РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" лютого 2017 р. Справа № 918/980/16

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючої судді Олексюк Г.Є.

суддів Філіпова Т.Л.

суддів Василишин А.Р.

при секретарі судового засідання Вох В.С.

розглянувши апеляційну скаргу Заступника прокурора Рівненської області на рішення господарського суду Рівненської області від 14.11.16 р.

у справі № 918/980/16 (суддя Політика Н.А. )

за позовом Заступника керівника Рівненської місцевої прокуратури в інтересах держави

до Городоцької сільської ради Рівненського району Рівненської області

Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів:

1. Рівненська обласна рада;

2. Державне підприємство "Клеванський лісгосп";

3. Управління Держгеокадастру у Рівненському районі Рівненської області;

4. Рівненське обласне управління лісового та мисливського господарства.

про визнання незаконним та скасування рішення сільської ради, визнання договору дострокового тимчасового користування лісами недійсним та зобов'язання повернути лісову ділянку

за участю представників сторін:

позивача ( прокурора) - Лис Н.В.

відповідача 1- Дяденчук А.І. ( представник, дов. у справі)

відповідача 2- ОСОБА_4 ( представник, дов. у справі)

від третіх осіб 1,2,3,4 - не з"явились

Судом роз'яснено представникам сторін права та обов'язки, передбачені ст.ст.20, 22 ГПК України.

Клопотання про технічну фіксацію судового процесу не поступало, заяв про відвід суддів не надходило.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Рівненської області від 14.11.2016 року у справі № 918/980/16 ( суддя Політика Н.А) у позові Заступника керівника Рівненської місцевої прокуратури в інтересах держави до Городоцької сільської ради Рівненського району, Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 ,за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів: Рівненська обласна рада, Державне підприємство "Клеванський лісгосп", Управління Держгеокадастру у Рівненському районі Рівненської області, Рівненське обласне управління лісового та мисливського господарства про визнання незаконним та скасування рішення сільської ради, визнання договору дострокового тимчасового користування лісами недійсним та зобов'язання повернути лісову ділянку відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, місцевий господарський суд керувався положеннями Закону України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року , ч.3 ст.23 Закону України " Про прокуратуру", статтями ч.1,3, ст.9, 18,п.2 ч.1 ст. 33,63 Лісового кодексу України, ч.1-3,5 ст.203, 215, ч1 ст.632 Цивільного кодексу України, ст.ст. 329,п. 330.1.5 ст.330 , п.331.11 ст. 331 Податкового кодексу України та прийшов до висновку, що:

сам лише факт посилання органом місцевого самоврядування у своєму рішенні на норми земельного законодавства та відсутність посилань на положення ЛК України не може беззаперечно свідчити про невідповідність даного рішення імперативним законодавчим приписам та незаконність такого рішення вцілому.

порушення вимог щодо встановлення в договорі довгострокового тимчасового користування лісами від 1 листопада 2013 року розміру плати за користування корисними властивостями лісів без відповідного рішення про встановлення таких ставок Рівненською обласною радою відбулося з вини органу місцевого самоврядування - Ради, а відтак, визнання недійсним спірного договору, згідно якого Підприємець отримав в користування лісову ділянку, та подальше позбавлення його цього майна на підставі того, що Рада не дотрималася вимог закону щодо визначення ціни цього правочину, є неприпустимим. При цьому суд взяв до уваги, що відповідачем вживаються дії щодо внесення змін в спірний договір в частині розміру орендної плати.

Крім того, оскільки позовна вимога відносно повернення спірної лісової ділянки площею 3,6 га була сформульована прокурором на користь одного з відповідачів - Ради, так як вона є власником цієї ділянки від імені територіальної громади, суд дійшов висновку про необґрунтованість вказаної позовної вимоги Прокурора.

Не погодившись з постановленим рішенням, заст.прокурора Рівненської області звернувся з апеляційною скаргою, в якій вказує, що оскаржуване судове рішення суперечить вимогам матеріального та процесуального права, а саме ч. 2 ст. 56 Земельного кодексу України, ст.ст. 18, 33 Лісового кодексу України, ст.ст. 256, 329, 330, 331 Податкового кодексу України, ст.ст. 203, 215, 632 ЦК України та ст. 43 ГПК України, винесено без належної оцінки всіх обставин справи в їх сукупності, з огляду на наступне.

Зокрема, вказує, що за змістом рішення Городоцької сільської ради № 665 від 20.10.2013р., ФОП ОСОБА_1, відповідно до ч. 2 ст. 56 Земельного кодексу України, надано дозвіл на складання договору оренди лісового масиву площею 3,6 га строком на 49 років в с. Карпилівка Рівненського району, тобто даним рішенням врегульовано питання у сфері земельних відносини. Також, згідно інформації Рівненської ОДШ ГУ ДФС у Рівненській області, ОСОБА_1 до 2016 року сплачував плату саме за оренду землі.

Разом з тим, на думку апелянта, відповідно до ч. 2 ст. 56 Земельного кодексу України, громадянам та юридичним особам за рішенням органів місцевого самоврядування та органів виконавчої влади можуть безоплатно або за плату передаватись у власність замкнені земельні ділянки лісогосподарського призначення загальною площею до 5 гектарів „ у складі угідь селянських, фермерських та інших господарств. Водночас, як встановлено матеріалами справи, дані лісові земельні ділянки належать до земель запасу Городоцької сільської ради, і не перебувають у складі угідь будь-якого селянського, фермерського та іншого господарства.

У зв"язку з чим, на думку прокурора, судом безпідставно зроблено висновок про правомірність оскаржуваного рішення. Окрім того, на думку апелянта, суд прийшов до помилкового висновку щодо відсутності правових підстав для визнання недійсним договору довгострокового тимчасового користування лісами.

