КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" січня 2017 р. Справа№ 43/131

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Остапенка О.М.

суддів: Гончарова С.А.

Верховця А.А.

при секретарі судового засідання: Сотніковій І.О.

за участю представників сторін:

ліквідатор банкрута арбітражний керуючий Комлик І.В. - свідоцтво № 130 від 04.02.2013.

від ТОВ „Рей Плюс": директор Куцай Ю.С. - витяг з ЄДР № від 08.12.2015.

від ТОВ „Трейд Консалт Інвест": директор Григорян Г.Г. - витяг з ЄДР № від 06.12.2016.

розглянувши апеляційну скаргу Приватного підприємства „Веста-Сервіс" на ухвалу господарського суду міста Києва від 09.06.2016 року

у справі № 43/131 (суддя Пасько М.В.)

за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю „Трейд Консалт Інвест"

до Відкритого акціонерного товариства „Готель „Славутич"

про визнання банкрутом

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою господарського суду міста Києва від 09.06.2016 року у справі № 43/131, серед іншого, визнано кредиторами ВАТ „Готель „Славутич":

- ТОВ „РЕЙ ПЛЮС" на суму 4 614 527,49 грн., з яких: 2 756,00 грн. - вимоги першої черги, а 4 611 771,49 грн. - вимоги четвертої черги;

- ДПІ у Дніпровському районі ГУ ДФС у м. Києві на суму 1 151 854,23 грн., з яких: 2 756, 00 грн. - вимоги першої черги, а 1 149 098,23 грн. - вимоги третьої черги;

- ТОВ „Сталькон М" на суму 15 735 978,68 грн., з яких: 446,00 грн. - вимоги першої черги, а 15 735 532,68 грн. - вимоги четвертої черги;

- ПП „Веста-Сервіс" на суму 298 621,00 грн., з яких: 321,00 грн. - вимоги першої черги, а 298 300,00 грн. - вимоги четвертої черги;

- ТОВ „Ремонтно-будівельна компанія - „Славутич" на суму 696 024,80 грн., з яких: 125,00 грн. - вимоги першої черги, а 695 899,80 грн. - вимоги четвертої черги.

Окремо внесено до реєстру вимог кредиторів вимоги ПАТ „КБ „Надра" на суму 1 780 000,00 грн., як такі, що забезпечені заставою майна боржника.

Окремо внесено до реєстру вимог кредиторів відомості щодо заборгованості по оплаті заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку по заробітній платі на суму 5 813,70 грн.

Затверджено реєстр вимог кредиторів на загальну суму 24 282 819,90 грн.

Відмовлено у визнанні кредиторами боржника ТОВ „Сталькон М" на суму 9 499 019,93 грн. та ДПІ у Дніпровському районі ГУ ДФС у м. Києві на суму 634 303,95 грн.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою місцевого господарського суду, ПП „Веста-Сервіс" звернулося до апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу господарського суду міста Києва від 09.06.2016 року та прийняти нове рішення, яким відмовити у визнанні грошових вимог до боржника ТОВ „РЕЙ ПЛЮС", ДПІ у Дніпровському районі ГУ ДФС у м. Києві, ПАТ „КБ „Надра" та у визнанні додаткових грошових вимог ТОВ „Сталькон М" до боржника, посилаючись на неповне з'ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 06.07.2016 року вказану апеляційну скаргу повернуто скаржнику без розгляду по суті на підставі п. 3 ч. 1 ст. 97 ГПК України.

02.11.2016 року апеляційна скарга ПП „Веста-Сервіс" на ухвалу господарського суду міста Києва від 09.06.2016 року у справі № 43/131 надійшла до Київського апеляційного господарського суду повторно.

Відповідно до протоколу автоматичного визначення складу колегії суддів вказану апеляційну скаргу у справі № 43/131 передано на розгляд колегії суддів у складі головуючого судді Остапенка О.М., суддів: Верховця А.А., Пантелієнка В.О.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 07.11.2016 року відмовлено скаржнику у прийнятті апеляційної скарги на ухвалу господарського суду міста Києва від 09.06.2016 року у справі № 43/131 в частині оскарження кредиторських вимог ПАТ „КБ „Надра" та ТОВ „Сталькон М"., оскільки відповідні вимоги все були предметом перегляду в суді апеляційної інстанції. В той же час, апеляційну скаргу в частині оскарження кредиторських вимог ТОВ „РЕЙ ПЛЮС" на суму 4 614 527,49 грн. та ДПІ у Дніпровському районі ГУ ДФС у м. Києві на суму 1 151 854,23 грн. прийнято до провадження та призначено до розгляду на 22.11.2016 року за участю повноважних представників учасників провадження у справі.

До початку судового засідання через відділ документального забезпечення суду від представника скаржника надійшли пояснення до апеляційної скарги, а від представника ТОВ „РЕЙ ПЛЮС" - відзив на апеляційну скаргу.

Ухвалою суду від 22.11.2016 року продовжено строк розгляду справи на 15 днів, відкладено розгляду справи на 06.12.2016 року на підставі ст. 77 ГПК України та зобов'язано ПП „Веста-Сервіс" надати суду до початку судового засідання докази направлення пояснень до апеляційної скарги іншим учасникам провадження у справі.

