ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

07.02.2017 Справа № 904/11513/16

За позовом Державного підприємства "Об'єднана гірничо-хімічна компанія", м. Київ в особі Філії "Вільногірський гірничо-металургійний комбінат" Державного підприємства "Об'єднана гірничо-хімічна компанія", м. Ві

до Товариства з обмеженою відповідальністю "КЕРАМПЛЮС", м. Дніпро

про стягнення штрафних санкцій у розмірі 167 630,23 грн.

Суддя Петренко Н.Е.

секретар судового засідання Бойчук Ю.С.

Представники:

від позивача: ОСОБА_1, представник за довіреністю № 049/16 від 23.12.2016р.

від відповідача: ОСОБА_2, представник за довіреністю № б/н від 27.01.2017р.

СУТЬ СПОРУ:

Державне підприємство "Об'єднана гірничо-хімічна компанія" в особі Філії "Вільногірський гірничо-металургійний комбінат" Державного підприємства "Об'єднана гірничо-хімічна компанія" (далі - позивач) звернулося до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "КЕРАМПЛЮС" (далі - відповідач) про стягнення штрафних санкцій у розмірі 167630,23грн.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на порушення відповідачем умов договору купівлі-продажу № 94-1/В від 17.07.2015 року, в частині вчасних розрахунків за поставлену продукцію.

Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 09.12.2016 року порушено провадження у справі № 904/11513/16, прийнято позовну заяву та справу призначено до розгляду в засіданні на 17.01.2017.

Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 17.01.2017 року здійснено заміну позивача - Державне підприємство "Об'єднана гірничо-хімічна компанія", м. Київ в особі Філії "Вільногірський гірничо-металургійний комбінат" Державного підприємства "Об'єднана гірничо-хімічна компанія", м. Вільногірськ на його правонаступника - Публічне акціонерне товариство "Об'єднана гірничо-хімічна компанія" (03035, м. Київ, вул. Сурікова, буд. 3, ) в особі Філії "Вільногірський гірничо-металургійний комбінат" Публічного акціонерного товариства "Об'єднана гірничо-хімічна компанія" (51700, м. Вільногірськ, вул. Степова, буд. 1, ); відкладено судове засідання на 31.01.2017.

31.01.2017 у судовому засіданні оголошено перерву до 07.02.2017р.

07.02.2017 повноважний представник позивача у судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримав, просив суд визнати причини пропуску строку позовної давності поважними та задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

В свою чергу, повноважний представник відповідача заявлені позовні вимоги визнав частково; просив суд застосувати строк позовної давності щодо пені за поставками в період з 25.07.2015 по 07.11.2015; зменшити заявлений розмір суми пені до 1 800 грн. та 3% річних до 1800 грн.; стягнути з відповідача на користь позивача суму пені у розмірі 1 800 грн. та 3% річних у розмірі 1 800 грн., судовий збір пропорційно розміру задоволених вимог. Крім того, повноважний представник відповідача заявив клопотання про долучення до матеріалів справи контррозрахунок пені та 3% річних.

У судовому засіданні 07.02.2017 року оголошено вступну та резолютивну частини судового рішення, згідно зі ст. 85 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши матеріали справи, подані документи, заслухавши пояснення повноважних представників позивача та відповідача, господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

17.07.2015 року між позивачем та відповідачем укладено договір купівлі-продажу № 94-1/В (далі - Договір), відповідно до умов п. 1 якого, позивач зобов'язується поставити, а відповідач прийняти і оплатити продукцію виробництва філії "Вільногірський гірничо-металургійний комбінат" Державного підприємства "Об'єднана гірничо-хімічна компанія", іменований надалі - товар, на умовах, обумовлених Договором або додатково в додатках до цього Договору, що є його невід'ємною частиною.

За приписами п. 1.2. Договору, найменування товару, його кількість та пакування, ціна і загальна вартість зазначаються в додатках до цього Договору, які оформляються на товар (партію товару), підписуються уповноваженими представниками сторін, скріплюються печатками сторін та є невід'ємною частиною договору.