Апелянт покликається на п. 2 ч. 1 ст. 33 Лісового кодексу України,п. 1.5 Правил використання корисних властивостей лісів, затверджених наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України № 502 від 14.08.2012р., зареєстрованого в Мінюсті України за № 1536/21848 від 05.09.2012р. та зауважує, що договір довгострокового тимчасового користування лісами укладається на підставі рішення органу місцевого самоврядування про виділення для довгострокового тимчасового користування лісової ділянки.

При цьому, на його думку , суду першої інстанції не надано належного доказу - рішення сесії Городоцької сільської ради про виділення ФОП ОСОБА_1 лісової ділянки для довгострокового тимчасового користування лісами площею 3,6 га на АДРЕСА_1.

З огляду на це, апелянт вважає, що спірний договір Городоцькою сільською радою укладено усупереч вимог вищевказаного законодавства, без відповідного рішення ради.

Вважає, що суд прийшов до безпідставного висновку щодо відсутності підстав, визначених ст.ст.203, 215 ЦПК України, для визнання недійсним оспорюваного договору.

Також, приймаючи рішення про відмову у задоволенні позову, господарський суд Рівненської області посилався на практику Європейського суду з прав людини, в тому числі по справі "Стретч проти Сполученого королівства".

Однак у даній справі практика ЄСПЛ застосована невиправдано з огляду на таке.

Предметом безпосереднього регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції є втручання держави в право на мирне володіння майном, зокрема й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування на користь держави. У контексті цієї норми під майном розуміється ціла низка інтересів економічного характеру, до яких можна віднести й право оренди земельної ділянки для створення фермерського господарства.

Зокрема, вказує, що ЄСПЛ, оцінюючи можливість захисту права особи за ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, загалом перевіряє доводи держави про те, що втручання в право власності відбулося у зв'язку з обґрунтованими сумнівами щодо законності набуття особою права власності на відповідне майно, зазначаючи, що існують відмінності між тією справою, в якій законне походження майна особи не оспорюється, і справами стосовно позбавлення особи власності на майно, яке набуте злочинним шляхом або щодо якого припускається, що воно було придбане незаконно (наприклад, рішення та ухвали ЄСПЛ у справах "Раймондо проти Італії" від 22.02.1994, "Філліпс проти Сполученого Королівства" від 05.07.2001, "Аркурі та інші проти Італії" від 05.07.2001, "Ріела та інші проти Італії" від 04.09.2001, "Ісмаїлов проти Російської Федерації" від 06.11.2008).

Крім того, на думку апелянта , судом першої інстанції не встановлено дійсності волевиявлення саме ОСОБА_1 на виділення йому лісової ділянки, оскільки така заява ним не подавалась жодного разу при прийнятті рішень органом місцевого самоврядування. Таким чином, саме орган місцевого самоврядування був ініціатором внесення змін до оскаржуваного рішення, на що прокурором зверталась увага у судовому засіданні.

Окрім того, відповідно до п. 16.1.3 ст.16 Податкового кодексу України, платник податку зобов'язаний подавати до контролюючих органів у порядку, встановленому податковим та митним законодавством, декларації, звітність та інші документи, пов'язані з обчисленням і сплатою податків та зборів, а не орган місцевого самоврядування.

На думку апелянта, обов'язок з визначення плати за оспорюваним договором покладено на ФОП ОСОБА_1, а не на орган місцевого самоврядування.

Тому висновок суду про необхідність захисту права ФОП ОСОБА_1 на мирне володіння майном з огляду на ст. 1 Першого протоколу до Конвенції є передчасним.

Також, апелянт вважає, що судом безпідставно зроблено висновок про необґрунтованість позовної вимоги прокурора щодо повернення лісової ділянки Городоцькій сільській раді, оскільки вказану вимогу сформульовано на користь відповідача у справі, у той час як господарським процесуальним законодавством передбачено лише залучення іншого відповідача та заміну неналежного відповідача, проте не передбачено можливості господарському суду залучити чи замінити позивача, а також виключення з числа відповідачів і надання статусу позивача.

Разом з тим, вимога про зобов'язання ФОП ОСОБА_1 повернути за актом приймання-передачі Городоцькій сільській раді лісову ділянку площею 3,6 га, переданої згідно оспорюваного договору, який визнаний недійсним у судовому порядку, є вимогою про застосування визначених цивільним законодавством наслідків недійсності правочину.

Просить задовольнити вимоги апеляційної скарги в повному обсязі.

У відзиві на апеляційну скаргу, відповідач 1- Городоцька сільська рада вказує, що апеляційна скарга є необгрунтованою та такою, що не спростовує правомірність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, повноти та всебічності встановлення судом обставин, що мають значення для справи

Спростовуючи позицію апелянта, відповідач 1 у відзиві наголошує, що 30 жовтня 2013 року Городоцькою сільською радою Рівненського району Рівненської області було прийнято рішення "Про надання дозволу на складання договору оренди лісового масиву".

Вказаним рішенням ОСОБА_1 надано дозвіл на складання договору оренди лісового масиву площею 3,6га терміном на 49 років в селі Карпилівка, Рівненського району Рівненської області.

В ході слухання справи в суді першої інстанції, 27 жовтня 2016 року сільською радою було прийнято рішення № 628 "Про внесення змін до рішення Городоцької сільської ради від 30 жовтня 2013 року № 665 "Про надання дозволу на складання договору оренди лісового масиву", згідно якого вказаним органом місцевого самоврядування на підставі статті 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" та статей 9, 33 ЛК України було вирішено внести зміни до оскаржуваного Прокурором рішення та викладено його у новій редакції.

Відповідно до вказаної нової редакції оспорюваного рішення ОСОБА_1 було вирішено виділити лісову ділянку площею 3,6 га терміном на 49 років в селі Карпилівка Рівненського району Рівненської області для культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних та туристичних цілей, а також для створення куточка живої природи, утримання звірів, птахів. Також відповідно згаданих змін ОСОБА_1 запропоновано укласти договір довгострокового користування лісами, а за визначенням розміру плати за користування лісовою ділянкою вирішено звернутись до Рівненської обласної ради.