05.12.2016 року представником скаржника на виконання вимог ухвали суду від 22.11.2016 року надано суду докази направлення пояснень до апеляційної скарги іншим учасникам провадження у справі.

До початку судового засідання через відділ документального забезпечення суду від представників ТОВ „Сталькон М" та ТОВ „Трейд Консалт Інвест" надійшло клопотання про заміну кредитора у справі - ТОВ „Сталькон М" його правонаступником - ТОВ „Трейд Консалт Інвест" у справі № 43/131 про банкрутство ВАТ „Готель „Славутич", яке мотивовано укладенням 05.10.2016 року між ТОВ „Сталькон М" та ТОВ „Трейд Консалт Інвест" Договору про відступлення права вимоги.

Ухвалою суду від 06.12.2016 року замінено ініціюючого кредитора у справі № 43/131 про банкрутство ВАТ „Готель „Славутич" - ТОВ „Сталькон М" його правонаступником - ТОВ „Трейд Консалт Інвест" з грошовими вимогами до боржника на загальну суму 16 993 039,49 грн., продовжено строк розгляду спору на 15 днів, відкладено розгляд справи на 20.12.2016 року на підставі ст. 77 ГПК України та витребувано у ТОВ „РЕЙ ПЛЮС" та ліквідатора банкрута додаткові документи по справі.

Ліквідатор банкрута арбітражний керуючий Комлик І.В. та представник ТОВ „РЕЙ ПЛЮС" частково виконали вимоги ухвали суду від 06.12.2016 року шляхом подання до початку судового засідання через відділ документального забезпечення суду додаткових документів по справі.

Ухвалою суду від 20.12.2016 року продовжено строк розгляду справи на 15 днів, відкладено розгляду справи на 27.12.2016 року на підставі ст. 77 ГПК України та повторно зобов'язано ТОВ „РЕЙ ПЛЮС" та ліквідатора банкрута арбітражного керуючого Комлика І.В. виконати вимоги ухвали суду від 06.12.2016 року у невиконаній частині.

22.12.2016 року через відділ документального забезпечення суду від ліквідатора банкрута арбітражного керуючого Комлика І.В. на виконання вимог суду надано письмові пояснення щодо заборгованості ТОВ „РЕЙ ПЛЮС" по орендній платі перед ВАТ „Готель „Славутич" з відповідними детальними розрахунками.

У зв'язку з перебуванням судді Пантелієнка В.О. у відпустці протоколом автоматичної зміни складу колегії суддів від 26.12.2016 року для розгляду справи № 43/131 сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя - Остапенко О.М., судді: Верховець А.А., Гончаров С.А.

Ухвалою суду від 27.12.2016 року вищевказаною колегією суддів апеляційну скаргу ПП „Веста-Сервіс" у справі № 43/131 прийнято до провадження.

В судовому засіданні 27.12.2016 року оглянуто оригінали договорів оренди нерухомого майна № 1-01/2012 від 27.01.2012 року, № 2-07/2012 від 27.07.2012 року, № 3-10/2012 від 03.10.2012 року та додаткові угоди до них, які надано представником ТОВ „РЕЙ ПЛЮС" на виконання вимог суду.

Ухвалою суду від 27.12.2016 року продовжено строк розгляду справи на 15 днів, відкладено розгляду справи на 26.01.2017 року на підставі ст. 77 ГПК України та зобов'язано ТОВ „РЕЙ ПЛЮС" подати суду до 13.01.2017 року включно належним чином завірені копії договорів оренди нерухомого майна № 1-01/2012 від 27.01.2012 року, № 2-07/2012 від 27.07.2012 року та № 3-10/2012 від 03.10.2012 року.

До початку судового засідання через відділ документального забезпечення суду від ТОВ „РЕЙ ПЛЮС" на виконання вимог ухвали суду від 27.12.2016 року надано витребувані судом документи, які колегією суддів долучено до матеріалів справи.

Ліквідатор банкрута арбітражний керуючий Комлик І.В., а також представники ТОВ „РЕЙ ПЛЮС" та ТОВ „Трейд Консалт Інвест" в судовому засіданні 26.01.2017 року проти вимог скаржника, викладених в апеляційній скарзі, заперечували, просили залишити її без задоволення, а ухвалу господарського суду міста Києва від 09.06.2016 року - без змін.

Представники скаржника та інших учасників провадження у справі в судове засідання не з'явились, причини неявки суду не повідомили. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило.

У судовому засіданні 26.01.2017 року оголошено вступну та резолютивну частини постанови Київського апеляційного господарського суду у даній справі.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства та заслухавши пояснення учасників провадження у справі, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а ухвала суду першої інстанції - частковому скасуванню, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 99 ГПК України, в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у розділі ХІІ ГПК України. Апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Згідно із частиною 2 статті 101 ГПК України, апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність та обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Як вбачається з матеріалів справ, ухвалою господарського суду міста Києва від 07.04.2011 року порушено провадження у справі про банкрутство ВАТ „Готель „Славутич", введено мораторій на задоволення вимог кредиторів, введено процедуру розпорядження майном боржника, розпорядником майна боржника призначено арбітражного керуючого Щербаня О.М.

