахунку, зокрема, якщо відповідно до договору банківського рахунка банк здійснює платежі з рахунка клієнта, незважаючи на відсутність на ньому грошових коштів (кредитування рахунка), банк вважається таким, що надав клієнтові кредит на відповідну суму від дня здійснення цього платежу.

Так, розділом 3.2.1. (розділ 3.18 в редакції, чинній до 01.07.2014) Умов передбачено надання послуги щодо встановлення кредитного ліміту на поточний рахунок корпоративного клієнта.

Відповідно до п.3.2.16.1 (п. 3.18.6.1 в редакції, чинній до 01.07.2014) Умов ліміт на поточному рахунку клієнта здійснюється з моменту подачі клієнтом а банк заяви про відкриття поточного рахунку та/або з моменту надання клієнтом розрахункових документів на використання кошті в рамках кредитного ліміту в межах ,зазначених в них сум і діє в об'ємі перерахованих коштів до повного виконання обов'язків сторонами.

Згідно п. 3.2.1.1.1 (п. 3.18.1.1 в редакції, чинній до 01.07.2014) Умов кредитний ліміт на поточний рахунок надається на поповнення обігових коштів і здійснення поточних платежів клієнта, в межах кредитного ліміту. Техніко-економічне обґрунтування кредиту - фінансування поточної діяльності. Про розмір ліміту банк повідомляє клієнта на свій вибір або в письмовій формі, або через встановлені засоби електронного зв'язку банку і клієнта (системи клієнт-банк, інтернет клієнт банк, sms-повідомлення або інших). Банк здійснює обслуговування ліміту клієнта, що полягає в проведенні його платежів понад залишок коштів на поточному рахунку клієнта, шляхом дебетування поточного рахунку. При цьому утворюється дебетове сальдо.

Відповідно до п. 3.2.1.1.3. Умов кредит надається в обмін на зобов'язання клієнта по поверненню кредиту, сплаті відсотків та винагороди (комісії).

Згідно з п. 3.2.1.1.5. (п. 3.18.1.5 в редакції, чинній до 01.07.2014) Умов кредитний ліміт стосовно розділу Умов «Кредитний ліміт» являє собою суму грошових коштів, в межах якої банк здійснює оплату розрахункових документів клієнта понад залишку грошових коштів на його поточному рахунку. Ліміт кредитування банком розраховується за відповідні до внутрішньобанківської методики на підставі даних про рух коштів по поточному рахунку, платоспроможності, кредитної історії та інших показників відповідно до внутрішньобанківських нормативів і нормативних актів НБУ.

Відповідно до п. 3.2.1.1.6. (п. 3.18.1.6 в редакції, чинній до 01.07.2014) Умов ліміт може бути змінений банком в односторонньому порядку, передбаченому умовами та правилами надання банківських послуг, у разі зниження надходжень грошових коштів на поточний рахунок чи настання інших факторів, передбачених внутрішніми нормативними документами Банку. Підписавши угоду, клієнт висловлює свою згоду з тим, що зміна ліміту проводиться банком в односторонньому порядку шляхом повідомлення клієнта на свій вибір або в письмовій формі або через встановлені засоби електронного зв'язку банку і клієнта (системи клієнт-банк, інтернет клієнт-банк, sms-повідомлення або інших).

Згідно з п. 3.2.1.1.11. (п. 3.18.1.11 в редакції, що діяла до 01.07.2014 р.) Умов періодом безперервного користування кредитом є період часу, протягом якого безперервно існувало дебетове сальдо на поточному рахунку. Період безперервного користування «кредитним лімітом на поточному рахунку» - не більше 35 днів.

Позивач в позовній заяві посилається на надання відповідачу кредитного ліміту в розмірі 22500,00 грн., на підтвердження факту використання відповідачем якого позивачем надана наявна у матеріалах справи виписка банку по рахунку відповідача № 5318 за період з 22.03.2011 по 27.05.2015р., яка відображає рух коштів по рахунку ФОП ОСОБА_1, відкритому позивачем для останнього.

Так, відповідно до п. 3.2.1.4.1. (п. 3.18.4.1 в редакції, що діяла до 01.07.2014 р.) Умов за користування кредитом в період з дати виникнення дебетового сальдо на поточному рахунку клієнта при закритті банківського дня клієнт сплачує відсотки, виходячи з процентної ставки, розмір якої залежить від терміну користування кредитом (диференційована кредитна ставка).