Право власності на товар переходить до відповідача у відповідності з погодженими умовами постачання товару згідно п. 3.1. та п. 3.3. цього Договору (п. 1.3. Договору)

Відповідно до п. 2.1. Договору в редакції Додаткової угоди № 1 від 25.09.2015 року, оплата здійснюється в гривнях у вигляді 100% передоплати за партію товару, що буде поставлятися, прямим банківським переказом на підставі рахунку, виставленого позивачем. Рахунок виставляється позивачем на підставі письмової заявки відповідача на придбання партії товару, дійсний протягом 10-ти календарних днів і є підтвердженням готовності товару до постачання. Оплата може здійснюватися в українських гривнях прямим банківським переказом протягом 3 банківських днів після переходу права власності на партію товару, згідно п. 1.3. цього Договору на підставі виставленого позивачем рахунку-фактури на відвантажену партію товару.

За невиконання або неналежне виконання своїх зобов'язань за цим Договором сторони несуть відповідальність відповідно до чинного законодавства України та умов цього Договору (п. 5.1. Договору).

Положеннями п. 5.7. Договору в редакції Додаткової угоди № 1 від 25.09.2015 року передбачено, що в разі порушення термінів оплати товару (партії товару) відповідач зобов'язується сплатити позивачу неустойку (пеню) у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожен календарний день такого порушення термінів оплати.

Як зазначено у п. 7.1. Договору, цей договір набирає чинності з моменту підписання та діє до 31.12.2015 року. У випадку, якщо сторонам необхідний додатковий час для виконання своїх зобов'язань за даним договором, його дія автоматично подовжується до моменту повного виконання сторонами своїх зобов'язань за цим договором.

Між сторонами 29.07.2015, 08.09.2015, 22.09.2015 та 25.09.2015 були укладені додаткові угоди до вищевказаного Договору.

Так, на виконання умов вищезазначеного Договору, позивач відвантажив відповідачу, у період з 25.07.2015 по 26.12.2015, товар на загальну суму 12 676 263,30 грн., що підтверджують видаткові накладні, залізничні накладні на перевезення та рахунки-фактури на оплату, які знаходяться у матеріалах справи. Однак, оплата товару здійснена відповідачем несвоєчасно, тобто з порушенням умов п. 2.1. Договору.

За неналежне виконання відповідачем свого обов'язку чого вчасного розрахунку за отриманий товар, позивачем на підставі п. 5.7. Договору була нарахована пеня у розмірі 156978,45 грн.

Крім того, на підставі ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України позивачем були нараховані 3% річних у розмірі 10 651,78 грн.

З метою досудового врегулювання спору, позивачем 27.10.2016 було направлено на адресу відповідача претензію № 48 від 26.10.2016, з вимогою протягом 3-х робочих днів, з моменту отримання претензії, сплатити позивачу пеню у розмірі 156 978,45 грн. та 3% річних у розмірі 10 651,78 грн. Вказану претензію відповідач отримав 04.11.2016, що підтверджує повідомлення про вручення поштового відправлення. Відповідачем вимоги позивача були залишені без відповіді та задоволення, у зв'язку з чим позивач був змушений звернутися з позовом до суду.

Враховуючи вищевикладене, позивач просив суд стягнути з відповідача пеню у розмірі 156 978,45 грн. та 3% річних у розмірі 10 651,78 грн., в сього 167 630,23 грн.

Відповідач заявлені позовні вимоги визнав частково. Просив суд застосувати строк позовної давності щодо пені за поставками в період з 25.07.2015 по 07.11.2015, зменшити заявлений розмір суми пені до 1 800 грн. та 3% річних до 1 800 грн., стягнути з відповідача на користь позивача суму пені у розмірі 1 800 грн. та 3% річних у розмірі 1 800 грн., судовий збір пропорційно розміру задоволених вимог, виходячи з наступного.

Так, відповідно до умов п. 2.1. Договору сторонами було погоджено оплату товарів в гривнях у вигляді 100% передоплати за партію товару, що буде поставлятися прямим банківським переказом на підставі рахунку, виставленого позивачем, також за згодою сторін оплата може здійснюватися в українській гривні прямим банківським переказом протягом 3 банківських днів після переходу права власності на партію товару. Згідно додаткової угоди № 1 від 25.09.2015 року сторони погодили умови сплати наступним чином: оплата проводиться на підставі виставленого позивачем рахунку-фактури в українських гривнях прямим банківським переказом за відвантажену партію товару протягом 3 банківських днів з моменту відвантаження партії товару у відповідності до п. 1.3. цього Договору.

