РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.01.2017Справа №910/23855/16
За позовом Державного підприємства «Український державний центр радіочастот» в особі Західної філії Державного підприємства «Український державний центр радіочастот»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Українські новітні технології»

про стягнення заборгованості на суму 7 864,09 грн.

Суддя Грєхова О.А.

Представники сторін:

від позивача: Ізюмська І.В., за довіреністю

від відповідача: не з'явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

На розгляд Господарського суду міста Києва були передані позовні вимоги Державного підприємства «Український державний центр радіочастот» в особі Західної філії Державного підприємства «Український державний центр радіочастот» (далі - позивач) до Товариства з обмеженою відповідальністю «Українські новітні технології» (далі - відповідач) про стягнення заборгованості на суму 7 864,09 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що Державне підприємство «Український державний центр радіочастот» в особі Західної філії Державного підприємства «Український державний центр радіочастот» надало відповідачу послуги за заявами останнього про видачу дозволу на експлуатацію радіоелектронного засобу фіксованої радіослужби радіорелейного зв'язку, втім ТОВ «Українські новітні технології» свої зобов'язання з оплати наданих послуг належним чином не виконало, у зв'язку із чим виникла заборгованість.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 27.12.2016 порушено провадження у справі № 910/23855/16, розгляд справи призначено на 30.01.2017.

25.01.2017 через відділ діловодства Господарського суду міста Києва представником позивача було подано клопотання про долучення документів на виконання вимог ухвали суду від 27.12.2016.

У судове засідання 30.01.2017 представник позивача з'явився, надав суду усні пояснення по суті спору, позовні вимоги підтримав.

Представник відповідача у судове засідання 30.01.2017 не з'явився, про час, дату та місце судового засідання був належним чином повідомлений, що підтверджується матеріалами справи.

Відповідно до п. 3.9. постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" розпочинаючи судовий розгляд, суддя має встановити, чи повідомлені про час і місце цього розгляду особи, які беруть участь у справі, але не з'явилися у засідання.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК.

За змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Зважаючи на те, що неявка відповідача не перешкоджає всебічному, повному та об'єктивному розгляду всіх обставин справи, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами.

На виконання вимог ст. 81-1 Господарського процесуального кодексу України складено протокол судового засідання, який долучено до матеріалів справи.

Відповідно до ст. 82 ГПК України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами та витребуваних судом.

У судовому засіданні 30.01.2017 відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представника позивача, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

Як зазначає Державне підприємство «Український державний центр радіочастот» в особі Західної філії Державного підприємства «Український державний центр радіочастот», між ним та Товариством з обмеженою відповідальністю «Українські новітні технології» була досягнута домовленість, відповідно до якої позивач зобов'язався надати послуги щодо надання дозволів на експлуатацію радіоелектронного засобу фіксованої радіослужби радіорелейного зв'язку, а відповідач зобов'язався прийняти та оплатити вартість послуг.

Згідно зі статтею 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч. 2 ст. 205 ЦК України правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом (ч. 1 ст. 639 ЦК України).

За загальним правилом відповідно до ст. 208 ЦК України правочини між юридичними особами належить вчиняти у письмовій формі.

При цьому, відповідно до ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Також, згідно з ч. 1 ст. 181 ГК України допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Згідно зі ст. 640 ЦК України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.

Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії (ч. 2 ст. 640 ЦК України).

У свою чергу, відповідно до ст. 641 ЦК України пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов'язаною у разі її прийняття. Реклама або інші пропозиції, адресовані невизначеному колу осіб, є запрошенням робити пропозиції укласти договір, якщо інше не вказано у рекламі або інших пропозиціях.

Відповідно до ст. 642 ЦК України відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною. Якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.

Судом встановлено, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Українські новітні технології» (далі - відповідач) звернулося до Західної філії Державного підприємства «Український державний центр радіочастот» (далі - позивач) із заявами про видачу дозволів на експлуатацію радіоелектронного засобу фіксованої радіослужби радіорелейного зв'язку від 30.01.2015, 18.03.2015 та від 12.03.2015.

Позивачем було прийнято зазначені заяви до виконання та виконано їх у повному обсязі, що підтверджується наявними в матеріалах справи актами первинного технічного контролю № 46-4186-ПТК від 16.02.2015, № 07-101-ПТК від 31.03.2015, № 46-4742-ПТК від 03.04.2015, протоколами інструментальної оцінки параметрів випромінювання РЕЗ № 46-4186-ПІО від 16.02.2015, № 07-101-ПІО від 31.03.2015, № 46-4742-ПІО від 03.04.2015, протоколи вимірювання параметрів РЕЗ № 46-4186-ПВП від 16.02.2015, № 07-101-ПВП від 31.03.2015, № 46-4742-ПВП від 03.04.2015.