На виконання положень п.2 ч.1 ст. 33 Лісового кодексу України, Городоцькою сільською радою було прийнято рішення про виділення лісової ділянки ОСОБА_1 Рішення не суперечить закону та породжує права та обов'язки для сторін

Вважає,що покликання прокурора про відсутність необхідного рішення сільської ради не відповідає закону, матеріалам справи та встановленим судом обставинам.

Крім того, в апеляційній скарзі прокурор вказує на відсутність рішення Рівненської обласної ради про затвердження ставки рентної плати за використання корисних властивостей лісів.

Разом з тим, відповідач 1 вважає, що ці твердження прокурора суперечать матеріалам справи та фактичним обставинам, оскільки , рішенням Рівненської обласної ради № 442 від 23.12.2016 року встановлено ставку рентної плати за спеціальне використання лісових ресурсів на лісових ділянках, що є власністю територіальної громади Городоцької сільської ради та знаходяться в селі Карпилівка Рівненського району та визначено її на рівні 2037,35 грн./га.

При цьому, сторонами договору довгострокового користування лісами, було внесено зміни до п. 18 розділу "Плата за користування лісовою ділянкою" та зазначено що:

"18. За спеціальне використання лісових ресурсів Сторона 2 (тобто ОСОБА_1.] сплачує рентну плату, що затверджена рішенням Рівненської обласної ради від 23 грудня 2016 року за №442, та становить:

1,7 га-2037,35 грн./га

1,9 га-2037,35 грн./га.

На думку відповідача 1, вказаними доказами повністю спростовуються твердження заступника прокурора Рівненської області, про відсутність обов'язкового визначення розміру рентної плати за користування лісовою ділянкою відповідачем-2 у справі. З огляду на викладене, зазначена обставина не знайшла свого підтвердження, а отже не є підставою для визнання договору недійсним.

Крім того, вважає, що поза увагою прокурора залишився той факт, що лісокористувач протягом тривалого часу належно користувався лісовою ділянкою, сплачуючи за її користування орендну плату (в подальшому рентну плату згідно внесених змін до Податкового кодексу України), доказів порушення або невиконання ним умов спірного договору ні судом, ні прокурором встановлено не було. В той же час, сторонами укладено договори щодо внесення змін до договору довгострокового користування лісами в частині збільшення рентної плати відповідно до Податкового кодексу України, подальше виконання яких призвело до усунення порушень, які було допущено при укладенні договору і, відповідно,захистило права як держави так і добросовісного лісокористувача.

З врахуванням зазначеного вище, на даний час відсутня наявність порушеного права держави у зв'язку з прийняттям спірного рішення та укладеного договору довгострокового користування лісами.

Також вважає, що зобов'язання за оспорюваним договором довгострокового користування лісами можуть бути припинені лише на майбутнє, оскільки виключається можливість застосування двосторонньої реституції між сторонами.

Крім того, наголошує, що для визнання недійсним договору та припинення зобов'язань за його умовами на майбутнє, обставини недійсності правочину мають існувати на момент розгляду спору про визнання його недійсним (тобто, як наслідок, існувати порушені права держави). Зі сторони Городоцької сільської ради та ФОП ОСОБА_1 договір довгострокового користування лісами приведений у чітку відповідність з вимогами закону, що безумовно вказує на відсутність правових підстав для визнання договору недійсним.

У відзиву на апеляційну скаргу, відповідач 2 ФОП ОСОБА_1 зазначає, що сам лише факт не зазначення у рішенні ради вищевказаних норм Лісового кодексу України не може свідчити про незаконність рішення.

Вважає,що суд першої інстанції вірно вказав,що оскільки спірна ділянка знаходиться на АДРЕСА_1 на території Ради в адміністративних межах Рівненського району Рівненської області, Рада мала право приймати рішення, на підставі якого укладався договір довгострокового тимчасового користування спірною лісовою ділянкою.

Вважає, що господарський суд Рівненської області дійшов вірного висновку про відсутність правових підстав для задоволення вимоги прокурора про визнання незаконним та скасування рішення від 30 жовтня 2013 року № 665 "Про надання дозволу на складання договору оренди лісового масиву".

На думку відповідача 2, він як користувач лісової ділянки, не може відповідати за порушення, допущені органом місцевого самоврядування, зокрема за те, що Рівненською обласною радою не прийнято рішення про затвердження ставок рентної плати (збору) за використання корисних властивостей лісів комунальної власності.

Наголошує, що набуваючи нове право, тобто укладаючи договір довгострокового тимчасового користування лісовою ділянкою, покладався на легітимність добросовісних дій державного органу, тобто Городоцької сільської ради.

У відповідності до умов договору ним систематично сплачується визначена договором плата, заборгованість відсутня.При цьому,розмір плати за користування лісовою ділянкою визначений самим органом місцевого самоврядування відповідно до розрахунку ДП "Клеванський лісгосп".

Прокурор не надав контррозрахунку, а також не навів жодного доводу того, що дана плата розрахована не вірно, або є заниженою, що порушує інтереси громади.

Неприйняття Рівненської обласною радою рішення про затвердження ставок рентної плати (збору) за використання корисних властивостей лісів комунальної власності не залежало від волі Підприємця та не може свідчити про недійсність укладеного правочину.

Вважає, що суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні вірно зазначив про те, що визнання недійсним спірного договору, згідно якого Підприємець отримав в користування лісову ділянку, та подальше позбавлення його цього майна на підставі того, що Рада не дотрималася вимог закону щодо визначення ціни цього правочину, є неприпустимим.

Наголошує, що враховуючи, що право комунальної власності на ліси реалізується територіальними громадами безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування, а саме Городоцькою сільською радою, вважає, що позов подано з неправильним визначенням позивача, оскільки свої правомочності Прокурор може реалізувати лише в інтересах Городоцької сільської ради, як Позивача, а не заявляти позов в інтересах держави, жодним чином не обґрунтувавши, яким саме чином порушені інтереси держави та не визначивши належного Позивача.