Відповідач не заперечує щодо отримання товару від позивача на загальну суму 12676263,30 грн. разом із ПДВ, оплату за який проведено в повному обсязі.

В той же час, за весь час існування господарських відносин між сторонами, позивач жодного разу не виставляв відповідачу рахунки-фактури на сплату товару, відповідачем відбувалося перерахування коштів на підставі Договору.

Посилаючись на норми ст.ст. 612, 613 ЦК України та ст. 221 ГК України, відповідач зазначає про те, що обов'язковою умовою щодо сплати товару є отримання відповідачем та виставлення позивачем рахунку-фактури, таким чином, відповідач звільняється від відповідальності щодо своєчасності сплати коштів за поставлений товар, внаслідок невиконання обов'язку позивачем щодо належного виставлення рахунків на передоплату.

Як вважає відповідач, з вищевикладеного вбачається, що сам позивач не належно виконував умови Договору.

Відповідач зробив контррозрахунок заявлених позовних вимог, відповідно до якого сума пені складає 17 771,16 грн., а 3% річних складають 9 956,86 грн.

Посилаючись на п. 3 ч. 1 ст. 83 ГПК України, ст. 233 ГК України відповідач просить суд зменшити розмір пені та 3% річних, виходячи з того, що позивачем не вказано, які саме збитки ним було понесені із підстав затримки відповідачем сплати коштів за поставлений товар. Крім того, відповідач зазначає, що має значне зниження обсягу доходів порівняно із минулими періодами, так відповідно до фінансового звіту за 9 кварталів 2016 року, код рядка 23500, чистий прибуток знизився у більше ніж 6 раз, порівняно за 9 кварталів 2015 року (було 18273,9 млн. грн., а стало 3 469,3 грн.). Окрім того, відповідач має зобов'язання перед іншими кредиторами, бюджетом та працівниками, які він має здійснювати першочергово, а нараховані позивачем пеня та 3% річних негативно вплине на своєчасність та повноту здійснення цих платежів. Таким чином, відповідач вважає за можливим до стягнення суму пені у розмірі 1 800 грн. та суму 3% річних у розмірі 1 800 грн.

Дослідивши наявні матеріали справи, заслухавши пояснення повноважних представників позивача та відповідача, оцінивши надані докази в їх сукупності, господарський суд дійшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково.

Приймаючи рішення господарський суд виходив із наступного.

Згідно зі ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Господарське зобов'язання виникає, зокрема із господарського договору (ст. 174 Господарського кодексу України).

Зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку (ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України).

Статтею 655 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару (ст. 692 Цивільного кодексу України).

За приписами ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Частиною 2 статті 218 Господарського кодексу України передбачено, що учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання.

У відповідності до ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 Цивільного кодексу України).

Положеннями ст. 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Статтею 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно із положенням статті 43 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до статті 33 та 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Матеріали справи та обидві сторони підтверджують факт прийняття товару без будь-яких зауважень і претензій, та повну оплату отриманого товару.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.

Господарський суд вважає за необхідне зазначити про те, що передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

На підставі ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України позивачем були нараховані 3% річних у розмірі 10 651,78 грн.

Господарський суд звертає увагу на той факт, що сторони, відповідно до абзацу другого п. 2.1. Договору в редакції додаткової угоди № 1 від 25.09.2015 року, не дали суду належні та допустимі докази спільної згоди щодо проведення розрахунків протягом 3 банківських днів після переходу права власності на партію товару на підставі виставленого позивачем рахунку-фактури на відвантажену партію товару.