Оголошення про порушення провадження у справі про банкрутство боржника опубліковане в газеті «Голос України» від 06.05.2011 року № 81 (5081).

Ухвалою суду від 20.04.2011 року відсторонено керівника боржника ОСОБА_7 від посади та покладено виконання обов'язків керівника ВАТ „Готель „Славутич" на розпорядника майна боржника арбітражного керуючого Щербаня О.М.

Ухвалою попереднього засідання від 15.05.2012 року затверджено реєстр вимог кредиторів боржника на загальну суму 16 730 624,41 грн. з яких: ТОВ „Сталькон-М" на суму 15 735 978,61 грн.; ПП „Веста-Сервіс" на суму 298 621,00 грн.; ТОВ „Ремонтно-будівельна компанія - „Славутич" на суму 696 024,80 грн.

Постановою господарського суду міста Києва від 11.07.2013 року боржника визнано банкрутом, відкрито ліквідаційну процедуру, ліквідатором банкрута призначено арбітражного керуючого Щербаня О.М.

Пунктом 1-1 Прикінцевих та перехідних положень Закону України „Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" в редакції від 22.12.2011 року, який вступив в дію з 19.01.2013 року, встановлено, що положення цього Закону, що регулюють ліквідаційну процедуру, застосовуються господарськими судами під час розгляду справ про банкрутство, провадження у яких порушено до набрання чинності цим Законом, якщо на момент набрання ним чинності господарським судом не було прийнято постанову про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури.

Тобто, розгляд справи про банкрутство за новою редакцією Закону здійснюється згідно з постановою про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури. При цьому правові підстави прийняття постанови про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури визначаються відповідно до раніше чинної редакції Закону, а правові наслідки введення ліквідаційної процедури - за його новою редакцією.

Отже починаючи з 11.07.2013 року (дата визнання боржника банкрутом) провадження у справі про банкрутство ВАТ „Готель „Славутич" здійснюється у відповідності до положень Закону про банкрутство (в редакції закону після 19.01.2013 року).

Ухвалою господарського суду міста Києва від 10.07.2014 року введено процедуру санації боржника та призначено керуючим санацією боржника арбітражного керуючого Щербаня О.М. у відповідності до положень Закону про банкрутство (в редакції закону після 19.01.2013 року).

Постановою господарського суду міста Києва від 10.03.2016 року боржника визнано банкрутом, відкрито ліквідаційну процедуру, ліквідатором банкрута призначено арбітражного керуючого Комлика І.С.

Відповідне оголошення опубліковано 12.03.2016 року на сайті Вищого господарського суду України.

У відповідності до п. 19 Інформаційного листа Вищого господарського суду України від 28.03.2013 року № 01-06/606/2013 „Про Закон України „Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (у редакції Закону України від 22.12.2011 № 4212-VI)" грошові вимоги всіх конкурсних і забезпечених кредиторів незалежно від того, чи є заперечення стосовно цих вимог, розглядаються господарським судом у попередньому засіданні.

Пунктом 29 вказаного Інформаційного листа передбачено, що розгляд грошових вимог кредиторів у ліквідаційній процедурі здійснюється господарським судом в тому ж порядку, що і грошових вимог, заявлених на підставі статті 23 Закону. За результатами розгляду грошових вимог кредиторів господарський суд заново затверджує реєстр вимог кредиторів (з урахуванням визнаних конкурсних вимог) та зобов'язує ліквідатора сформувати представницькі органи кредиторів (збори кредиторів та комітет кредиторів) у порядку, передбаченому статтею 26 Закону. Подальший рух справи в ліквідаційній процедурі мас відбуватися тільки за участю новостворених представницьких органів кредиторів. Зокрема, це стосується переходу з ліквідаційної процедури до процедури санації або затвердження мирової угоди, прийняття рішення щодо реалізації активів банкрута, надання оцінки діяльності ліквідатора, затвердження звіту ліквідатора.

Законом обмежено строк подання заяв кредиторів, грошові вимоги яких виникли під час проведення процедур банкрутства, двома місяцями з дня офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури. Такі грошові вимоги включаються до четвертої черги, за винятком грошових вимог, черговість задоволення яких визначена Законом [забезпечені вимоги; вимоги щодо виплати заробітної плати; вимоги щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів) тощо] та грошових вимог, що становлять штрафні санкції, які підлягають включенню у відповідну чергу. Вимоги кредиторів, які у встановлений строк не звернулися до господарського суду, погашаються в шосту чергу.

Враховуючи вищенаведене вбачається, що при розгляді реєстру вимог кредиторів в процедурі ліквідації судам необхідно розглядати вимоги кожного поточного та заставного кредитора окремо, за наслідками чого надавати відповідні правові висновки заявленим вимогам.