Просить рішення місцевого господарського суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Третя особа 2- ДП "Клеванське лісове господарство" у відзиві на апеляційну скаргу вказує, що 22 травня 2014 року до директора ДП "Клеванський лісгосп" звернувся сільський голова Городоцької сільської ради Рівненського району О.О.Ткачук з проханням провести розрахунок орендної плати за лісові насадження площею 3,97 га, які знаходяться у АДРЕСА_1

У зв'язку з тим, що лісова ділянка, яка розташована у АДРЕСА_1 не відноситься до земель лісового фонду та не перебуває у користуванні ДП "Клеванський лісгосп", лісгоспом не було проведено розрахунку орендної плати на виконання листа Городоцької сільської ради за вих. № 662 від 22.05.2014 р.

Згідно листа-відповіді ДП "Клеванський лісгосп" від 29.05.2014 р. за вих. № 178 Городоцькій сільській раді було надано методику розрахунку, яка визначається за формулою, а також наведено таблицю, згідно якої проводиться оцінка ділянки лісу в балах відповідно до показників вагомості, якою у своїй діяльності керується лісгосп, коли проводить подібні розрахунки. У таблиці наведено приклад, з використанням примірних показників, як потрібно проводити такий розрахунок.

Провести розрахунок орендної плати за лісові насадження, що знаходяться у АДРЕСА_1, як просила Городоцька сільська рада, ДП "Клеванський лісгосп" не мав можливості, оскільки для проведення розрахунку потрібні певні показники, а саме: обсяг заготівлі з 1 га лісового фонду лісогосподарського підприємства за звітний період, вартість одного знеособленого кубометра реалізованої деревини лісогосподарського підприємства з звітний період, оцінка лісу в балах, вкладення власних коштів підприємства у веденні лісового господарства на 1 га. Оскільки даних показників власником земельної ділянки надано не було, тому розрахунок провести не було можливості.

ДП "Клеванський лісгосп" вважає рішення господарського суду Рівненської області від 14.11.2016 р. таким, що винесенно з дотриманням норм чинного законодавства України, а тому, керуючись ст. 103 ГПК України, просить рішення господарського суду Рівненської області від 14.11.2016 р. у справі № 918/980/16 залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Від третіх осіб 1,3,4 відзивів не поступило, що відповідно до ч.2 ст.96 ГПК України не перешкоджає перегляду рішення місцевого господарського суду.

В судовому засідання прокурор підтримав вимоги апеляційної скарги у повному обсязі, з підстав викладених у ній. Просить задовольнити апеляційну скаргу ,скасувати рішення суду та прийняти нове про задоволення позову.

Представник відповідача 1 в судовому засіданні заперечив вимоги апеляційної скарги з підстав, викладених у відзиві. Вважає рішення законним і обґрунтованим.

Представник відповідача 2 також заперечив вимоги апеляційної скарги з підстав,зазначених у відзиві, просить рішення господарського суду Рівненської області залишити без змін.

Треті особи 1,3,4 в судове засідання не з"явились, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином та заздалегідь ( а.с.17,19,20, т.2)

Відповідно до ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, сторони зобов'язані добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами. Оскільки явка в судове засідання представників сторін - це право, а не обов'язок, справа може розглядатись без їх участі, якщо нез'явлення цих представників не перешкоджає вирішенню спору.

За змістом правової позиції Вищого господарського суду України, викладеної в п.3.9.2 постанови № 18 від 26.12.2011р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору. При цьому неявка у судове засідання однієї з сторін, належним чином повідомленої про час і місце цього засідання, не перешкоджає такому переходові до розгляду позовних вимог, якщо у господарського суду відсутні підстави для відкладення розгляду справи, передбачені частиною першою статті 77 ГПК України (п.3.12 постанови).

Оскільки у матеріалах справи достатньо матеріалів, які мають значення для правильного вирішення спору та третіми особами 1,3,4 не надано доказів в підтвердження поважності причин неявки їх представників в судове засідання, справа розглядається відповідно до статті 75 Господарського процесуального кодексу України без явки третіх осіб 1,3,4 за наявними в ній матеріалами.

Відповідно до статті 101 Господарського процесуального кодексу України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі. У процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу.

Заслухавши пояснення позивача та представників відповідачів, перевіривши повноту з'ясування та доведеність всіх обставин, що мають значення для справи, дослідивши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права при винесенні оскарженого рішення, судова колегія вважає, що апеляційна скарга Заступника прокурора Рівненської області не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Городоцької сільської Ради Рівненського району від 30 жовтня 2013 року № 665 "Про надання дозволу на складання договору оренди лісового масиву" ФОП ОСОБА_1 на підставі його заяви (т.1,а.с. 18) надано дозвіл на складання договору оренди лісового масиву площею 3,6 га терміном на 49 років в селі Карпилівка Рівненського району (т.1,а.с. 17).

На підставі вищенаведеного рішення 1 листопада 2013 року між Городоцькою сільською Радою та ОСОБА_1 був укладений договір довгострокового тимчасового користування лісами, за умовами якого, з урахуванням додатку до цього правочину від 22 березня 2016 року та додаткової угоди від 27 жовтня 2016 року, зазначений орган місцевого самоврядування виділив, а Підприємець прийняв у довгострокове тимчасове користування лісову ділянку для культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних та туристичних цілей, а також для створення куточка живої природи, утримання звірів, птахів.

Так, у користування була виділена лісова ділянка загальною площею 3,6 га, яка розташована по АДРЕСА_1 на території Ради в адміністративних межах Рівненського району Рівненської області (а.с. 19-26,т.1).

Договір підписаний уповноваженими представниками сторін, а також скріплений печаткою Ради.

За змістом пункту 3 договору на момент передачі в користування на лісовій ділянці відсутні об'єкти нерухомості.

Відповідно до пункту 6 цієї угоди передача лісової ділянки в користування здійснюється без вилучення земельної лісової ділянки у Ради.