Пунктом 3.2.1.4.1.1. Умов визначено, що за період користування кредитом з моменту виникнення дебетового сальдо до дати обнулення дебетового сальдо в одну з дат з наступного 20-го до 25-го числа місяця (далі - період, в який дебетове сальдо підлягає обнулінню), розрахунок процентів здійснюється за процентною ставкою в розмірі 0 % річних від суми залишку непогашеної заборгованості.

Відповідно до п. 3.18.4.1.1-3.18.4.1.3 Умов (в редакції, що діяла на час укладання Договору) за період користування кредитом з моменту виникнення дебетового сальдо до дати обнуління дебетового сальдо в одну з дат з наступного 20го до 25го числа місяця (надалі - «період, в який дебетове сальдо підлягає обнулінню»), розрахунок процентів проводиться по процентній ставці в розмірі, 0 % річних від суми залишку непогашеної заборгованості.

При необнуленні дебетового сальдо в одну з дат періоду, в якому дебетове сальдо підлягає обнулінню, протягом 90 днів з останньої дати періоду, в якому дебетове сальдо підлягає обнулінню, клієнт виплачує банку за користування кредитом проценти в розмірі 24 відсотки річних, починаючи з останньої дати періоду, в яку дебетове сальдо підлягало обнулінню.

У разі непогашення кредиту протягом 90 днів з дати закінчення періоду, в якому дебетове сальдо підлягало обнуленню, починаючи з 91-го дня після дати закінчення періоду, в якому дебетове сальдо підлягало обнулінню, кредит вважається простроченим, а грошові зобов'язання клієнта по погашенню заборгованості вважаються порушеними. При порушенні клієнтом будь-якого з грошових зобов'язань клієнт виплачує банку відсотки за користуванням кредитом у розмірі 48 % річних від суми залишку непогашеної заборгованості.

Разом з тим, згідно п. 3.2.1.1.12. Умов для розрахунку відсотків за користування кредитним лімітом встановлюється диференційована процентна ставка. Відсоткова ставка до розрахунку залежить від терміну існування непогашеного залишку по кредиту. У випадку зміни вартості кредитних ресурсів на ринку грошових ресурсів, зміни облікової ставки НБУ, зміни курсу гривні до іноземної валюти 1 групи класифікатору іноземних валют понад на 5 та більше процентів Сторони на дату укладення цього договору, узгодили про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом. При цьому таке збільшення розміру процентів за користування кредитом не повинно перевищувати подвійного розміру процентної ставки, зазначеної в цьому пункті. Інформацію про розмір узгодженої зміненої процентної ставки за користування кредитом, Банк розміщує для клієнта одним з таких способів: в письмовій формі, через встановлені засоби електронного зв'язку Банку та Клієнта - системи клієнт-банк, інтернет клієнт-банк, «Приват 24», sms-повідомлення на останні відомі банком номери телефонів, наданих банку при ідентифікації та актуалізації відомостей про клієнта, або іншими засобами. Узгоджений сторонами змінений розмір процентів за користування кредитом є чинним з моменту розміщення його способом зазначеним в цьому пункті, якщо інша дата не визначена в інформації про зміну розміру процентів.

Тобто клієнт надав згоду на встановлення змінюваної процентної ставки та подальшу її зміну.

При цьому, з 01.07.2014 р. згідно Наказу ПАТ «ПриватБанк» СП-2014-6780656 від 10.06.2014 року, копія якого наявна в матеріалах справи, відбулися зміни в «Умовах і правилах надання банківських послуг» позивача.

Згідно умов п.п. 3.2.1.4.1.2., 3.2.1.4.1.3. Умов (в редакції чинній з 01.07.2014 р.) при необнуленні дебетового сальдо в одну з дат періоду, в якому дебетове сальдо підлягає обнуленню, протягом 90 днів з останньої дати періоду, в якому дебетове сальдо підлягало обнуленню, клієнт сплачує банку за користування кредитом відсотки в розмірі 36 % річних, починаючи з останньої дати періоду, в яку дебетове сальдо підлягало обнулінню. У випадку непогашення кредиту протягом 90 днів з дати закінчення періоду, в якому дебетове сальдо підлягало обнуленню, починаючи з 91-го дня після дати закінчення періоду, в якому дебетове сальдо підлягало обнуленню, кредит вважається простроченим, а грошові зобов'язання Клієнта щодо погашення заборгованості вважаються порушеними. При порушенні Клієнтом будь-якого з грошового зобов'язання Клієнт сплачує Банку відсотки за користування кредитом у розмірі 56 % річних від суми залишку непогашеної заборгованості. У разі порушення Клієнтом будь-якого з грошових зобов'язань і при реалізації права Банку на встановлення іншого строку повернення кредиту, передбаченого Умовами і правилами надання Банківських послуг, Клієнт сплачує Банку пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми залишку непогашеної заборгованості за кожен день прострочення, виходячи з 360 днів у році. Сплата пені здійснюється з дня, наступного за датою порушення зобов'язань.