Під час розгляду справи судом встановлено, що позивач не виставляв відповідачу рахунки для здійснення 100% передоплати (повноважний представник відповідача цей факт підтвердив, а повноважний представник позивача з цього приводу не заявив жодного заперечення), як того вимагає п. 2.1. Договору в редакції додаткової угоди № 1 від 25.09.2015 року. Крім того, рахунки-фактури взагалі відповідачу не передавалися (повноважний представник відповідача цей факт підтвердив, а повноважний представник позивача з цього приводу не заявив жодного заперечення). Враховуючи зазначене, господарський суд вважає, що позивач своїми діями змінив умови Договору щодо розрахунку за поставлений товар. Таким чином, суд вважає, що обов'язок відповідача щодо оплати випливає з приписів частини першої статті 692 ЦК України, якою визначено, що покупець за договором купівлі-продажу повинен оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього. Відтак відповідна оплата має бути здійснена боржником негайно після такого прийняття, незалежно від того, чи пред'явив йому кредитор пов'язану з цим вимогу. При цьому передбачена законом відповідальність за невиконання грошового зобов'язання підлягає застосуванню починаючи з дня, наступного за днем прийняття товару, якщо інше не вбачається з укладеного сторонами договору. Відповідні висновки випливають зі змісту частини другої статті 530 ЦК України (аналогічний висновок міститься у п. 1.7 Постанови, Пленуму Вищого господарського суду України від 14.12.2013 № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань").

Таким чином, розрахунок 3% річних повинен починатися з дня, наступного за днем прийняття товару.

Беручи до уваги вищевказаний висновок суду, судом було проведено перерахунок 3% річних, сума якого склала 10 595,15 грн.

на суму 272 937,00 грн. - 3,96 грн. (поставка 01.08.2015 на суму 272 937 грн. - передоплата 260 891,60 грн. здійснена 29.07.2015 - оплата залишку 12 045,40 грн. 06.08.2015);

на суму 273 127,20 грн. - 3,41 грн. (поставка 08.08.2015 на суму 273 127,20 грн. - передоплата 264 827,40 грн. здійснена 06.08.2015 - оплата залишку 8 299,80 грн. 14.08.2015);

на суму 273 127,20 грн. - 0,00 грн. (поставка 20.08.2015 на суму 273 127,20 грн. - передоплата 250 562,40 грн. здійснена 17.08.2015 - оплата залишку 22 564,80 грн. 21.08.2015);

на суму 272 937,00 грн. - 7,21 грн. (поставка 22.08.2015 на суму 272 937,00 грн. - передоплата 243 715,20 грн. здійснена 21.08.2015 - оплата залишку 29 221,80 грн. 26.08.2015);

на суму 273 507,60 грн. - 67,44 грн. (поставка 22.08.2015 на суму 273 597,60 грн., оплата 273 507,60 грн. 26.08.2015);

на суму 272 556,60 грн. - 0,00 грн. (поставка 31.08.2015 на суму 272 556,60 грн. - передоплата 238 550,60 грн. здійснена 26.08.2015 та 34 006,00 грн. 27.08.2015);

на суму 272 556,60 грн. - 18,11 грн. (поставка 12.09.2015 на суму 272 556,60 грн. - передоплата 2 416,40 грн. здійснена 27.08.2015 та 150 000,00 грн. 09.09.2015 - оплата 70000,00 грн. 14.09.2015 - оплата 50 140,20 грн. 16.09.2015);

на суму 252 324,00 грн. (враховуючи зазначений позивачем період прострочення та неможливістю суду вийти за рамки заявлених позовних вимог) - 37,65 грн. (поставка 26.09.2015 на суму 252 324,00 грн. - оплата 468,10 грн. 28.09.2015 - оплата 160 000 грн. 30.09.2015 - оплата 91 855,90 грн. 05.10.2015);

на суму 1 017 229,50 грн. (враховуючи зазначений позивачем період прострочення та неможливістю суду вийти за рамки заявлених позовних вимог) - 905,98 грн. (поставка 29.09.2015 на суму 1 017 229,50 грн. - оплата 8 144,10 грн. 05.10.2015 - оплата 70 000,00 грн. 07.10.2015 - оплата 100 000,00 грн. 09.10.2015 - оплата 100 000,00 грн. 12.10.2015 - оплата 603 564,40 грн. 13.10.2015 - оплата 100 000,00 грн. 19.10.2015 - оплата 35 521,00 грн. 20.10.2015);

на суму 507 937,50 грн. (враховуючи зазначений позивачем період прострочення та неможливістю суду вийти за рамки заявлених позовних вимог) - 689,02 грн. (поставка 30.09.2015 на суму 507 937,50 грн. - оплата 64 479,00 грн. 20.10.2015 - оплата 100 000,00 грн. 21.10.2015 - оплата 343 458,50 грн. 22.10.2015);

