ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.02.2017р. Справа№ 914/3271/16

За позовом: Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, м.Львів,

до відповідача: Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, м. Львів,

третя особа 1, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача: Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради, м. Львів,

третя особа 2, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача: Львівське комунальне підприємство «Старий Сихів», м. Львів,

про усунення перешкод у користуванні приміщенням шляхом примусового виселення.

Суддя Яворський Б.І. при секретарі Карась Х.

Представники:

від позивача: ОСОБА_5,

від відповідача: ОСОБА_6, ОСОБА_2,

від третьої особи 1: ОСОБА_7,

від третьої особи 2: не з'явився.

На розгляд господарського суду Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 подано позов до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, за участю третьої особи 1, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради та третьої особи 2, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача Львівського комунального підприємства «Старий Сихів» про усунення перешкод у користуванні приміщенням шляхом примусового виселення.

Ухвалою суду від 28.12.2016р. порушено провадження у справі, яку призначено до розгляду на 17.01.2017р. Рух справи відображено у відповідних ухвалах суду.

У судове засідання 07.02.2017р. представник позивача з'явився, заявлені позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позовній заяві, просив зобов'язати відповідача повернути об'єкт оренди шляхом виселення зі займаного нежитлового приміщення, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_3, загальною площею 6,0 кв.м, у зв'язку із його неправомірним зайняттям.

У судовому засідання 07.02.2017 р. відповідач та його представник проти задоволення позову заперечили повністю з підстав, викладених у відзиві на позов, зазначивши таке: спірне приміщення, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_3, загальною площею 6,0 кв.м, не належить на праві власності ні Управлінню комунальної власності ДЕР ЛМР, ні ЛМР, ні громаді м. Львова, тобто не є коммунальною власністю; зазначене приміщення є допоміжним приміщенням загального користування - частиною сміттєпроводу, який обслуговує всіх власників квартир 3-го під'їзду будинку АДРЕСА_3, але на адний час не використовується; позивачем не надано доказів права власності на спірне приміщення; власники квартир у цьому будинку не уповноважували УКВ ДЕР ЛМР укладати договір оренди №С-9063-14 від 25.06.2014р.; договір оренди №С-9063-14 від 25.06.2014р. укладений не власником, а тому згідно ст.83 ГПК України має бути визнаний недійсним при прийнятті рішення у справі. Крім того, підтримали подане через канцелярію суду клопотання про зупинення провадження у цій справі до розгляду Сихівським районним судом м. Львова цивільної справи №464/801/17.

Представник третьої особи 1 заявлені позовні вимоги підтримав, подав клопотання про долучення до матеріалів справи додаткових доказів, зокрема, Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності власника Львівської міської ради на нежитлове приміщення першого поверху під номером XVIII за адресою: АДРЕСА_3 загальною площею 6 кв.м, Свідоцтво про право власності на це нерухоме майно.

Представник третьої особи 2 у судові засідання 31.01.2017р. та 07.02.2017р. не з'явився, подав клопотання про розгляд справи без представника третьої особи у зв'язку із зайнятістю в інших судових процесах.

У судове засідання 07.02.2017р. надійшло клопотання ОСОБА_8 про залучення її до участі у справі третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача, оскільки нею подано позовну заяву до Сихівського районного суду м. Львова про визнання недійсним свідоцтва про право комунальної власності на спірне приміщення та про визнання недійсним договору оренди цього приміщення, що є предметом спору у даній справі. Представники позивача та третьої особи 1 заперечили проти його задоволення, а відповідач та його представник просили залучити ОСОБА_8 третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача. Розглянувши дане клопотання, суд відмовляє у його задоволенні, оскільки у матеріалах справи відсутні докази прийняття такої позовної заяви до розгляду. Крім того, заявником не доведено суду, яким чином рішення у даній справі вплине на її права та обов'язки щодо однієї із сторін у даному спорі.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши учасників процесу, повно, всебічно і об'єктивно з'ясувавши усі обставини справи в їх сукупності, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, судом встановлено таке.