Пунктом 3.2.1.4.4. Умов встановлено, що Клієнт сплачує Банку винагороду за використання ліміту відповідно до п.п. 3.2.1.1.6, 3.2.1.2.3.1, 1-го числа кожного місяця у розмірі 0,9 % від суми максимального сальдо кредиту, що існувало на кінець банківського дня за попередній місяць, в порядку передбаченому Умовами та правилами надання банківських послуг.

Згідно зі ст. 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

За умовами п. 3.2.1.4.1.4. Умов під непогашенням кредиту мається на увазі не виникнення на поточному рахунку нульового дебетового сальдо при закритті банківського дня.

Окрім того, згідно п. 3.2.14.4. Умов клієнт сплачує банку винагороду за використання ліміту відповідно до п.п.3.2.1.1.6, 3.2.1.2.3.2, 1-го числа кожного місяця у розмірі 0,9% від суми максимального сальдо кредиту, що існувало на кінець банківського дня за попередній місяць, в порядку, передбаченому Умовами та правилами надання банківських послуг. Банк може за своїм розсудом не стягувати зазначену комісію в разі, якщо максимальне сальдо кредиту, що існувало на кінець банківського дня за попередній календарний місяць, не перевищувало 100 гривень.

Зокрема, як зазначено позивачем в позовній заяві та письмових поясненнях, відповідач у строки, встановлені Умовами та Правилами надання банківських послуг, згідно Тарифів банку, не здійснив обнулювання дебетового сальдо, в зв'язку з чим за відповідачем станом на 24.03.2015 рахується прострочена заборгованість по кредиту в розмірі 22417,08 грн. та заборгованість по комісії за користування кредитом в розмірі 2220,00 грн.

Відповідно до приписів ч. 3 ст. 198 Господарського кодексу України встановлено, що відсотки за грошовими зобов'язаннями учасників господарських відносин застосовуються у випадках, розмірах та порядку, визначених законом або договором.

Згідно положень ч. 1 ст. 1048 Цивільного кодексу України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Відповідно до п. 3.2.1.4.9. Умов розрахунок відсотків за користування кредитом проводиться щодня, починаючи з моменту утворення на поточному рахунку дебетового сальдо при закритті банківського дня, а кількість днів користування кредитними коштами, виходячи з 360 днів у році. Розрахунок відсотків проводиться до повного погашення заборгованості за кредитом, на суму залишку заборгованості за кредитом. День повернення кредиту в часовий інтервал нарахування відсотків не включається. Нарахування відсотків здійснюється в дату сплати.

У відповідності до умов п. 3.2.1.4.10. Умов зобов'язання виконуються в наступній послідовності: кошти, отримані від клієнта, а також від інших уповноважених органів /осіб, для погашення заборгованості, перш за все скеровуються на відшкодування витрат/збитків банку згідно п. п. 3.2.1.2.2.16., 3.2.1.2.3.15., далі для погашення неустойки згідно розділу 5 дійсного розділу Умов, далі - простроченої винагороди, далі - винагороди, далі - прострочених відсотків, далі - відсотків, далі - простроченого кредиту, далі - кредитую Остаточне погашення заборгованості здійснюється не пізніше дати, зазначеної в п. 3.2.1.1.8. При несплаті винагороди, відсотків у відповідні їм дати сплати, вони вважаються простроченими. У випадку розрахунку витрат банку згідно п. п. 3.2.1.2.2.16, 3.2.1.2.3.15 за згодою сторін можлива зміна строків погашення кредиту.

Проте, як зазначено позивачем в позовній заяві та підтверджено представником позивача в судовому засіданні, всупереч вимогам цивільного та господарського законодавства, а також положенням Договору від 22.03.11 р. та Умов відповідач свої зобов'язання щодо сплати процентів за користування кредитом належним чином не виконав, у зв'язку з чим станом на 24.03.2015 р. за відповідачем рахується заборгованість по процентам за користування кредитом в сумі 10 370,83 грн.

