ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 лютого 2017 року Справа № 926/1650/15
Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого суддіШвеця В.О.,
суддівДанилової М.В., Сибіги О.М.
розглянувши касаційну скаргу Департаменту економіки Чернівецької міської ради
на постановуЛьвівського апеляційного господарського суду від 24.02.2016
у справі№ 926/1650/15 Господарського суду Чернівецької області
за позовомПрокурора міста Чернівці в інтересах держави в особі Департаменту економіки Чернівецької міської ради
доФізичної особи-підприємця ОСОБА_4
простягнення заборгованості в сумі 39 871,18 грн.

Представники сторін та прокуратури в судове засідання не з'явилися, належно повідомлені про час та місце розгляду касаційної скарги.

ВСТАНОВИВ:

Прокурор міста Чернівці в інтересах держави в особі Департаменту економіки Чернівецької міської ради звернувся з позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 про стягнення 30 580,02 грн. основного боргу та 9 291,16 грн. пені. Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконання відповідачем зобов'язань за договором оренди №162/К від 30.09.2014 в частині сплати орендної плати за період з червеня по вересень 2015 року. При цьому прокурор посилався на приписи статті 193 Господарського кодексу України, статей 18, 19 Закону України "Про оренду державного та комунального майна".

Рішенням Господарського суду Чернівецької області від 24.12.2016, ухваленим суддею Ніколаєвим М.І., позов задоволено. Вмотивовуючи рішення місцевий господарський суд виходив з доведеності обставин порушення відповідачем зобов'язань в частині сплати орендної плати за період з червня по вересень 2015 року. При цьому суд керувався приписами статей 526, 530, 549, 762 Цивільного кодексу України, статей 230, 231 Господарського кодексу України.

Львівський апеляційний господарський суд, колегією суддів у складі: Бойко С.М. головуючого, Бонк Т.Б., Якімець Г. Г., постановою від 24.02.2016 перевірене рішення місцевого господарського суду частково скасував, відмовивши у стягненні 720,69 грн. пені, в решті рішення залишив без змін. Вмотивовуючи постанову суд апеляційної інстанції виходив з обставин перевищення шестимісячного строку, за який нарахована пеня. При цьому суд апеляційної інстанції керувався приписами статей 526, 549, 611, 759, 762 Цивільного кодексу України, статей 232, 283 Господарського кодексу України.

Не погоджуючись з прийнятою у справі постановою, Департамент економіки Чернівецької міської ради звернувся з касаційною скаргою до Вищого господарського суду України, в якій просить постанову суду апеляційної інстанції скасувати в частині відмови у стягненні 720,69 грн. пені, а в іншій частині постанову залишити без змін. Обґрунтовуючи доводи касаційної скарги скаржник вказує на неврахування судом апеляційної інстанції умов пункту 2.12. договору оренди №162/К від 30.09.2014, яким передбачено нарахування відповідачу пені за кожний день прострочення платежу. При цьому скаржник посилається на порушення судом апеляційної інстанції приписів статті 549 Цивільного кодексу України, статті 231 Господарського кодексу України.

Ухвалою від 23.01.2017 колегії суддів Вищого господарського суду України у складі головуючого судді - Швеця В.О., суддів - Данилової М.В., Сибіги О.М., касаційну скаргу Департаменту економіки Чернівецької міської ради прийнято до провадження, справу призначено до розгляду у судовому засіданні на 02.02.2017.

Відзиву на касаційну скаргу до Вищого господарського суду України не надходило.

Учасників судового процесу відповідно до статті 1114 Господарського процесуального кодексу України належним чином повідомлено про час і місце розгляду касаційної скарги.

Вищий господарський суд України, заслухавши суддю Швеця В.О., пояснення представника позивача, переглянувши матеріали справи і доводи касаційної скарги, перевіривши правильність застосування господарськими судами приписів чинного законодавства, відзначає наступне.