Згідно з пунктом 9 вказаного правочину лісокористувач приймає у користування лісову ділянку на термін 49 років не раніше дати підписання сторонами цього договору та складання акта приймання-передачі лісової ділянки.

Пунктом 18 договору встановлено, що за користування лісовими насадженнями лісокористувач сплачує орендну плату в сумі 1 376 грн. 28 коп./га відповідно до розрахунку ДП "Клеваньлісгосп" від 29 травня 2014 року № 178.

Оплата лісокористувачем проводиться щоквартально (пункт 19 наведеної угоди).

У пункті 24 цього правочину його сторони погодили, що останній укладено строком на 49 років, та діє з 1 листопада 2013 року до 30 жовтня 2062 року.

В свою чергу, як вбачається з матеріалі справи та встановлено судом першої інстанції, прокурор як в суді першої інстанції та під час апеляційного перегляду справи, покликається на те, що при прийнятті вищевказаного рішення, Рада в порушення вимог чинного законодавства керувалася не положеннями лісового законодавства, а нормами частини 2 статті 56 ЗК України, які регулюють передачу у власність земельних ділянок лісогосподарського призначення.

Разом з тим, як вірно встановлено судом першої інстанції , сам лише факт посилання органом місцевого самоврядування у своєму рішенні на норми земельного законодавства та відсутність посилань на положення ЛК України не може беззаперечно свідчити про невідповідність даного рішення імперативним законодавчим приписам та незаконність такого рішення вцілому.

Аналізуючи зазначені обставини справи, колегія суддів вважає за необхідне застосувати такі положення чинного законодавства.

Так, за частинами 1, 3 статті 9 Лісового кодексу України (надалі -ЛК) у комунальній власності перебувають ліси в межах населених пунктів, крім лісів, що перебувають у державній або приватній власності. Право комунальної власності на ліси реалізується територіальними громадами безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 33 ЛК України сільські, селищні, міські ради у сфері лісових відносин на відповідній території приймають рішення про виділення в установленому порядку для довгострокового тимчасового користування лісами лісових ділянок, що перебувають у комунальній власності, в межах сіл, селищ, міст і припиняють права користування ними.

Як вбачається з матеріалів справи, спірна ділянка знаходиться на АДРЕСА_1 на території Ради в адміністративних межах Рівненського району Рівненської області, а відтак Рада згідно вищенаведених законодавчих приписів мала право приймати рішення, на підставі якого укладався договір довгострокового тимчасового користування спірною лісовою ділянкою.

Відповідно до частини 4 статті 1 Лісового кодексу України лісовою ділянкою є ділянка лісового фонду України з визначеними межами, виділена відповідно до цього Кодексу для ведення лісового господарства та використання лісових ресурсів без вилучення її у землекористувача або власника землі.

Так, відповідно до пункту 6 угоди, передача лісової ділянки в користування здійснюється без вилучення земельної лісової ділянки у Ради, що відповідає приписам ЛК України.

Таким чином, колегія суддів апеляційної інстанції констатує, що місцевий господарський суд дійшов вірного висновку про відсутність правових підстав для задоволення вимоги Прокурора про визнання незаконним та скасування рішення Ради від 30 жовтня 2013 року № 665 "Про надання дозволу на складання договору оренди лісового масиву".

Крім того, згідно матеріалів справи, 27 жовтня 2016 року Радою було прийнято рішення № 628 "Про внесення змін до рішення Городоцької сільської ради від 30 жовтня 2013 року № 665 "Про надання дозволу на складання договору оренди лісового масиву", згідно якого вказаним органом місцевого самоврядування на підставі статті 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" та статей 9, 33 ЛК України було вирішено внести зміни до оскаржуваного Прокурором рішення та викласти його у новій редакції.

Так, відповідно до вказаної нової редакції оспорюваного рішення ОСОБА_1 було вирішено виділити лісову ділянку площею 3,6 га терміном на 49 років в селі Карпилівка Рівненського району Рівненської області для культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних та туристичних цілей, а також для створення куточка живої природи, утримання звірів, птахів. Також відповідно згаданих змін ОСОБА_1 запропоновано укласти договір довгострокового користування лісами, а за визначенням розміру плати за користування лісовою ділянкою вирішено звернутись до Рівненської обласної ради.

Аналізуючи зазначені обставини, колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке.

Відповідно до пункту 15 частини 1 статті 26 та статті 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", рішення Конституційного Суду України від 16 квітня 2009 року № 7рп/2009, органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб'єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. Такі рішення можуть бути скасовані або змінені в судовому порядку. Ненормативні правові акти місцевого самоврядування є актами одноразового застосування, вони вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, а тому не можуть бути скасовані чи змінені органом місцевого самоврядування після їх виконання.

З огляду на вищенаведені положення чинного законодавства, колегія суддів відзначає, що рішення Ради від 27 жовтня 2016 року № 628 не може бути належним доказом зміни у встановленому законом порядку оскаржуваного Прокурором рішення Ради, оскільки оспорюване рішення цього органу місцевого самоврядування від 30 жовтня 2013 року № 665 є ненормативним правовим актом місцевого самоврядування одноразового застосування, який вичерпав свою дію фактом укладення між сторонами договору довгострокового тимчасового користування лісами, а тому не може бути змінений органом місцевого самоврядування після його виконання.

Отже, як вірно встановив суд першої інстанції, оскаржуване рішення не може бути змінено органом місцевого самоврядування після його виконання (зокрема, шляхом прийняття рішення від 27 жовтня 2016 року № 628 "Про внесення змін до рішення Городоцької сільської ради від 30 жовтня 2013 року № 665 "Про надання дозволу на складання договору оренди лісового масиву"), але це не свідчить про незаконність самого оспорюваного рішення та наявність правових підстав для визнання його незаконним та скасування в судовому порядку.

Щодо вимог прокурора про визнання договору недійсним.