Також суд зазначає, що правові наслідки порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов'язань передбачені, зокрема, приписами ст. ст. 549 - 552, 611, 625 Цивільного кодексу України.

Згідно з частиною 2 статті 9 названого Кодексу законом можуть бути передбачені особливості регулювання майнових відносин у сфері господарювання. Відповідні особливості щодо наслідків порушення грошових зобов'язань у зазначеній сфері визначено статями 229-232, 234, 343 Господарського кодексу України та нормами Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань».

З урахуванням приписів ст. 549, ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України та ст. 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» правовими наслідками порушення грошового зобов'язання, тобто зобов'язання сплатити гроші, є обов'язок сплатити не лише суму основного боргу, а й неустойку (якщо її стягнення передбачене договором або актами законодавства), інфляційні нарахування, що обраховуються як різниця добутку суми основного боргу на індекс (індекси) інфляції, та проценти річних від простроченої суми основного боргу.

Так, виходячи з положень ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно ч. 1 ст. 546, ст. 547 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом (ч. 1 ст. 548 Цивільного кодексу України).

У відповідності до ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного або неналежно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Відповідно до п. 3.2.1.5.1. Умов при порушенні Клієнтом будь-якого із зобов'язань по сплаті відсотків за користування кредитом, передбачених п. п. 3.2.1.2.2.2, 3.2.1.4.1., 3.2.1.4.2., 3.2.1.4.3., термінів повернення кредиту, передбачених п. п. 3.2.1.1.8., 3.2.1.2.2.3., 3.2.1.2.3.4., винагороди, передбачених п. п. 3.2.1.2.2., 3.2.1.4.4., 3.2.1.4.5.,3.2.1.4.6. клієнт сплачує банку за кожний випадок порушення пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла в період, за який сплачується пеня, (у % річних) від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу. А в разі реалізації банком права на встановлення іншого строку повернення кредиту, клієнт сплачує банку пеню у розмірі, значеному в п. 3.2.1.4.1.3. від суми заборгованості за кожен день прострочення. Сплата пені здійснюється у гривні.

Нарахування неустойки за кожний випадок порушення зобов'язань, передбачені п.п.3.2.1.5.1., 3.2.1.5.2, 3.2.1.5.3. Умов, здійснюється протягом 3 (трьох) років з дня, коли відповідне зобов'язання мало бути виконано Клієнтом (п. 3.2.1.5.4. Умов).

Згідно з п. 3.2.1.5.7 Умов терміни позовної давності за вимогами про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки - пені, штрафів, встановлюються сторонами тривалістю 5 років.

Як зазначено позивачем в позовній заяві та підтверджено представником останнього в судовому засіданні, відповідач в порушення умов зазначеного Договору обслуговування кредитних лімітів від 22.03.2011 отриманий кредит у повному обсязі не повернув, відсотки та комісію (винагороду) за користування кредитом не сплатив, у зв'язку з чим станом на 24.03.2015 у ФОП ОСОБА_1 утворилась заборгованість у загальному розмірі 41 141,77 грн., з яких: 22 417,08 грн. - заборгованість за кредитом, 10 370,83 грн. - заборгованість по процентах за користування кредитом, 6 133,86 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, 2 220,00 грн. - заборгованість по комісії за користування кредитом.

На підтвердження зазначених обставин позивач надав суду виписки по рахунках відповідача: № 5318 за період з 17.07.2014 по 24.03.2015, за період з 22.03.2011 по 27.05.2015; № 4962 за період з 22.03.2011 по 27.05.2015; № 2054 за період з 22.03.2011 по 27.05.20015; № 4404 за період з 22.03.2011 по 27.05.2015; № 1726 за період з 22.03.2011 по 27.05.2015; № 4957 за період з 22.03.2011 по 27.05.2015; № 0326 за період з 22.03.2011 по 27.05.2015; № 1588 за період з 22.03.2011 по 27.05.2015; № 3817 за період з 22.03.2011 по 27.05.2015; № 4639 за період з 22.03.2011 по 27.05.2015; № 3586 за період з 22.03.2011 по 27.05.2015, які наявні в матеріалах справи.