04.10.2013р. Львівською міською радою прийнято рішення «Про реєстрацію права комунальної власності на нежитлове приміщення на АДРЕСА_3».

Згідно Свідоцтва про право власності на нерухоме майно №13096193 від 20.11.2013р., Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 20.11.2013р.та Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності нежитлове приміщення першого поверху під номером XVIII за адресою: АДРЕСА_3 загальною площею 6 кв.м є комунальною власністю, а власником є Львівська міська рада.

25.06.2014р. між Управлінням комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради (орендодавець, третя особа, на даний час УКВ ДЕР ЛМР) та Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1 (орендар, відповідач) укладено договір №С-9063-14 оренди нерухомого майна. Відповідно до п.1.1 договору орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування нерухоме майно, що перебуває на балансі ЛКП «Старий Сихів». Об'єктом оренди є приміщення, загальною площею 6,0 кв.м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_3

Відповідно до п.3.1 договору приймання-передачу об'єкта оренди здійснюють орендар та балансоутримувач. При передачі об'єкта оренди складається акт приймання-передачі, який підписують орендар та балансоутримувач (п.3.3 договору). Термін договору оренди визначений з 25.06.2014р. до 24.06.2017р. (п.4.1 договору).

25.06.2014р. сторонни підписали Акт приймання-передачі нежитлового приміщення.

Листом від 05.12.2016 р. позивач надіслав відповідачу претензію про усунення перешкод в користування нежитловим приміщенням та його звільнення.

Як стверджує позивач, незважаючи на відсутність правових підстав, відповідач продовжує користуватися нежитловим приміщенням. Факт користування спірним приміщенням відповідачем на час розгляду справи ним не оспорюється і у матеріалах справи відсутні докази звільнення відовідачем спірного приміщення.

При прийнятті рішення суд виходив з наступного.

Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно ч.1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно ст.1 ГПК України, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Відповідно до ч.2 ст.4-3 та ст.33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи. Ніякі докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили (ст.43 ГПК України).

Відповідно до п.2.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" №18 від 26.12.2011р. якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 ГПК), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

Щодо заявленного відповідачем клопотання про зупинення провадження у справі, то суд відмовляє у його задоволенні, виходячи з такого. Перелік підстав для зупинення провадження у справі визначено ст.79 ГПК України. Так, господарський суд зупиняє провадження у справі в разі неможливості розгляду даної справи до вирішення пов'язаної з нею іншої справи, що розглядається іншим судом, а також у разі звернення господарського суду із судовим дорученням про надання правової допомоги до іноземного суду або іншого компетентного органу іноземної держави. Господарський суд має право зупинити провадження у справі за клопотанням сторони, прокурора, який бере участь в судовому процесі, або за своєю ініціативою у випадках: 1) призначення господарським судом судової експертизи; 2) надсилання господарським судом матеріалів прокурору або органу досудового розслідування; 3) заміни однієї з сторін її правонаступником.

Для вирішення питання про зупинення провадження у справі суд у кожному конкретному випадку з'ясовує як пов'язана справа, яка розглядається господарським судом, зі справою, що розглядається іншим судом, і чим обумовлюється неможливість розгляду справи.

У пп. 3.16 п. 3 постанови від 26.12.2011 року № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" Пленум Вищого господарського суду України роз'яснив, що пов'язаною з даною справою є така інша справа, у якій інший суд встановлює обставини, що впливають чи можуть вплинути на подання і оцінку доказів у даній справі; в тому числі йдеться про факти, які мають преюдиціальне значення (ч. 3 і ч. 4 ст. 35 ГПК України). Під неможливістю розгляду даної справи слід розуміти неможливість для даного господарського суду самостійно встановити обставини, які встановлюються іншим судом в іншій справі, - у зв'язку з непідвідомчістю або непідсудністю іншої справи даному господарському суду, одночасністю розгляду двох пов'язаних між собою справ різними судами або з інших причин. Наявність одночасно двох цих обставин є необхідною процесуальною підставою для застосування ч. 1 ст. 79 ГПК України.