Судами попередніх інстанцій установлено та підтверджується матеріалами справи, що а підставі рішення виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 23.09.2014 № 468/16 між Департаментом економіки Чернівецької міської ради (орендодавець) та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 (орендар) укладено договір оренди нерухомого майна №162/К від 30.09.2014, за умовами орендодавець передає, а орендар приймає у строкове платне користування нежиле приміщення (9-3), загальною площею 14,3 кв.м., розташоване за адресою: АДРЕСА_1, з метою використання його під торгівлю продовольчими товарами. Пунктом 1.5. договору передбачено, що договір укладений строком на два роки і одинадцять місяців, що діє з 30.09.2014 до 29.08.2017. Відповідно до пункту 2.1. договору за користування об'єктом оренди орендар сплачує орендну плату, розрахунок якої здійснюється на підставі Положення про порядок розрахунку плати за оренду майна, що належить до комунальної власності комунальної громади м. Чернівців, затвердженого міською радою, та на дату укладення цього договору, місячний розмір якої згідно з розрахунком орендної плати, що є додатком до цього договору на дату його укладення з урахуванням ПДВ становить: 4993,56 грн. Згідно з пунктами 2.3.-2.4. договору орендна плата за перший місяць сплачується орендарем залежно від кількості календарних днів оренди майна. Розмір орендної плати за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування розміру орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції попереднього місяця, що визначається Державною службою статистики. Судами установлено, що на виконання умов договору між сторонами підписано акт передання-приймання об'єкта оренди від 30.09.2014. В подальшому додатковим договором №1162/К від 30.09.2015 сторони прийшли до згоди розірвати договір оренди нерухомого майна, а з моменту набрання чинності вказаної угоди не вважають себе пов'язаними будь-якими правами та зобов'язаннями, крім зобов'язань зі сплати орендної плати. Угода вступає в силу з моменту підписання сторонами. На підставі акта приймання-передачі від 30.09.2015 об'єкт оренди передано Департаменту економіки Чернівецької міської ради. Таким чином, договірні відносини оренди комунального майна між позивачем та відповідачем тривали з 30.09.2014 по 30.09.2015. Як убачається з матеріалів справи, предметом даного судового розгляду є вимога прокурора міста Чернівці, заявлена в інтересах держави в особі Департаменту економіки Чернівецької міської ради про стягнення з фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 30 580,02 грн. основного боргу та 9 291,16 грн. пені. Відповідно до частини 1 статті 759 Цивільного кодексу України, яка кореспондується з частиною 1 статті 283 Господарського кодексу України, за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендарю) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності. Згідно зі статтею 762 Цивільного кодексу України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Договором або законом може бути встановлено періодичний перегляд, зміну (індексацію) розміру плати за користування майном. Наймач має право вимагати зменшення плати, якщо через обставини, за які він не відповідає, можливість користування майном істотно зменшилася. Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором. Наймач звільняється від плати за весь час, протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає. Водночас, оскільки орендоване майно є комунальним, а отже на спірні правовідносини поширюється також дія Закону України "Про оренду державного та комунального майна", за приписами статті 19 якого орендар за користування об'єктом оренди вносить орендну плату незалежно від наслідків господарської діяльності, а строки внесення орендної плати визначаються у договорі. Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України, яка кореспондується зі статтею 193 Господарського кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Як установлено судами попередніх інстанцій, у матеріалах справи відсутні, відповідачем не надано доказів перерахування позивачу 30 580,02 грн. орендної плати за період користування об'єктом оренди з червеня по вересень 2015 року. За таких установлених обставин суди дійшли обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача заборгованості зі сплати орендної плати у розмірі 30 580,02 грн. за спірний період. Водночас колегія суддів погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про відсутність підстав для стягнення 720,69 грн. пені з огляду на наступне. Згідно зі статтею 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до статті 611 цього Кодексу у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Статтями 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" визначено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, який обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. Згідно з пунктом 5.4 договору за несвоєчасне внесення орендної плати орендар сплачує пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день прострочки. Відповідно до приписів частини 6 статті 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано. Як роз'яснено у пункті 2.5. постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" від 17.12.2013 №14 щодо пені за порушення грошових зобов'язань застосовується припис частини шостої статті 232 Господарського кодексу України. Даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов'язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов'язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. Необхідно також мати на увазі, що умова договору про сплату пені за кожний день прострочення виконання зобов'язання не може розцінюватися як установлення цим договором іншого, ніж передбачений частиною шостою статті 232 Господарського кодексу України, строку, за який нараховуються штрафні санкції. За наслідками дослідження умов договору оренди судом апеляційної інстанції встановлено, що сторонами договору не визначено іншого строку нарахування штрафних санкцій, ніж передбачений частиною 6 статті 232 Господарського кодексу України. З огляду на що, здійснивши перерахунок заявленої до стягнення пені у розмірі 9 291,16 грн., суд апеляційної інстанції дійшов правомірного висновку про відмову у позові в частині стягнення 720,69 грн. пені у зв'язку із перевищення шестимісячного строку її нарахування. Відповідно до вимог статті 1117 Господарського процесуального кодексу України касаційна інстанція виходить з обставин, встановлених у даній справі господарськими судами. Касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти їх. Доводи касаційної скарги не можуть бути підставою для скасування постанови у справі, оскільки спростовуються встановленими апеляційним судом обставинами та стосуються оцінки доказів, яка знаходиться поза межами компетенції суду касаційної інстанції. Отже, з урахуванням меж перегляду справи в касаційній інстанції, колегія суддів вважає, що під час розгляду справи фактичні її обставини були встановлені апеляційним господарським судом на підставі повного і об'єктивного дослідження поданих доказів, висновки апеляційного суду відповідають цим обставинам і при вирішені спору апеляційний суд правильно застосував норми матеріального та процесуального права, тому підстав для задоволення касаційної скарги і скасування постанови апеляційної інстанції колегія суддів не вбачає.

Керуючись статтями 1115, 1117, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України, -

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Департаменту економіки Чернівецької міської ради залишити без задоволення.

Постанову Львівського апеляційного господарського суду від 24.02.2016 у справі № 926/1650/15 Господарського суду Чернівецької області залишити без змін.

Головуючий суддя: В. Швець

Судді: М. Данилова

О. Сибіга