на суму 1 007 167,50 грн. (враховуючи зазначений позивачем період прострочення та неможливістю суду вийти за рамки заявлених позовних вимог) - 1 838,26 грн. (поставка 30.09.2015 на суму 1 007 167,50 грн. - оплата 56 541,50 грн. 22.10.2015 - оплата 300 000 грн. 26.10.2015 - оплата 200 000,00 грн. 27.10.2015 - оплата 100 000,00 грн. 28.10.2015 - оплата 300 000,00 грн. 29.10.2015 - оплата 50 626,00 грн. 30.10.2015);

на суму 504 841,50 грн. (враховуючи зазначений позивачем період прострочення та неможливістю суду вийти за рамки заявлених позовних вимог) - 1 667,82 грн. (поставка 01.10.2015 на суму 504 841,50 грн. - оплата 49 374,00 грн. 30.10.2015 - оплата 100 000,00 грн. 02.11.2015 - оплата 50 000,00 грн. 11.11.2015 - оплата 305 467,50 грн. 23.11.2015);

на суму 504 067,50 грн. (враховуючи зазначений позивачем період прострочення та неможливістю суду вийти за рамки заявлених позовних вимог) - 1 336,29 грн. (поставка 20.10.2015 на суму 504 067,50 грн. - оплата 196 532,50 грн. 23.11.2015 - оплата 123 000 грн. 24.11.2015 - оплата 184 535,00 грн. 26.11.2015);

на суму 274 584,00 грн. (враховуючи зазначений позивачем період прострочення та неможливістю суду вийти за рамки заявлених позовних вимог) - 395,66 грн. (поставка 04.11.2015 на суму 274 584,00 грн. - оплата 115 465,00 грн. 26.11.2015 - оплата 159 119 грн. 27.11.2015);

на суму 502 248,60 грн. (враховуючи зазначений позивачем період прострочення та неможливістю суду вийти за рамки заявлених позовних вимог) - 997,92 грн. (поставка 05.11.2015 на суму 502 248,60 грн. - оплата 40 881,00 грн. 27.11.2015 - оплата 100 000,00 грн. 30.11.2015 - оплата 100 000,00 грн. 03.12.2015 - оплата 150 000,00 грн. 07.12.2015 - оплата 100 000 грн. 08.12.2015 - оплата 11 367,60 грн. 09.12.2015);

на суму 505 035,00 грн. (враховуючи зазначений позивачем період прострочення та неможливістю суду вийти за рамки заявлених позовних вимог) - 1 315,42 грн. (поставка 07.11.2015 на суму 505 035,00 грн. - оплата 67 193,44 грн. 09.12.2015 - оплата 94 000,00 грн. 11.12.2015 - оплата 343 841,56 грн. 14.12.2015);

на суму 505 228,50 грн. (враховуючи зазначений позивачем період прострочення та неможливістю суду вийти за рамки заявлених позовних вимог) - 207,58 грн. (поставка 12.12.2015 на суму 505 228,50 грн. - оплата 70 000,00 грн. 16.12.2015 - оплата 100 000,00 грн. 17.12.2015 - оплата 50 000,00 грн. 18.12.2015 - оплата 75 000,00 грн. 21.12.2015 - оплата 27079,36 грн. 23.12.2015 - оплата 143 350,00 грн. 25.12.2015 - оплата 39 799,14 грн. 28.12.2015);

на суму 152 160,00 грн. (враховуючи зазначений позивачем період прострочення та неможливістю суду вийти за рамки заявлених позовних вимог) - 124,72 грн. (поставка 15.12.2015 на суму 152 160,00 грн. - оплата 152 160,00 грн. 28.12.2015);

на суму 531 351,00 грн. (враховуючи зазначений позивачем період прострочення та неможливістю суду вийти за рамки заявлених позовних вимог) - 318,42 грн. (поставка 17.12.2015 на суму 531 351,00 грн. - оплата 8 040,86 грн. 28.12.2015 - оплата 350 000,00 грн. 29.12.2015 - оплата 173 310,14 грн. 30.12.2015);

на суму 526 663,80 грн. (враховуючи зазначений позивачем період прострочення та неможливістю суду вийти за рамки заявлених позовних вимог) - 310,15 грн. (поставка 23.12.2015 на суму 526 663,80 грн. - оплата 305 092,66 грн. 30.12.2015 - оплата 150 000 грн. 11.01.2016 - оплата 71 571,14 грн. 12.01.2016);

на суму 272 746,80 грн. (враховуючи зазначений позивачем період прострочення та неможливістю суду вийти за рамки заявлених позовних вимог) - 350,13 грн. (поставка 26.12.2015 на суму 272 746,80 грн. - оплата 78 428,86 грн. 12.01.2016 - оплата 100 000,00 грн. 14.01.2016 - оплата 45 720,66 грн. 15.01.2016 - оплата 48 597,28 грн. 20.01.2016).