Після офіційного оголошення про визнання боржника банкрутом, у встановлений законом строк до суду звернулось ТОВ „РЕЙ ПЛЮС" з поточними кредиторськими вимогами до боржника у сумі 4 611 771,49 грн., які виникли під час процедури банкрутства на підставі укладених із боржником договорів оренди майна боржника. За твердженням заявника, останній, як орендар, за умовами вказаних договорів має право грошової компенсації від боржника за здійснення поточного ремонту та всіх поліпшень орендованого майна у розмірі 4 611 771,49 грн.

Ліквідатором, з яким повністю погодився суд першої інстанції, заявлені вимоги ТОВ „РЕЙ ПЛЮС" задоволено у повному обсязі та включено до четвертої черги реєстру вимог кредиторів ВАТ „Готель „Славутич"

Переглядаючи в апеляційному порядку оскаржувану ухвалу в цій частині, судова колегія вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 4-1 Господарського процесуального кодексу України господарські суди розглядають справи про банкрутство у порядку провадження, передбаченому цим Кодексом, з урахуванням особливостей, встановлених Законом України „Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (далі - Закон про банкрутство).

Згідно ч. 1 ст. 43 ГПУ України, Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до ст. 17 Закону України „Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права. За змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі „Хаджинастасиу проти Греції", національні суди повинні зазначати з достатньою ясністю підстави, на яких ґрунтується їхнє рішення, що, серед іншого дає стороні можливість ефективно скористатися наявним у неї правом на апеляцію; у рішенні Європейського суду з прав людини у справі „Кузнєцов та інші проти Російської Федерації" зазначено, що ще одним завданням вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції. Така позиція є усталеною практикою Європейського суду з прав людини (справи „Серявін та інші проти України", „Проніна проти України").

Відповідно до положень процесуального законодавства рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі. При цьому рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються, а також яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Обґрунтованим є рішення, в якому повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності та підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами чинного законодавства.

Господарські суди повинні дотримуватись передбаченої статтями 84, 86 ГПК структури та послідовності викладення рішення (вступна, описова, мотивувальна та резолютивна частини).

Відповідно до ч. 2 ст. 86 ГПК України ухвала господарського суду має містити: 1) найменування господарського суду, номер справи і дату винесення ухвали, найменування сторін, ціну позову, вимогу позивача, прізвища судді (суддів), представників сторін, прокурора, інших осіб, які брали участь у засіданні (із зазначенням їх посад); 2) стислий виклад суті спору або зміст питання, з якого виноситься ухвала; 3) мотиви винесення ухвали з посиланням на законодавство; 4) висновок з розглянутого питання; 5) вказівку на дії, що їх повинні вчинити сторони, інші підприємства, організації, державні та інші органи та їх посадові особи у строки, визначені господарським судом.

В той же час, прийнята судом першої інстанції ухвала за результатами розгляду заяви ТОВ „РЕЙ ПЛЮС" з кредиторськими вимоги до боржника не відповідає вимогам зазначених вище положень законодавства. Оскаржувана ухвала суду першої інстанції в цій частині не містить стислого викладу суті поданої заяви кредитора, оцінки наявних доказів у справі, з її тексту не вбачається у який саме спосіб суд дійшов висновку щодо задоволення у повному обсязі заявлених вимог та не обґрунтовано вмотивованих підстав для включення заявника до реєстру вимог кредиторів.

Задовольняючи заявлені вимоги ТОВ „РЕЙ ПЛЮС", місцевий суд обмежився лише тим, що вказані вимоги документально підтверджені, а мотиви їх визнання судом наведені в ухвалах прийнятих у справі, письмових висновках ліквідатора боржника, а також підтверджуються наявними матеріалами справи.

Відсутність в ухвалі суду першої інстанції мотивувальної частини та стислого викладу обставин, встановлених судом першої інстанції, позбавляє можливості всебічного, повного та об'єктивного перегляду такої ухвали судом апеляційної інстанції.

В свою чергу, апеляційний суд під час перегляду в судовому засіданні оскаржуваної ухвали в апеляційному порядку, користуючись правами суду першої інстанції в силу положень ч. 2 ст. 99 ГПК України, досліджуючи подану суду кредиторську заяву, встановив наступне.

27.01.2012 року між ВАТ „Готель „Славутич" (орендодавець) в особі керівника - арбітражного керуючого Щербаня О.М. та ТОВ „РЕЙ ПЛЮС" (орендар) в особі директора Потапко І.В. укладено договір оренди нерухомого майна № 1-01/2012, відповідно до умов якого орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування майна - будівлю готелю „Славутич" з тамбуром загальною площею 16 567,20 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Ентузіастів, буд. 1, та належить орендодавцю на праві власності, а також зобов'язується оплачувати обумовлену сторонами орендну плату.

Відповідно до п. 3.2. договору, передача майна в оренду здійснюється уповноваженими представниками сторін за актом прийому-передачі, який є невід'ємною частиною цього договору.

На виконання вказаного пункту, 27.01.2012 року між сторонами складено та підписано акт прийому-передачі майна, відповідно до якого орендодавець передав, а орендар прийняв в строкове платне користування вказано у договорі майно.