У зв'язку з невиконанням відповідачем зобов'язань за Договором від 22.03.2011 та з метою досудового врегулювання спору позивачем було направлено на адресу ОСОБА_1 претензію вих.№10221K3V0S055 від 16.02.15 р. з вимогою погасити прострочену заборгованість за тілом кредиту, за відсотками, з комісії за користування кредитом та з пені. Факт надсилання вказаної претензії підтверджується наявними в матеріалах справи копіями фіскального чеку УДППЗ «Укрпошта» №6999 від 09.03.15р., списку №1085 згрупованих поштових відправлень та опису вкладення ,датованих 09.03.15 р.

Проте, оскільки зазначена претензія залишена відповідачем без відповіді та задоволення, наявна станом на 24.03.15 р. заборгованість з тіла кредиту, комісії та процентів за користування кредитним коштами, а також нарахованої в зв'язку з цим пені погашена не була, позивач звернувся до суду з даним позовом.

У відповідності до ст. 124, п.п. 2, 3, 4 ч. 2 ст. 129 Конституції України, ст. 4-2, 4-3 Господарського процесуального кодексу України основними засадами судочинства є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Суд наголошує, що обов'язок доказування, а отже і подання доказів відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України покладено саме на сторони та інших учасників судового процесу, а тому суд лише створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Саме змагальність сторін, яка реалізується в господарському процесі через ст. 33 ГПК України дає змогу суду всебічно, повно та об'єктивно з'ясувати всі обставини справи та внаслідок чого ухвалити законне, обґрунтоване і справедливе рішення у справі.

Тобто, вказана норма Господарського процесуального кодексу України зобов'язує доводити свою правову позицію саме ту сторону, яка на неї посилається.

За приписами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

При цьому як встановлено судом за матеріалами справи, відповідач у письмовому відзиві на позовну заяву заперечив проти позову, посилаючись на безпідставність, недоведеність та необґрунтованість позовних вимог ПАТ «ПриватБанк», оскільки позивачем не надано доказів отримання (використання) відповідачем кредитних коштів та їх розміру, а також неможливість за наявними матеріалами справи встановити точну дату отримання цих кредитних коштів (виконання та повноту виконання свого обов'язку безпосередньо банком) та визначити початок періоду для нарахування відсотків тощо.

Крім того, в обґрунтування своїх заперечень проти позову відповідач зазначив, що не був ознайомлений з умовами кредитування, не погоджувався з розмірами відсоткової ставки по кредиту та нарахуваннями по них, а також нарахуваннями по інших обов'язкових платежах за користування кредитними коштами та неналежне виконання зобов'язань щодо повернення кредитних коштів.

Поряд із цим під час розгляду справи № 910/12748/15 виходячи з предмету спору та наявних у справі доказів виникли питання щодо визначення обсягу фактичного розміру заборгованості позичальника по кредиту, сплаті процентів та комісії за користування кредитом, а також перевірки правильності нарахування комісії, процентів за користування кредитними коштами та пені, встановлення дійсного розміру заборгованості відповідача за договором, а також зважаючи на те, що відповідач не погоджується з визначеною позивачем сумою, належною до стягнення, що, в свою чергу, вказує на суперечливість наданих сторонами доказів, з метою виключення суперечностей та неоднозначностей в розрахунках позивача та наданих сторонами доказах, з метою встановлення чіткого розміру наявності заборгованості відповідача за кредитом та всіх його складових (суми кредиту, процентів, комісій, та штрафних санкцій), ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.08.2015 у справі № 910/12748/15 на підставі ст. 41 ГПК України було призначено судову економічну експертизу, проведення якої доручено Науково-дослідному центру судової експертизи з питань інтелектуальної власності, на вирішення якої поставлені питання, перелік яких наведений у вступній частині даного рішення.

Суд зазначає, що відповідно до ст. 41 ГПК України для роз`яснення питань, що виникають при вирішенні господарського спору і потребують спеціальних знань, господарський суд призначає судову експертизу. Проведення судової експертизи має бути доручено компетентним організаціям чи безпосередньо спеціалістам, які володіють необхідними для цього знаннями.

Вищий господарський суд України у п. 2 Постанови пленуму № 4 від 23.03.2012 «Про деякі питання практики призначення судової експертизи» зазначив, що відповідно до статті 1 Закону України «Про судову експертизу» судова експертиза - це дослідження експертом на основі спеціальних знань матеріальних об'єктів, явищ і процесів, які містять інформацію про обставини справи, що перебуває у провадженні, зокрема, суду. Водночас і згідно з частиною першою статті 41 ГПК України експертиза призначається для з'ясування питань, що потребують спеціальних знань та встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування.