Так, згідно з частинами 1, 3 статті 18 ЛК України об'єктом тимчасового користування можуть бути всі ліси, що перебувають у державній, комунальній або приватній власності.

Довгострокове тимчасове користування лісами - засноване на договорі строкове платне використання лісових ділянок, які виділяються для потреб мисливського господарства, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних, туристичних і освітньо-виховних цілей, проведення науково-дослідних робіт.

Отже, ціна цього договору є його істотною умовою, оскільки обов'язкове встановлення плати за довгострокове тимчасове користування лісами прямо передбачено вищенаведеною нормою.

Відповідно до частини 1 статті 632 Цивільного кодексу України ( надалі -ЦК України) ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. У випадках, визначених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування.

За змістом статті 329 Податкового кодексу України ( надалі -ПК України) (у редакції, чинній на момент укладення спірного договору) платниками збору за спеціальне використання лісових ресурсів є, зокрема, лісокористувачі - фізичні особи - підприємці, які здійснюють спеціальне використання лісових ресурсів відповідно до умов договору довгострокового тимчасового користування лісами.

Згідно підпункту 330.1.5 статті 330 ПК України (у редакції, чинній на момент укладення спірного договору) об'єктом оподаткування збором є використання корисних властивостей лісів для культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних, туристичних і освітньо-виховних цілей та проведення науково-дослідних робіт.

Пунктом 331.11 статті 331 ПК України (у редакції, чинній на момент укладення спірного договору) встановлено, що за заготівлю другорядних лісових матеріалів, здійснення побічних лісових користувань та використання корисних властивостей лісів ставки збору встановлюються Верховною Радою Автономної Республіки Крим, обласними, Київською та Севастопольською міськими радами.

Як встановлено судом першої інстанції та знайшло своє підтвердження під час апеляційного перегляду справи, на час вирішення даного спору Рівненською обласною радою відповідного рішення про встановлення ставок збору за використання корисних властивостей лісів, переданих в користування Підприємцю за спірним договором, прийнято не було.

Разом з тим, у пункті 18 спірного договору його сторони погодили, що за користування лісовими насадженнями лісокористувач сплачує орендну плату в сумі 1 376 грн. 28 коп./га відповідно до розрахунку ДП "Клеваньлісгосп" від 29 травня 2014 року № 178.

Крім того, в матеріалах справи міститься копія листа Державного підприємства "Клеванський лісгосп" від 29 травня 2014 року № 178,адресованого Городоцькій с/Раді, на підставі якого даним органом місцевого самоврядування було визначено орендну плату за користування спірною ділянкою. (а.с. 31-32,т.1)

Також , ДП "Клеваньлісгосп" у відзиві на апеляційну скаргу прокурора, зауважив, що провести розрахунок орендної плати за лісові насадження, що знаходяться у АДРЕСА_1, як просила Городоцька сільська рада, не мав можливості, оскільки для проведення розрахунку потрібні певні показники, а саме: обсяг заготівлі з 1 га лісового фонду лісогосподарського підприємства за звітний період, вартість одного знеособленого кубометра реалізованої деревини лісогосподарського підприємства з звітний період, оцінка лісу в балах, вкладення власних коштів підприємства у веденні лісового господарства на 1 га. Оскільки даних показників власником земельної ділянки надано не було, тому розрахунок провести не було можливості.

В свою чергу, з акту передачі-приймання лісових насаджень у довгострокове тимчасове користування (а.с. 27,т.1)вбачається,що він був підписаний між відповідачами 30 травня 2014 року, тобто на наступний день після фактичного визначення Радою орендної плати за користування спірною земельною ділянкою .

Отже, доводи апелянта щодо неправомірної передачі ФОП ОСОБА_1 в користування земельної ділянки, зокрема з порушенням вимог лісового та податкового законодавства за відсутності рішення уповноваженого органу про встановлення ставок рентної плати за використання корисних властивостей лісів, колегія суддів вважає помилковими та вважає за необхідне зазначити таке.

Так, ч. 1-3, 5 статті 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Нормами статті 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Також, колегія суддів вважає вірним застосуванням до спірних правовідносин рішення Європейського суду з прав людини, а саме у справах "Мелахер та інші проти Австрії" від 19 грудня 1998 року, "Бурдов проти Росії" від 7 травня 2002 року, "Прессос Компанія Нав'єра С.А." та інші проти Бельгії" від 28 жовтня 1995 року, "Пайн Велі Девелопмент Лтд." та інші проти Ірландії" від 23 жовтня 1991 року ,який визначив, що під поняттям "майно" розуміється не лише майно, яке належить особі на праві власності згідно із законодавством країни, в якій виник спір, а також під даним поняттям можуть бути прибутки, що випливають з власності, кошти, належні заявникам на підставі судових рішень, "активи", які можуть виникнути, "правомірні очікування"/"законні сподівання" особи.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Основною метою статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому, в своїх рішенням Європейський суд з прав людини постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення у справі "Спорронг і Льоннрот проти Швеції" від 23 вересня 1982 року, "Новоселецький проти України" від 11 березня 2003 року, "Федоренко проти України" від 1 червня 2006 року). Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в структурі статті 1. Зокрема, необхідно щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності.

Таким чином, особу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності мусить бути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника.

Також Європейський суд з прав людини у своїй практиці зауважує, що при визначенні суспільних інтересів завдяки безпосередньому знанню суспільства та його потреб національні органи мають певну свободу розсуду, оскільки вони першими виявляють проблеми, які можуть виправдовувати позбавлення власності в інтересах суспільства та знаходять засоби для їх вирішення (наприклад, рішення у справах "Хендісайд проти Сполученого Королівства" від 7 грудня 1976 року, "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства" від 21 січня 1986 року).

Отже, створена Конвенцією система захисту покладає саме на національні органи влади обов'язок визначальної оцінки щодо існування проблеми суспільного значення, яка виправдовує як заходи позбавлення права власності, так і необхідність запровадження заходів з усунення несправедливості.