У п.10 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про судове рішення" №6 від 23.03.2012р. зазначено про те, що результати розгляду господарським судом заяв (клопотань) учасників судового процесу повинні зазначатися в мотивувальній, а не в резолютивній частині рішення суду, прийнятого по суті справи, за винятком тих випадків, коли суд вирішує питання про вжиття заходів до забезпечення позову (статті 67, 68 ГПК), відстрочку або розстрочку виконання рішення (стаття 121 ГПК).

У даному випадку предметом спору є незаконність зайняття спірного приміщення відповідачем, крім того, ФОП ОСОБА_2 не надав жодних документів, які підтверджують його право на зайняття нежитлового приміщення, орендованого позивачем у третьої особи, а оскарження Свідоцтва про право власності УКВ ДЕП ЛМР, скасування державної реєстрації права власності на цей об'єкт, як і визнання недійсним договору оренди не є підставою для правомірності зайняття відповідачем нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_3 загальною площею 6 кв.м. Тому суд не вбачає підстав для зупинення провадження у цій справі до розгляду цивільної справи №464/801/17.

Статтею 317 ЦК України визначено зміст права власності, відповідно, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав (ст.319 ЦК України).

Відповідно до ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Статтею 386 ЦК України передбачено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

Згідно з частинами 2 та 3 статті 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації; держава гарантує достовірність зареєстрованих прав на нерухоме майно. Аналогічна норма передбачена частиною 4 ст. 334 ЦК України.

Право володіння виникає на підставі договору з власником або особою, якій майно було передане власником, а також на інших підставах, встановлених законом (ст.398 ЦК України). Суд звертає увагу відповідача на те, що право володіння чужим майном можливе на підставі договору та закону. Стосовно договору, то таким договором може бути договір, який пов'язаний з передачею речі у користування або передачею речі на іншому речово-правовому титулі на певний строк або договорами, які опосередковують перехід речей. Так право володіння виникатиме у разі укладення договорів найму (оренди), позички, лізингу, перевезення, зберігання, комісії тощо. Саме в рамках цього договірного строку особа може захищати своє право володіння перед третіми особами.

Згідно з ч. 1 ст. 2, ст.3, 9-13 Закону України від 10.04.1992р. № 2269-XII «Про оренду державного та комунального майна» правовою підставою для користування комунальним майном на умовах оренди є договір оренди, укладений відповідно до вимог цього закону.

Як підтверджується матеріалами справи, зокрема, Свідоцтвом про право власності №13096193 від 20.11.2013р. та Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно,власником нежитлового приміщення першого поверху під номером XVIII за адресою: АДРЕСА_3 загальною площею 6 кв.м є Львівська міська рада.

Відповідно до положень норм ст.ст. 16, 391 ЦК України власник або титульний володілець вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право.

Зокрема, власник майна вправі звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном (негаторний позов).

Речовими правами на чуже майно є: право володіння; право користування (сервітут); право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис); право забудови земельної ділянки (суперфіцій). Законом можуть бути встановлені інші речові права на чуже майно.

Особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу. Застосовуючи положення ст. 391 ЦК України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, слід виходити із такого (ст.395-396 ЦК України).