Якщо наявні у справі докази є взаємно суперечливими, їх оцінку в разі необхідності може бути здійснено господарським судом з призначенням відповідної судової експертизи.

Відповідно до Інструкції про призначення та проведення судових експертиз, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 08.10.1998 № 53/5, одним із видів економічної експертизи є експертиза документів фінансово-кредитних операцій, основним завданнями якої є: визначення документальної обґрунтованості оформлення банківських операцій з відкриття рахунків, руху грошових коштів на рахунках; визначення документальної обґрунтованості оформлення та відображення в обліку операцій з видачі, використання та погашення кредитів; визначення документальної обґрунтованості оформлення та відображення в обліку банків їх фінансово-господарської діяльності; визначення відповідності чинному законодавству відображення фінансово-господарських операцій банків вимогам нормативних актів з ведення обліку і подання звітності; визначення документальної обґрунтованості відображення фінансово-господарських операцій щодо нарахування та сплати банками податків та їх відповідність даним обліку та звітності, чинному законодавству; установлення кола осіб, на яких покладено обов'язок забезпечення дотримання вимог нормативно-правових актів з банківського обліку і контролю.

Суд зазначає, що відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Статтею 36 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що письмовими доказами є документи і матеріали, які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Тобто, за приписами вказаної норми, письмові докази - це документи, в яких містяться відомості про певні обставини, що мають значення для справи, які повинні містити відомості, що мають значення для справи та виконані у формі цифрового, графічного запису або іншим способом, який дає змогу встановити достовірність документа.

В свою чергу висновок експерта за результатами проведення судової експертизи, який виходячи з предмету даного спору є одним із необхідних доказів по справі, підлягає оцінці за правилами статей 42, 43 Господарського процесуального кодексу України, поряд з іншими наявним у справі доказами, та має важливе доказове значення.

Так, приймаючи до уваги предмет спору у даній справі з метою повного, всебічного та об'єктивного дослідження всіх доказів дослідженню судом підлягають обставини виконання сторонами умов Договору від 22.03.2011 р., зокрема, підстави виникнення та наявність заборгованості відповідача перед банком, обсяг фактичного розміру заборгованості позичальника по кредиту, сплаті процентів та комісії за користування кредитом, а також перевірка правильності нарахування комісії, процентів за користування кредитними коштами та пені, а також наявність або відсутність належних та допустимих доказів на підтвердження викладених позивачем у позовній заяві обставин спору тощо.

В ході проведення судової економічної експертизи в справі № 910/12748/15 Науково-дослідний центр судової експертизи з питань інтелектуальної власності надсилав клопотання експерта № 684 від 19.10.2015 та № 114 від 22.02.2016 про надання додаткових документів, необхідних для проведення експертизи, які ухвалами Господарського суду м. Києва від 06.11.2015 та від 26.02.2016 було задоволено та зобов'язано сторін надати судовому експерту: Договір банківського обслуговування б/н від 22.03.2011 з усіма додатками та додатковими угодами; всі ненадані сторінки Договору банківського рахунку № K3111Q від 14.03.2008 з усіма додатками та додатковими угодами; рух коштів по рахункам, стосовно операцій за Договором банківського обслуговування б/н від 22.03.2011 (з даними про суму і дату операції, кореспонденцію рахунків, призначенням платежу) за період з 22.03.2011 по дату позовних вимог; іншим рахункам пов'язаним з кредитним Договором банківського обслуговування б/н від 22.03.2011 (в т.ч. аналітичним рахункам операцій за кредитним на наступних рахунках: 1001, 1003, 1003, 1004, 2062, 2063, 2067, 2068, 2069, 2068, 950, 951), за період з 22.03.2011 по дату позовних вимог; поденний розрахунок заборгованості за Договором банківського обслуговування б/н від 22.03.2011, щодо кредиту (тіла кредиту) з зазначенням сум погашення кредиту, щодо несплаченої комісії за користування кредитом, щодо несплачених процентів, з зазначенням сум погашення процентів, щодо заборгованості по пені (на тіло та проценти); платіжні документи позичальника, якими він підтверджує факт оплати зобов'язань за період дії Договору банківського обслуговування б/н від 22.03.2011; документи кредитної справи за Договором банківського обслуговування б/н від 22.03.2011.