Таким чином, вимоги позивача в частині стягнення 3% річних підлягають задоволенню частково, а саме у розмірі 10 595,15 грн.

Згідно зі ст. 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Частиною 6 ст. 231 Господарського кодексу України визначено, що штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір не передбачено законом або договором.

Нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання грошових зобов'язань, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано (ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України).

Положеннями п. 5.7. Договору в редакції Додаткової угоди № 1 від 25.09.2015 року передбачено, що в разі порушення термінів оплати товару (партії товару) відповідач зобов'язується сплатити позивачу неустойку (пеню) у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожен календарний день такого порушення термінів оплати.

На підставі п. 5.7. Договору позивачем була нарахована пеня у розмірі 156 978,45 грн.

Враховуючи той факт, що оплата була проведена відповідачем з порушенням строків, господарський суд вважає, що позивач правомірно звернувся до суду з позовом щодо стягнення з відповідача пені передбаченої п. 5.7. Договору. Але відповідачем була зроблена заява про застосування строку позовної давності та відмови позивачу в задоволенні позовних вимог щодо стягнення пені за поставками в період з 25.07.2015 по 07.11.2015.

Позовна давність, за визначенням статті 256 Цивільного кодексу України, - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Отже, позовна давність є інститутом цивільного права і може застосовуватися виключно до вимог зі спорів, що виникають у цивільних відносинах, визначених у частині першій статті 1 Цивільного кодексу України, та у господарських відносинах (стаття 3 Господарського кодексу України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 Цивільного кодексу України).

Пунктом 1 частини 2 статті 258 Цивільного кодексу України передбачено, що позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Статтею 260 Цивільного кодексу України передбачено, що позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253 - 255 цього Кодексу. Порядок обчислення позовної давності не може бути змінений за домовленістю сторін.

Відповідно до частини 1 статті 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Частиною 3 статті 267 Цивільного кодексу України передбачена можливість застосування позовної давності, у тому числі й спеціальної, лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення судом.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України).

Господарським судом встановлено, що позивачем пропущено строк позовної давності щодо стягнення пені за поставками в період з 25.07.2015 по 07.11.2015.

Крім того, суд не вбачає поважних причин щодо пропущення строку позовної давності.

Враховуючи вищевикладене, господарський суд відмовляє позивачу в задоволенні позову в частині стягнення пені за поставками в період з 25.07.2015 по 07.11.2015. (позов на адресу суду було направлено 06.12.2016).

В іншій частині суми пені, суд задовольняє частково, оскільки після перерахунку пеня складає 23 353,34 грн.

Таким чином, вимоги позивача в частині стягнення пені підлягають задоволенню частково, а саме у розмірі 23 353,34 грн.

Згідно зі ст. 233 Господарського кодексу України та п. 3 ст. 83 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має право зменшити розмір штрафних санкцій (пені).

Господарський суд вважає за можливе на підставі п. 3 ч. 1 ст. 83 Господарського процесуального кодексу України зменшити розмір пені на 20% від належної до стягнення суми, що буде становити суму 18 682,67 грн.

При прийнятті судом рішення щодо зменшення розміру пені лише на 20% від належної до стягнення суми, суд виходив з того, що:

- на час звернення з позовом до суду відповідач в повному обсязі розрахувався з позивачем;

- розмір заявленої до стягнення суми пені (з урахуванням проведеного судом перерахунку) значно перевищує розмір збитків позивача з огляду на недоведеність останніх, що в розумінні ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України та ст. 233 Господарського кодексу України є достатньою (винятковою) підставою для зменшення розміру належної до сплати неустойки;

- крім пені позивач також нарахував 3% річних, що є співрозмірним в контексті інтересів обох сторін.