Строк оренди майна та строк дії цього договору, з урахуванням додаткової угоди № 3 від 10.04.2012 року до договору, яка є його невід'ємною часиною, складає шість місяців з моменту прийому-передачі майна за відповідним актом. (п. 4.2 договору).

26.07.2012 року за актом прийому-передачі майна орендар повернув, а орендодавець прийняв відповідне майно у належному стані, з урахуванням нормального зносу та у повній відповідності з домовленостями сторін.

27.07.2012 року між сторонами укладено договір оренди нерухомого майна № 2-07/2012 строком на 3 місяці.

На підставі акту прийому-передачі від 27.07.2012 року майно передано орендарю, а в подальшому сторони уклали акт від 26.10.2012 року про повернення орендованого майна ВАТ „Готель „Славутич".

27.10.2012 року між сторонами укладено договір оренди нерухомого майна № 3-10/2012 строком дії, з урахуванням додаткових угод до нього, з моменту прийому передачі майна за відповідним актом до 16.10.2015 року включно (п. 4.2. договору).

На виконання п. 4.2 договору, 27.01.2012 року між сторонами складено та підписано акт прийому-передачі майна, відповідно до якого орендодавець передав, а орендар прийняв в строкове платне користування вказано у договорі майно.

В той же час, актом приймання передачі майна від 07.04.2016 року сторони погодили за взаємною згодою припинити оренду за договором оренди нерухомого майна № 3-10/2012 та останнім днем дії договору вважати 31.03.2016 року.

На підставі вказаного акту орендар повернув орендодавцю майно - будівлю готелю „Славутич" з тамбуром загальною площею 16 567,20 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Ентузіастів, буд. 1, з усіма невід'ємними змінами та поліпшеннями, що виникли та пов'язані з проведенням ремонтних робіт майна, здійсненими орендарем за його рахунок на підставі п. 7.1.2. Договору оренди.

Колегією суддів встановлено, що укладені між сторонами договори оренди нерухомого майна № 1-01/2012 від 27.01.2012 року, № 2-07/2012 від 26.07.2012 року та № 3-10/2012 від року 27.10.2012 року (далі - договори оренди) є аналогічними за змістом, укладені між тими ж сторонами та з одного й того ж предмету, а відтак досліджує їх у сукупності.

Згідно пункту 7.1.2 Договорів оренди, Орендар мав право проводити поточний ремонт майна з подальшою компенсацією витрат з боку Орендодавця, порядок та строки якої визначається Орендарем у відповідних обґрунтованих вимогах Орендаря.

Відповідно до пункту 6.2.7 Договорів оренди, Орендодавець зобов'язаний своєчасно та в повному обсязі здійснювати Орендарю компенсацію витрат на поточний ремонт майна у відповідності з умовами договору.

Орендодавець зобов'язаний усувати недоліки Майна та їх наслідки, якщо вони виникли не з вини Орендаря, а також здійснювати капітальний ремонт Майна без будь-якої компенсації понесених витрат з боку Орендаря(п. 6.2.1).

Згідно п. 6.1.5 Договору оренди, Орендодавець зобов'язаний здійснювати капітальний ремонт Майна за умови погодження з Орендарем плану проведення таких робіт, що має передбачати можливість цілорічного проведення робіт з метою скорочення термінів усунення дефектів.

Пунктом п.6.2.4 сторони погодили, що Орендодавець зобов'язаний сприяти Орендареві в утриманні в належному стані всіх приміщень, комунікацій та інфраструктури майна, що забезпечує нормальне функціонування майна.

Крім того, згідно пункту 7.1.3 Договорів, Орендар має право отримати від Орендодавця компенсацію шкоди, спричиненої внаслідок не відповідності технічного стану Майна вимогам, встановленими нормами чинного законодавства України.

Відповідно до ч. 2 ст. 776 ЦК України, капітальний ремонт речі, переданої у найм, провадиться наймодавцем за його рахунок, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо наймодавець не провів капітального ремонту речі, що перешкоджає її використанню відповідно до призначення та умов договору, наймач має право відремонтувати річ та вимагати відшкодування вартості ремонту.

Крім того, в силу ст. 778 ЦК України, наймач може поліпшити річ, яка є предметом договору найму, лише за згодою наймодавця; якщо поліпшення речі зроблено за згодою наймодавця, наймач має право на відшкодування вартості необхідних витрат.

Як вбачається з заяви кредитора, упродовж дії договорів оренди, орендарем були понесені витрати на ремонт орендованого майна - будівлі готелю „Славутич" на загальну суму 4 611 771,49 грн.

Вказані витрати на поточний та капітальний ремонт підтверджуються доданими до заяви копіями фінансово-господарських документів ТОВ „РЕЙ ПЛЮС", зокрема копіями відповідних договорів надання послуг, договорів виконання робіт, договорів купівлі-продажу, договорів поставки тощо, актами виконаних робіт (надання послуг) та платіжними документами.