Проте, оскільки на вимогу суду документи, витребувані ухвалами суду від 06.11.2015 та від 26.02.2016 сторонами до Господарського суду м. Києва та Науково-дослідного центру судової експертизи з питань інтелектуальної власності надано не було, 24.11.2016 до Господарського суду міста Києва від Київського науково-дослідного центру судової експертизи з питань інтелектуальної власності надійшли матеріали справи № 910/12748/15 разом із висновком експерта за результатами проведення судово-економічної експертизи № 219/15 від 16.11.2016.

Як зазначено експертом у вказаному висновку, у зв'язку з тим, що надані матеріали недостатні для вирішення поставлених питань, а витребуванні додаткові матеріали на дослідження не надані, неможливо встановити чи відповідає наявний в матеріалах справи розрахунок заборгованості позичальника по сплаті кредиту, процентів за користування кредитом, комісії за користування кредитом та пені за прострочення виконання зобов'язань умовам договору банківського обслуговування, укладеного між ПАТ КБ «Приват Банк» та ФОП ОСОБА_1, які діяли на час здійснення нарахувань, вимогам чинного законодавства та розрахунковим документам щодо видачі та погашення кредиту за цим договором на дату здійснення розрахунку позивачем; не видається за можливе підтвердити документально наданий позивачем розрахунок заборгованості позичальника по сплаті кредиту, процентів за користування кредитом, комісії за користування кредитом та пені за прострочення виконання зобов'язань згідно договору банківського обслуговування від 22.03.2011 станом на дату здійснення позивачем розрахунку; не видається за можливе встановити суму заборгованості ФОП ОСОБА_1 договору банківського обслуговування від 22.03.2011 по сплаті основної суми (тіла) кредиту, процентів за користування кредитом, комісії, пені за відсотками та кредитом, станом на дату розрахунку; не видається за можливе встановити на які рахунки та в якій сумі здійснювалось погашення ФОП ОСОБА_1 кредиту та сплата процентів та комісії за користування кредитом згідно договору банківського обслуговування від 22.03.2011 тощо.

Таким чином, зважаючи на невиконання сторонами вимог ухвал суду та ненадання на вимогу експерта необхідних для проведення призначеної судом судово - економічної експертизи, а також наявний в матеріалах справи висновок експерта № 219/15 від 16.11.2016р. щодо неможливості вирішення поставлених на вирішення експертизи питань та, відповідно, встановлення фактичних обставин у даній справі судовою експертизою, суд має здійснювати розгляд спору виключно за наявними у матеріалах справи доказами, що, в свою чергу унеможливлює встановлення судом обставин, необхідних для перевірки обґрунтованості позовних вимог та відповідно, прийняття за результатами всебічного та повного дослідження наданих сторонами та отриманих судом доказів рішення про задоволення позовних вимог у справі.

В свою чергу, суд зазначає, що за наявності в матеріалах справи наданих сторонами доказів на підтвердження своїх вимог та заперечень, суд позбавлений можливості прийти до чіткого, конкретного та безумовного висновку щодо обсягу фактичного розміру заборгованості позичальника по кредиту, сплаті процентів та комісії за користування кредитом, а також перевірити правильність нарахування комісії, процентів за користування кредитними коштами та пені, дійсного розміру заборгованості відповідача перед позивачем за спірним договором.

При цьому за висновками суду позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження заявлених позовних вимог щодо розміру визначеного позивачем розміру заборгованості позичальника по кредиту, сплаті процентів та комісії за користування кредитом, а також нарахованої пені, та обґрунтування останніх, при цьому наданими господарським судом можливостями для такого доведення сторони не скористались.

Рішення суду про задоволення позову може бути прийнято виключно у тому випадку, коли подані позивачем докази дозволять суду зробити чіткий, конкретний та безумовний висновок про обґрунтованість та законність вимог позивача.