Згідно з положеннями ст. 391 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Позивачем негаторного позову може бути власник або титульний володілець, у якого знаходиться річ і щодо якої відповідач ускладнює здійснення повноважень користування або розпорядження, а відповідачем - лише та особа, яка перешкоджає позивачеві у здійсненні його законного права користування чи розпорядження річчю. Власник або титульний володілець у цьому випадку має право вимагати захисту свого права і від особи, яка перешкоджає його користуванню та розпорядженню своїм майном. Характерною ознакою негаторного позову є протиправне вчинення третьою особою перешкод власникові у реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування належним йому майном. Предмет негаторного позову становитиме вимога володіючого майном власника або особи, яка має речове право на чуже майно, до третіх осіб про усунення порушень його права власності чи речового права на чуже майно, що перешкоджають йому належним чином користуватися, розпоряджатися цим майном тим чи іншим способом (шляхом звільнення виробничих приміщень власника від неправомірного перебування у них майна третіх осіб, виселення громадян з неправомірно займаних жилих приміщень власника, знесення неправомірно збудованих споруд, накладення заборони на вчинення неправомірних дій щодо майна власника тощо). Підставою негаторного позову слугують посилання позивача на належне йому право користування і розпорядження майном, а також факти, що підтверджують дії відповідача у створенні позивачеві перешкод щодо здійснення ним цих правомочностей. При цьому для задоволення вимог достатньо встановити факт об'єктивно існуючих перешкод у здійсненні такою особою своїх правомочностей. Таким чином, право власності та речове право на чуже майно як абсолютне право має захищатися лише при доведенні самого факту порушення. Однією з умов подання негаторного позову є триваючий характер правопорушення і наявність його в момент подання позову. Якщо ж на час подання позову порушення припинилися, то й відпадає підстава для пред'явлення негаторного позову. Другою умовою застосування негаторного позову має бути відсутність між позивачем і відповідачем договірних відносин, адже в разі наявності таких відносин власник здійснює захист порушеного права власності зобов'язально-правовими засобами.

Щодо твердження відповідача про те, що договір оренди слід визнати недійсним, суд відзначає, що згідно ст.83 ГПК України господарський суд, приймаючи рішення, має право, зокрема, визнати недійсним повністю чи у певній частині пов'язаний з предметом спору договір, який суперечить законодавству. Крім того, ст. 204 ЦК України закріплена презумпція правомірності правочину - правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Договір оренди спірного приміщення №С-9063-14 від 25.06.2014р. укладений уповноваженим власником органом (Управлінням комунальної власності ДЕП ЛМР) та ФОП ОСОБА_1 (орендар, позивач у справі). За умовами договору оренди орендар (позивач) отримав у строкове платне користування нежитлове приміщення до 24.06.2017р. для здійснення підприємницької діяльності. Спірне приміщення належить на право власності орендодавцю і таке право не скасовано, тому визнавати такий договір недійсним у даній справі немає підстав. Судом встановлено, що між позивачем та відповідачем договірних відносин не існувало (договір оренди нерухомого майна був укладений між третьою особою на стороні позивача та позивачем). Докази передання в суборенду нежитлового приміщення у матеріалах справи відсутні, що підтверджується і сторонами в судовому засіданні. Відповідачем не подано доказів правомірності зайняття ним спірного приміщення, натомість згідно чинного договору оренди дане приміщення належить позивачу на праві оренди, однак ОСОБА_2 чинить перешкоди у користуванні ним. Тому заявлені позовні вимоги є правомірними та підлягають задоволенню повністю.

Відповідно до ч.1 ст.49 ГПК України судовий збір покладається на відповідача, оскільки спір виник з його неправомірних дій.

На підставі викладеного вище та керуючись ст.ст. 3, 12, 33, 34, 44, 49, 82, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задоволити повністю.

2. Зобов'язати Фізичну особу - підприємця ОСОБА_2 (адреса: АДРЕСА_1 ідентифікаційний номер НОМЕР_1) усунути перешкоди в користуванні Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 приміщенням, яке знаходяться за адресою: АДРЕСА_3, загальною площею 6,0 кв.м., шляхом примусового виселення.

3. Стягнути з Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 (адреса: АДРЕСА_1 ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь ОСОБА_1 (адреса: 79031, АДРЕСА_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_2) 1' 378,00 грн. судового збору.

У судовому засіданні 07.02.2017р. судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення, повний текст складений та підписаний 13.02.2017р.

Суддя Яворський Б.І.