Судом також встановлено, що всі поліпшення майна зроблені за рахунок ТОВ „РЕЙ ПЛЮС" за згодою Орендодавця - ВАТ „Готель „Славутич", про що свідчать погоджені Орендодавцем та Орендарем умови укладених договорів оренди, а також листування між цими сторонами, зокрема листи ТОВ „РЕЙ ПЛЮС" № 48 від 05.04.2012 року, №259 від 25.12.2012 року, №231 від 29.12.2014 року та відповіді на них, надані ВАТ „Готель „Славутич", в особі арбітражного керуючого Щербаня О.М.

Отже, матеріалами справи підтверджується, що обсяг всіх поліпшень орендованого майна в результаті виконання робіт за рахунок ТОВ „РЕЙ ПЛЮС", становить 4 611 771,49 грн.

В той же час, задовольняючи вказані вимоги в повному обсязі, ліквідатором залишено поза увагою, а місцевим судом, в порушення вимог Закону, в судовому засіданні за наслідками розгляду кредиторських вимог заявника за правилами проведення попереднього засідання, не перевірено, що згідно пункту 7.2.3 Договорів оренди, Орендар зобов'язаний забезпечити охорону Майна цілодобово протягом строку оренди, не допускати вчинення протиправних дій стосовно Майна, для чого в разі необхідності від свого імені та за свій рахунок укладати договори на надання послуг охорони, звертатися до правоохоронних органів, органів внутрішніх справ та їх структурних підрозділів, самостійно чи із залученням третіх осіб, встановлювати охоронні системи та засоби, сигналізації, системи спостереження, замінювати існуючі охоронні засоби, в тому числі встановлювати та замінювати замки, двері, решітки тощо та вчиняти будь-які інші дії, які Орендар вважатиме за необхідне з метою збереження Майна.

Крім того, у відповідності до п. 7.2.4. вказаних договорів, Орендар зобов'язаний від свого імені та за свій рахунок укладати угоди на обслуговування майна, в тому числі з метою здійснення власної господарської діяльності орендаря.

Таким чином, колегія суддів вважає, що вжиті орендарем заходи щодо забезпечення охорони Майна цілодобово протягом строку оренди, а саме: встановлення охоронних систем та засобів, сигналізації, систем спостереження та відеоспостережння, встановлення та заміна відеокамер, встановлення засобів пожежної безпеки, заміни існуючих охоронних засобів, а також витрати на обслуговування майна не підлягають відшкодуванню, а відтак і включенню до реєстру вимог кредиторів боржника.

Твердження заявника про те, що всі поліпшення здійснені за згодою орендодавця, а відтак мають відшкодовуватися, колегією суддів до уваги не беруться, оскільки вказане суперечить зазначеним вище пунктам договорів, про що сторони дійшли згоди.

За викладених вище обставин, переглянувши в апеляційному порядку законність ухвали суду першої інстанції в частині визнання вимог ТОВ „РЕЙ ПЛЮС" до боржника, дослідивши заяву кредитора на підставі наявних у справі доказів та здійснивши перерахунок заявлених сум за вирахуванням тих витрат, які не можуть бути компенсовані з боку боржника відповідно до умов договорів оренди, колегія суддів дійшла висновку про часткове визнання та включення вимог кредитора до четвертої черги на суму 3 258 639,32 грн.

Крім того, необхідно зазначити, що у відповідності до 5.2 укладених договорів оренди, ТОВ „РЕЙ ПЛЮС" зобов'язано сплачувати орендну плату шляхом перерахування грошових коштів в безготівковій формі на рахунок боржника після підписання сторонами Актів надання послуг (оренди) за кожен календарний місяць.

В той же час, як встановлено судом апеляційної інстанції та підтверджується матеріалами справи, а саме банківськими виписками по рахунку боржника та письмовими поясненнями ліквідатора банкрута, орендна плата орендарем за Договором № 1-01/2012 від 27.01.2012 року та Договором № 2-07/2012 від 27.07.2012 року сплачена у повному обсязі, тобто заборгованість за вказаними договорами відсутня.

За Договором № 3-10/2012 від 27.10.2012 року орендар сплатив орендодавцю орендну плату у загальному розмірі 18 168 854,80 грн., в той час як загальний розмір орендної плати згідно розрахунку ліквідатора, наданого суду на виконання вимог ухвали суду, складає 23 122 400,50 грн.

Тобто станом на дату припинення орендних правовідносин між сторонами (31.03.2016 року) заборгованість ТОВ „РЕЙ ПЛЮС" перед ВАТ „Готель „Славутич" складає 4 953 545,70 грн., що перевищує заявлені ТОВ „РЕЙ ПЛЮС" до боржника кредиторські вимоги.

Статтею 203 ГК України передбачено припинення господарського зобов'язання зарахуванням зустрічної однорідної вимоги, строк якої настав або строк якої не визначений чи визначений моментом витребування, для чого достатньо заяви однієї сторони.

Із аналізу наведених норм вбачається, що зарахування зустрічних однорідних вимог є способом припинення одночасно двох зобов'язань, в одному з яких одна сторона є кредитором, а інша - боржником, а в другому - навпаки (боржник у першому зобов'язанні є кредитором у другому).