Відповідно до пункту 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 № 6 «Про судове рішення» рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

З огляду на вищевикладене, враховуючи те, що ПАТ КБ «ПриватБанк» позивач не довів в розумінні приписів ст.ст. 32, 33 Господарського процесуального кодексу України ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог, а також у зв'язку з відсутністю належних та допустимих доказів, з якими закон пов'язує можливість здійснення перерахунку судом розміру заявлених майнових вимог, суд вважає за необхідне та правомірне відмовити в задоволенні позову про стягнення з ФОП ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованості в розмірі 41 141,77 грн. (з яких: 22 417,08 грн. заборгованості за кредитом, 10 370,83 грн. заборгованості по процентам за користування кредитом, 6 133,86 грн. пені за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором та 2 220,00 грн. заборгованості по комісії за користування кредитом), у зв'язку з невиконанням відповідачем належним чином умов укладеного між сторонами Договору банківського обслуговування б/н від 22.03.2011, з огляду на його необґрунтованість та недоведеність.

Імперативними приписами ст. 44 ГПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката та інших витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Відповідно до розділу VI Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК) судовими витратами є витрати сторін та інших учасників судового процесу в господарському суді, які пов'язані з розглядом справи і складаються з: судового збору; сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом; витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження; оплати послуг перекладача, адвоката; інших витрат, пов'язаних з розглядом справи. Склад судових витрат не є вичерпним, і оцінка тих чи інших витрат сторін як судових здійснюється господарським судом з урахуванням обставин конкретної справи (п. 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України № 7 від 21.02.2013 року (далі - Постанова № 7)).

Умовами п. 6.1. постанови № 7 визначено, що у вирішенні питань щодо відшкодування витрат, пов'язаних з проведенням судової експертизи, під час судового розгляду господарським судам необхідно враховувати викладене в пункті 23 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 № 4 "Про деякі питання практики призначення судової експертизи".

Так, п. 23 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 № 4 "Про деякі питання практики призначення судової експертизи" передбачено, що відповідно до частини третьої і четвертої статті 15 Закону витрати на проведення судових експертиз науково-дослідними установами Міністерства юстиції України, зокрема, у господарських справах відшкодовуються в порядку, передбаченому чинним законодавством. У застосуванні відповідних законодавчих приписів господарським судам рекомендується виходити з такого. Витрати, пов'язані з проведенням судової експертизи, під час судового розгляду має нести заінтересована сторона, а у разі призначення господарським судом судової експертизи з власної ініціативи - сторона, визначена в ухвалі господарського суду про призначення судової експертизи. Тому в зазначеній ухвалі суд вправі зобов'язати відповідну сторону перерахувати, в тому числі шляхом здійснення попередньої оплати, суму витрат на проведення експертизи на рахунок експертної установи. Після закінчення розгляду справи витрати, пов'язані з проведенням судової експертизи, підлягають розподілу господарським судом на загальних підставах, визначених частиною п'ятою статті 49 ГПК.

Приписами ч. 5 ст. 49 ГПК України визначено, що суми, які підлягають сплаті за проведення судової експертизи, послуги перекладача, адвоката та інші витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються:

- при задоволенні позову - на відповідача;

- при відмові в позові - на позивача;

- при частковому задоволенні позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ухвали суду від 20.10.15р. витрати по оплаті експертизи покладено на відповідача - ФОП ОСОБА_1 При цьому в матеріалах справи наявні: акт експертної установи № 219/15 від 16.11.16 р. здачі - приймання висновку судового експерта у господарському провадженні № 910/12748/15 згідно ухвали від 20.08.2015 р. та акт від 24.09.2015 р. попереднього розрахунку вартості висновку експерта у господарському провадженні № 910/12748/15 згідно ухвали від 20.08.2015р., згідно якого попередня вартість експертизи становить 4324,32 грн. та наперед плачена не була.

Таким чином, враховуючи відмову в задоволенні заявлених позивачем в даній справі позовних вимог та відсутність в матеріалах справи належних доказів понесення відповідачем витрат з оплати призначеної в даній справі експертизи, витрати з оплати проведення судової експертизи, а також витрати зі сплати судового збору згідно приписів ст. 49 ГПК України покладаються на позивача у справі - Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк».

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст. ст. 124, 129 Конституції України, ст. ст. 4-2, 4-3, 43, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову відмовити повністю.

2. Стягнути з Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (49094, м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, буд. 50, ) на користь Науково-дослідного центру судової експертизи з питань інтелектуальної власності (01133, м.Київ, б-р Лесі Українки, 26, код 33499693) 4324,32 грн. витрат за проведення експертизи.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Повний текст рішення складено та підписано 10 лютого 2017 р.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного господарського суду шляхом подання протягом 10 днів з дня складання та підписання повного тексту рішення апеляційної скарги через Господарський суд міста Києва.

Суддя А.М. Селівон