Так, за змістом пунктів 32-35 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Стретч проти Сполученого Королівства" від 24 червня 2003 року, майном у значенні статті 1 Протоколу 1 до Конвенції вважається законне та обґрунтоване очікування набути майно або майнове право за договором, укладеним з органом публічної влади.

З огляду на практику Європейського суду з прав людини та норми національного законодавства , колегія суддів констатує, що самі по собі допущені органом публічної влади порушення при вирішенні питання про передачу особі державного чи комунального майна не можуть бути безумовною підставою для повернення цього майна, якщо вони не були допущені внаслідок винної, протиправної поведінки самого набувача.

Отже , суд апеляційної інстанції вважає вірним висновок місцевого господарського суду,що порушення вимог законодавства (встановлення орендної плати в сумі 1 376 грн. 28 коп./га без відповідного рішення про визначення ставок збору за використання корисних властивостей лісів) вчинено насамперед зі сторони публічного органу, а саме, Ради.

Як зазначалось вище у даній постанові, саме у відповідь на звернення Ради від 22 травня 2014 року № 662 (т.1,а.с. 30) Державним підприємством "Клеванський лісгосп" було адресовано даному органу місцевого самоврядування лист від 29 травня 2014 року № 178, на підставі якого Радою і було визначено орендну плату за користування спірною ділянкою.

Тобто, укладення спірного договору і встановлення орендної плати саме у вигляді 1 376 грн. 28 коп./га було здійснено за ініціативою публічного органу місцевого самоврядування, наділеного відповідною компетенцією.

Суд констатує, що відповідно до положень пункту 331.11 статті 331 ПК України (у редакції, чинній на момент укладення спірного договору) за використання корисних властивостей лісів ставки збору встановлюються, зокрема, відповідними обласними радами.

Таким чином, ФОП ОСОБА_1, укладаючи договір довгострокового тимчасового користування лісами від 1 листопада 2013 року, не лише мав право законного очікування отримання майбутніх доходів від зроблених ним капіталовкладень, але можливість користування об'єктом оренди протягом всього терміну дії договору (спірний договір укладено строком на 49 років), була важливим елементом його підприємницької діяльності (землі надавалися в оренду для культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних та туристичних цілей, а також для створення куточка живої природи, утримання звірів, птахів), і взагалі періоду часу, що скоротився, за який він міг розраховувати на відшкодування своїх витрат.

Колегія суддів констатує, що як вбачається з матеріалів справи, ФОП ОСОБА_1 на праві власності належить нерухоме майно, розташоване за адресою: АДРЕСА_1, а саме: будівля бані № 5, комплекс торгово-побутового обслуговування населення літ. "Ж-2", будівлі бані № 1, № 2, № 3, № 4 комплексу торгово-побутового обслуговування населення (1 черга), будівля басейну комплексу торгово-побутового обслуговування населення (1 черга), що підтверджується наявними у матеріалах справи копіями відповідних правовстановлюючих документів (а.с. 167-178,т.1).

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що на час розгляду даної справи в суді першої інстанції Рада звернулася до Рівненської обласної ради з проханням визначити розмір рентної плати за користування лісовими ресурсами на спірній лісовій ділянці.

Так, 23 грудня 2016 року рішенням Рівненської обласної ради № 442 встановлено ставку рентної плати за спеціальне використання лісових ресурсів на лісових ділянках, що є власністю територіальної громади Городоцької сільської ради та знаходяться в селі Карпилівка Рівненського району та визначено її на рівні 2037,35 грн./га.

Суд апеляційної інстанції зауважує, що з урахуванням прийнятого рішення Рівненською обласною радою, 5 січня 2017 року сторонами було внесено зміни до договору довгострокового користування лісами, та зокрема пункт 2 Договору довгострокового тимчасового користування лісами від 01 листопада 2013 року викладено в новій редакції та передбачено, що "в користування виділяються лісові ділянки площею 1,7 га та 1,9 га, які розташовані в АДРЕСА_1 на території Городоцької сільської ради в адміністративних межах Рівненського району, Рівненської області згідно з планом-схемою [додається]".

У зв'язку із винесенням рішення Рівненської обласної ради №442 від 23 грудня 2016 року "Про встановлення ставок рентної плати за спеціальне використання лісових ресурсів на лісових ділянках, що є власністю територіальної громади Городоцької сільської ради та знаходиться в селі Карпилівка Рівненського району" пункт 18 розділу "Плата за користування лісовою ділянкою" Договору довгострокового тимчасового користування лісами від 01 листопада 2013 року викладено в наступній редакції:

"18. За спеціальне використання лісових ресурсів Сторона 2 сплачує рентну плату, що затверджена рішенням Рівненської обласної ради від 23 грудня 2016 року за №442, та становить:

1,7 га-2037,35 грн./га

1,9 га - 2037,35 грн./га

Також, визначено, що "Сторона 2 щороку з наростаючим підсумком зобов'язана проводити індексацію ставки рентної плати за спеціальне використання лісових ресурсів, затвердженої рішенням Рівненської обласної ради від 23 грудня 2016 року за №442, за формулою:

Н(і) = Н(п] х І(в)/Ю0

Де: Н(У) = проіндексований норматив рентної плати на поточний рік, гривень за відповідну одиницю виміру;

Н(п) - норматив ставки рентної плати у попередньому році, гривень за відповідну одиницю виміру;

І(в) - індекс цін виробників промисловості продукції за попередній календарний рік, офіційно визначений та оприлюднений Державною службою статистики України.

Якщо значення І [в] за попередній календарний рік перевищує 100 відсотків, індексація в поточному році не проводиться".

Додатково внесеними змінами до договору, сторони погодили, що термін "лісова ділянка", який вживається у тексті Договору довгострокового тимчасового користування лісами від 01 листопада 2013 року (у всіх відмінках], замінено на термін "лісові ділянки".