Відповідно до статті 601 ЦК України зобов'язання припиняються зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги; зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін.

Таким чином, зарахування зустрічних однорідних вимог як односторонній правочин, є волевиявленням суб'єкта правочину, спрямованим на настання певних правових наслідків у межах двосторонніх правовідносин. (Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24.06.2015 року у справі № 914/2492/14).

Судом встановлено, що вимоги ТОВ „РЕЙ ПЛЮС" до ВАТ „Готель „Славутич", як і вимоги ВАТ „Готель „Славутич" до ТОВ „РЕЙ ПЛЮС" виникли на підставі укладених між сторонами договорів оренди, за умовами яких орендодавець виступає боржником орендаря щодо компенсації понесених останнім витрат на поточний ремонт та відповідні поліпшення майна, і як кредитором до орендаря з приводу сплати останнім орендної плати та навпаки, тобто є зустрічними однорідними вимогами.

Судова колегія зауважує, що Закон України „Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" не містить прямої заборони щодо можливості зарахування зустрічних однорідних вимог. (Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 26.06.2007 року у справі № 18/263пд, від 29.03.2005 року у справі № 5/143б/53б, а також у постанові Вищого господарського суду України від 21.09.2011 року у справі № 4/465).

Однак, оскільки зарахування вказаних зустрічних однорідних вимог відбувається лише за заявою однієї із сторін спірних правовідносин, то за відсутністю ініціативи з боку ліквідатора банкрута або представників ТОВ „РЕЙ ПЛЮС" суд апеляційної інстанції позбавлений можливості здійснити відповідне зарахування з власної ініціативи.

За таких обставин, судова колегія наголошує, що враховуючи наявність у ТОВ „РЕЙ ПЛЮС" заборгованості перед боржником, ліквідатор у подальшій ліквідаційній процедурі до подання на затвердження звіту ліквідатора та ліквідаційного балансу, зобов'язаний у відповідності до ч. 2 ст. 41 Закону про банкрутство, здійснити заходи щодо повернення банкруту вказаної суми дебіторської заборгованості.

Щодо вимог скаржника в частині оскарження включення до реєстру вимог кредиторів грошових вимог ДПІ у Дніпровському районі ГУ ДФС у м. Києві колегією суддів встановлено наступне.

Матеріалами справи підтверджується, що у передбачений законом строк до суду надійшла заява ДПІ у Дніпровському районі ГУ ДФС у м. Києві на загальну суму 1 783 402,18 грн., з яких 1 149 098,23 грн. основного боргу та 634 303,95 грн. - штрафні санкції.

Так, згідно поданої заяви, у боржника наявний податковий борг по орендній платі з юридичних осіб у розмірі 1 149 098,23 грн. який виник на підставі податкової декларації зі сплати за землю за 2014 рік від 24.01.2014 року, в якій боржником самостійно визначено річну суму орендної плати, яка підлягає сплаті в бюджет за користування земельною ділянкою у розмірі 757 841,16 грн. (щомісячна сплата податку у розмірі 63 153,43 грн.), а також на підставі податкової декларації зі сплати за землю за 2015 рік від 02.02.2015 року, в якій боржником самостійно визначено річну суму орендної плати, яка підлягає сплаті в бюджет за користування земельною ділянкою у розмірі 946 543,98 грн. (щомісячна сплата податку у розмірі 78 878,67 грн.).

За твердженням заявника, боржником не сплачено самостійно визначене податкове зобов'язання по орендній платі за період з вересня 2014 року по грудень 2015 року у розмірі 1 149 098,23 грн.

Колегією суддів встановлено, що ухвалою суду першої інстанції у даній справі від 10.07.2014 року введено процедуру санації, а в подальшому постановою суду від 10.03.2016 року боржника визнано банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру.

Таким чином, оскільки вимоги ДПІ виникли у період дії процедури санації боржника (з вересня 2014 року по грудень 2015 року), тобто є поточними вимогами, колегія суддів погоджується в висновком місцевого суду про обґрунтованість та наявність підстав для включення заявлених вимог у розмірі 1 149 098,23 грн. до третьої черги.

При цьому, судова колегія не погоджується з доводами скаржника про те, що заборгованість перед ДПІ щодо податку на землю має сплачувати ТОВ „РЕЙ ПЛЮС", яке фактично використовувало зазначені об'єкти нерухомості у своїй господарській діяльності.

Так, у відповідності до п. 269.1 ст. 269 ПК платниками податку є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв), а також землекористувачі.

Платники плати за землю (крім фізичних осіб) самостійно обчислюють суму податку щороку станом на 1 січня і не пізніше 20 лютого поточного року подають відповідному контролюючому органу за місцезнаходженням земельної ділянки податкову декларацію на поточний рік за формою, встановленою у порядку, передбаченому статтею 46 цього Кодексу, з розбивкою річної суми рівними частками за місяцями. Подання такої декларації звільняє від обов'язку подання щомісячних декларацій. При поданні першої декларації (фактичного початку діяльності як платника плати за землю) разом з нею подається довідка (витяг) про розмір нормативної грошової оцінки земельної ділянки, а надалі така довідка подається у разі затвердження нової нормативної грошової оцінки землі. (п. 286.2. ст. 286 ПК України).