Крім того, господарський суд не вбачає підстав для задоволення заяви про вжиття заходів до забезпечення позову, виходячи з наступного.

Так, відповідно до ст. 66 Господарського процесуального кодексу України господарський суд за заявою сторони, прокурора чи його заступника, який подав позов, або з своєї ініціативи має право вжити, передбачених статтею 67 цього Кодексу, заходів до забезпечення позову. Забезпечення позову допускається в будь-якій стадії провадження у справі, якщо невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення господарського суду.

Згідно зі ст. 67 Господарського процесуального кодексу України позов забезпечується: накладанням арешту на майно або грошові суми, що належать відповідачеві; забороною відповідачеві вчиняти певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору; зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку. Про забезпечення позову виноситься ухвала.

Як зазначено у постанові Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 16 "Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову" у вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності звязку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у звязку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Відповідно до пункту 3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 16 "Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову" умовою застосування заходів до забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно (в тому числі грошові суми, цінні папери тощо), яке є у відповідача на момент пред'явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення.

Особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати її. З цією метою та з урахуванням загальних вимог, передбачених статтею 33 Господарського процесуального кодексу України, обов'язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного заходу до забезпечення позову.

Разом з тим, позивачем не наведено обставин які б свідчили про наявність підстав для вжиття заходів до забезпечення позову, суду не надано жодного доказу того, що вказані заходи до забезпечення позову можуть забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову, а невжиття заходів до забезпечення позову якимось чином може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Заява позивача ґрунтується лише на припущеннях та не підтверджена жодним належним доказом.

За приписами ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ст. 101 Господарського процесуального кодексу України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються апеляційним судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього.

Пленум Вищого господарського суду України у п. 9 постанови від 17.05.2011 року № 7 "Про деякі питання практики застосування розділу XII Господарського процесуального кодексу України", роз'яснив, що у вирішенні питань щодо прийняття додаткових доказів суд апеляційної інстанції повинен повно і всебічно з'ясовувати причини їх неподання з урахуванням конкретних обставин справи і об'єктивно оцінити поважність цих причин. При цьому обґрунтування неможливості подання доказів суду першої інстанції згідно із зазначеною нормою ГПК покладається саме на заявника (скаржника), а апеляційний господарський суд лише перевіряє та оцінює їх поважність і не зобов'язаний самостійно з'ясовувати відповідні причини. У разі прийняття додаткових доказів у постанові апеляційної інстанції мають зазначатися підстави такого прийняття.

Аналогічна правова позиція підтримана постановою Вищого господарського суду України від 24.12.2014р. по справі № 904/9428/13, недотримання якої стало підставою скасування постанови Дніпропетровського апеляційного господарського суду.

Керуючись ст.ст. 509, 525, 526, 530, 599, 610, 612, 625, 629, 655, 692 Цивільного кодексу України, ст.ст. 173, 174, 193, 218, 231, 232, 233 Господарського кодексу України, ст. ст. 4, 32-34, 43-44, 48-49, 66, 67, 82-84, 115-117 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "КЕРАМПЛЮС" (юридична адреса: 49000, м. Дніпро, вул. Саксаганська, буд 60, ; поштова адреса: 49005, м. Дніпро, пр. Д. Яворницького, буд. 1-А, офіс 602) на користь Публічного акціонерного товариства "Об'єднана гірничо-хімічна компанія" (03035, м. Київ, вул.Сурікова, буд. 3, ) в особі Філії "Вільногірський гірничо-металургійний комбінат" Публічного акціонерного товариства "Об'єднана гірничо-хімічна компанія" (51700, м. Вільногірськ, вул. Степова, буд. 1, ) 3% річних у розмірі 10595,15 грн. (десять тисяч п'ятсот дев'яносто п'ять грн. 15 коп.), пеню у розмірі 18682,67 грн. (вісімнадцять тисяч шістсот вісімдесят два грн. 67 коп.), витрати по сплаті судового збору у розмірі 509,23 грн. (п'ятсот дев'ять грн. 23коп.).

В решті позовних вимог - відмовити.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його підписання і може бути оскарженим протягом цього строку до Дніпропетровського апеляційного господарського суду.

Повне рішення складено 13.02.2017

Суддя ОСОБА_3