Вартість вищезгаданих послуг розрахована згідно з граничними Тарифами на роботи (послуги) Державного підприємства «Український державний центр радіочастот» пов'язаних з користування радіочастотним ресурсом України. Розрахунок розміру оплати за роботи з радіочастотного моніторингу проводиться на основі розділу 2 Тарифів ДП «Український державний центр радіочастот» з урахуванням параметрів, що зазначено у дозволі на експлуатацію РЕЗ.

Позивачем було виставлено відповідачу рахунки на оплату наданих послуг № 4285 від 20.02.2015 на суму 2 624,09 грн., № 5192 від 02.04.2015 на суму 2 767,06 грн., № 5195 від 03.04.2015 на суму 2 472,34 грн., які відповідачем сплачені не були.

Отже, наданням/прийняттям послуг сторони вчинили фактичні дії щодо укладення договору про надання послуг у спрощений спосіб і відповідно між сторонами виникли та існують зобов'язальні відносини.

Згідно зі ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

З правовідносин як склалися між сторонами (в тому числі зі змісту актів надання послуг) неможливо визначити строк виконання зобов'язання з оплати за надані послуги.

Втім, як передбачено ч. 2 ст. 530 ЦК України якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Оскільки згаданою статтею 530 ЦК України не визначена форма пред'явлення вимоги кредитором, останній може здійснити своє право як шляхом надіслання платіжної вимоги-доручення, так і шляхом звернення до боржника з листом, телеграмою, надіслання йому рахунка (рахунка-фактури) тощо.

22.09.2016 Західною філією Державного підприємства «Український державний центр радіочастот» було направлено на адресу Товариства з обмеженою відповідальністю «Українські новітні технології» Претензію на суму 7 864,09 грн. № Ф46/02.2/1736 від 22.09.2016, з зазначенням необхідності виконання взятих на себе зобов'язань в термін до 07.10.2016. На доказ направлення вказаної вимоги відповідачу позивач надав до матеріалів справи належним чином засвідчені копії опису вкладення та фіскального чеку, оригінали яких були оглянуті в судовому засіданні.

Однак, зазначена вимога Західної філії Державного підприємства «Український державний центр радіочастот» була залишена Товариством з обмеженою відповідальністю «Українські новітні технології» без задоволення.

Отже, з урахуванням приписів ст. 530 Цивільного кодексу України, строк виконання відповідачем грошового зобов'язання по оплаті наданих послуг настав.

Проте, як свідчать матеріали справи, відповідач у порушення свого грошового зобов'язання вартість отриманих послуг не сплатив.

Пунктом 2 ст. 193 Господарського кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Не допускається одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Порушенням зобов'язання, у відповідності до ст. 610 Цивільного кодексу України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

З урахуванням вищевикладеного, враховуючи, що факт виконання позивачем своїх зобов'язань з надання послуг та факт порушення відповідачем своїх зобов'язань, в частині повної оплати за надані послуги, підтверджені матеріалами справи та не заперечуються відповідачем, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог щодо стягнення 7864,09 грн. основного боргу.

Згідно зі ст. 43 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Зокрема, в силу вимог ст. 33, 34 цього Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідач під час розгляду справи не надав суду належних та допустимих доказів, які б спростовували заявлені позовні вимоги та свідчили про відсутність у нього обов'язку сплатити заявлену до стягнення суму заборгованості.

За таких обставин, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог, з покладенням судового збору на відповідача в порядку ст. 49 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст.ст. 43, 32, 33, 34, 43, 44, 49, 75, 82-85, Господарського процесуального кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Українські новітні технології» (01001, м. Київ, вулиця Трьохсвятительська, будинок 5/1, літ.А; ідентифікаційний код: 30753866) на користь Державного підприємства «Український державний центр радіочастот» (03179, м. Київ, проспект Перемоги, 15 КМ; ідентифікаційний код: 01181765) в особі Західної філії Державного підприємства «Український державний центр радіочастот» (79018, Львівська область, місто Львів, Залізничний район, вулиця Стороженка, будинок 20; ідентифікаційний код: 20857613) заборгованість в розмірі 7 864 (сім тисяч вісімсот шістдесят чотири) грн. 09 коп. та витрати по сплаті судового збору в розмірі 1 378 (одна тисяча триста сімдесят вісім) грн. 00 коп.

3. Після набрання рішенням Господарського суду міста Києва законної сили видати відповідний наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено: 02.02.2017.

Суддя О.А. Грєхова