При цьому, слід зауважити, що згідно п. 2.4. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 року № 11 "Про деякі питання практики визнання правочинів (господарських договорів] недійсними" у процесі вирішення спору сторони можуть самі усунути у встановленому порядку порушення, які тягнуть за собою визнання правочину недійсним, зокрема, шляхом: вчинення нового правочину; погодження правочину з відповідним державним органом, якщо це необхідно було для даного правочину, а таке погодження не було раніше здійснено тощо. Сторони також не позбавлені права вчинити правочин про внесення змін до правочину з метою приведення його у відповідність із законом. Якщо згаданий правочин (про внесення змін] не суперечить вимогам закону, господарський суд приймає судове рішення, виходячи з його умов. При цьому господарським судам необхідно мати на увазі, що законом не передбачено заборони стосовно надання правочинові, - в тому числі про внесення змін до іншого правочину, - за згодою сторін зворотної дії в часі.

Отже доводи апелянта про те, що у цьому договорі плата за користування ділянкою, що передавалась Підприємцю в користування, була визначена з порушенням вимог лісового та податкового законодавства за відсутності рішення уповноваженого органу про встановлення ставок рентної плати за використання корисних властивостей лісів, судом апеляційної інстанції не приймається до уваги і не є підставою для визнання оспорюваного договору недійсним.

Крім того, судова колегія зауважує, що зазначена вище додаткова угода, що є невід'ємною частиною оскаржуваного правочину, підписана уповноваженими представниками її сторін, а також скріплена печаткою Ради.

Докази, які свідчать про визнання вказаної додаткової угоди недійсною в судовому порядку, в матеріалах справи відсутні. Відтак, зазначена додаткова угода на час розгляду даного спору є чинною.

З огляду на вищенаведене, судова колегія Рівненського апеляційного господарського суду констатує, що визначення орендної плати у спірному договорі без визначення Рівненською обласною радою ставок плати за користування корисними властивостями лісів відбулося не з вини Підприємця як користувача спірної лісової ділянки, а також беручи до уваги, що відповідачем були вжиті заходи щодо внесення змін в спірний договір в частині розміру орендної плати, шляхом внесення змін в договір оренди (пункт 18 розділу "Плата за користування лісовою ділянкою") , а отже висновок суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні вимоги прокурора про визнання недійсним укладеного між Радою та Підприємцем договору довгострокового тимчасового користування лісами від 1 листопада 2013 року є цілком обґрунтованим.

Щодо позовної вимоги про повернення спірної земельної ділянки відповідачу 1, колегія суддів зауважує таке.

Серед іншого, прокурор в позові просив суд зобов'язати ФОП ОСОБА_1 повернути Городоцькій с/ Раді орендовану за спірним правочином лісову ділянку за актом прийому-передачі.

Відповідно до пунктів 2.13, 2.15 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013р. "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними", вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як самостійно, так і, з урахуванням припису частини першої статті 58 ГПК, бути об'єднана з вимогою повернути одержане за цим правочином у натурі або про відшкодування його вартості (якщо повернення у натурі неможливе).

У разі задоволення позову господарський суд у резолютивній частині рішення зазначає про визнання правочину недійсним (у тому числі й на майбутнє) і одночасно може зазначити про застосування передбачених законом наслідків, вказавши, зокрема, розмір сум, що підлягають стягненню, та/або найменування майна, що підлягає передачі, і місце його знаходження (пункт 4 частини першої статті 84 ГПК), а за необхідності й строк виконання певних дій (абзац другий частини другої цієї статті ГПК).

У вирішенні питання про застосування передбачених законом наслідків недійсності правочину, який є оспорюваним (а не нікчемним), господарському суду слід виходити зі змісту позовних вимог. Якщо спір з приводу таких наслідків між сторонами відсутній, у господарського суду немає правових підстав зобов'язувати їх вчиняти дії, прямо передбачені законом, зокрема частиною першою статті 216 ЦК України, частиною другою статті 208 ГК України.

Наслідки недійсності правочину підлягають застосуванню лише стосовно сторін даного правочину, тому на особу, яка не брала участі в правочині, не може бути покладено обов'язок повернення майна за цим правочином.

Разом з тим, колегія суддів констатує, що оскільки оспорюваний правочин не визнаний не дійсним, а вимоги прокурора про повернення земельної ділянки є похідними , у задоволенні цієї вимоги необхідно відмовити .

При цьому, апеляційний суд не може погодитись з доводами суду першої інстанції про те, що прокурор неправомірно заявив вимогу про повернення лісової ділянки на користь одного з відповідачів. Посилання суду першої інстанції на постанову РАГС від 05 вересня 2016 року у справі № 918/280/16 є також безпідставним , оскільки вона в цій частині скасована постановою ВГСУ від 22 листопада 2016 року з залишенням в силі рішення суду першої інстанції.

Відповідно до статті 32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Статтею 33 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Колегія суддів вважає, що посилання прокурора, наведені ним в апеляційній скарзі, є необґрунтованими, документально не підтвердженими, такими, що не ґрунтуються на нормах чинного законодавства, а відтак, апелянт, в порушення вимог статтей 32, 33 Господарського процесуального кодексу України, не довів тих обставин, на які він посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, висвітлених в апеляційній скарзі.

З огляду на усе вищевисвітлене у даній судовій постанові, Рівненський апеляційний господарський суд приходить до висновку, що рішення господарського суду Рівненської області слід залишити без змін, а апеляційну скаргу заст. прокурора Рівненської області - без задоволення.

Судові витрати за подачу апеляційної скарги, відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України,у зв»язку з відмовою в її задоволенні суд залишає за апелянтом.

Керуючись ст.ст. 49,99,101,103,105 ГПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Рішення господарського суду Рівненської області від 14 листопада 2016 року у справі № 918/980/16 залишити без змін, а апеляційну скаргу Заступника прокурора Рівненської області залишити без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

Головуюча суддя Олексюк Г.Є.

Суддя Філіпова Т.Л.

Суддя Василишин А.Р.