В силу п. 287.3. названого кодексу, податкове зобов'язання щодо плати за землю, визначене у податковій декларації на поточний рік, сплачується рівними частками власниками та землекористувачами земельних ділянок за місцезнаходженням земельної ділянки за податковий період, який дорівнює календарному місяцю, щомісяця протягом 30 календарних днів, що настають за останнім календарним днем податкового (звітного) місяця.

Як було зазначено вище, податковий борг ВАТ „Готель „Славутич" виник з податкових декларацій зі сплати за землю за 2014 рік від 24.10.2014 року та за 2015 рік від 02.02.2015 року, в яких боржником самостійно визначено річну суму орендної плати в відповідними щомісячними платежами, що в свою чергу спростовує твердження апелянта про обов'язок сплати податкового боргу орендарем нерухомого майна - ТОВ „РЕЙ ПЛЮС".

Інша частина вимог у розмірі 634 303,95 грн. виникла у зв'язку з нарахуванням кредитором штрафних санкції за несвоєчасну сплату боржником обов'язкових платежів, а саме:

- податкове повідомлення рішення форми „Ш" від 15.04.2015 року № на загальну суму 329 500,37 грн., яке винесене на підставі акту камеральної перевірки від 06.04.2015 року № 3102/26-53-15-04 з питань повноти і своєчасності зарахування до бюджету орендної плати за землю за період з 30.11.2011 року по 30.03.2015 року. В порушення вимог п. 287.3 ст. 287 ПК та на підставі п. 126.1 ст. 126 ПК за затримку сплати суми грошового зобов'язання більше ніж на 30 календарних днів до боржника застосовано штраф у розмірі 20% на суму 329 500,37 грн.;

- пеня у сумі 304 803,58 грн., яка нарахована у зв'язку з несвоєчасною сплатою податкового зобов'язання по орендній платі з юридичних осіб, що сформовано за період з липня 2013 року по вересень 2014 року на підставі самостійно поданих звітів боржника від 31.01.2013 року № , від 21.01.2014 року № .

В той же час, як вірно зазначено місцевим судом, провадження у справі № 43/131 про банкрутство ВАТ „Готель „Славутич" порушено 07.04.2011 року за правилами Закону про банкрутство в редакції чинній до 19.01.2013 року.

Відповідно до ч. 4 ст. 12 Закону про банкрутство, мораторій на задоволення вимог кредиторів вводиться одночасно з порушенням провадження у справі про банкрутство, про що зазначається в ухвалі господарського суду.

Протягом дії мораторію на задоволення вимог кредиторів, зокрема: не нараховуються неустойка (штраф, пеня), не застосовуються інші санкції за невиконання чи неналежне виконання грошових зобов'язань і зобов'язань

щодо сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, податків і зборів (обов'язкових платежів).

Відповідно до ч. 7 ст. 12 зазначеного закону, дія мораторію припиняється з дня припинення провадження у справі про банкрутство.

Таким чином, на підставі аналізу зазначених норм законодавства та з урахуванням правової природи заявлених податковим органом вимог, судом першої інстанції правомірно відмовлено ДПІ у Дніпровському районі ГУ ДФС у м. Києві у визнанні та включенні до реєстру вимог кредиторів боржника вимог на суму 634 303,95 грн., оскільки вказані штрафні санкції нараховані за час дії мораторію.

За вказаних вище обставин, керуючись статтями 99, 101-106 ГПК України та Законом України „Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", Київський апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного підприємства „Веста-Сервіс" на ухвалу господарського суду міста Києва від 09.06.2016 року задовольнити частково.

2. Ухвалу господарського суду міста Києва від 09.06.2016 року у справі № 43/131 в частині визнання Товариства з обмеженою відповідальністю „РЕЙ ПЛЮС" кредитором Відкритого акціонерного товариства „Готель „Славутич" на суму 4 614 527,49 грн. скасувати частково.

3. Прийняти в даній частині нове рішення, яким заяву Товариство з обмеженою відповідальністю „РЕЙ ПЛЮС" до Відкритого акціонерного товариства „Готель „Славутич задовольнити частково.

4. Визнати Товариство з обмеженою відповідальністю „РЕЙ ПЛЮС" кредитором Відкритого акціонерного товариства „Готель „Славутич" на суму 3 261 395,32 грн., яких: 2 756,00 грн. вимоги першої черги, а 3 258 639,32 грн. вимоги четвертої черги. В іншій частині кредиторських вимог відмовити.

5. Ухвалу господарського суду міста Києва від 09.06.2016 року у справі № 43/131 в частині визнання ДПІ у Дніпровському районі ГУ ДФС у м. Києві кредитором Відкритого акціонерного товариства „Готель „Славутич" на суму 1 151 854,23 грн. залишити без змін.

6. Копію постанови суду надіслати учасникам провадження у справі.

7. Справу № 43/131 повернути до господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку.

Головуючий суддя О.М. Остапенко

Судді С.А. Гончаров

А.А. Верховець