КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" лютого 2017 р. Справа№ 910/12495/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Жук Г.А.

суддів: Мальченко А.О.

Дикунської С.Я.

секретар судового засідання Яценко І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну Товариства з обмеженою відповідальністю «Мединський і К» на рішення Господарського суду міста Києва від 27.09.2016

у справі № 910/12495/16 (суддя - Дупляк О.М.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Мединський і К»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Сіріус Інвест»

про стягнення грошових коштів

за участю представників сторін:

від позивача - не з'явились

від відповідача - Діхтяр Р.В., довіреність № 08/12 від 08.12.2016

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Мединський і К» (позивач у справі) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Сіріус Інвест» (відповідач у справі) про стягнення грошових коштів.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем зобов'язань за договором поставки б/н від 01.07.2014 щодо своєчасної та повної оплати вартості поставленого 17.09.2014 товару на загальну суму 60 000,00 грн, у зв'язку з чим позивачем заявлено вимогу про стягнення основного боргу у розмірі 60 000,00 грн та нарахованих на суму боргу відповідно до ч .2 ст. 625 ЦК України 3 008,00 грн - 3% річних та 45 198,45 грн інфляційних втрат.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 27.09.2016 в задоволені позову відмовлено.

Приймаючи рішення у справі, місцевий господарський суд виходив із недоведеності позивачем належними та допустимими доказами факту поставки відповідачу товарів, прийняття їх останнім та відповідно недоведеністю виникнення у ТОВ «Сіріус Інвест» обов'язку із оплати такого товару.

Не погодившись з прийнятим рішенням, позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю «Мединський і К», подав апеляційну скаргу (вх. № 06-29.2/6993 від 31.10.2016), в якій просить суд скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 27.09.2016 та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Апеляційна скарга відповідача обґрунтована тим, що місцевим господарським судом неповно досліджено дійсні обставини справи, зокрема, не досліджено та не надано належної оцінки Акту звірки взаєморозарухкнів, який підписаний сторонами, та на думку апелянта є доказом на підтвердження виникнення між сторонами правовідносин з поставки товару та існування у відповідача заборгованості перед позивачем за поставлений товар.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 14.11.2016 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Мединський і К» прийнято до провадження колегією суддів у складі: головуючий суддя - Жук А.О., судді - Мальченко А.О., Дикунська С.Я. та призначено розгляд справи на 14.12.16.

13.12.2016 до Київського апеляційного господарського суду надійшов відзив б/н від 08.12.2016 (вх. №09-11/24861/16 від 13.12.2016) відповідача на апеляційну скаргу, в якому ТОВ «Сіріус Інвест» стверджує про безпідставність позовних вимог та вимог апеляційної скарги ТОВ «Мединський і К» та просить рішення Господарського суду міста Києва від 27.09.2016 залишити без змін.

У зв'язку з неявкою у судове засідання 14.12.2016 представників сторін, апеляційний господарський суд відповідно до п.1 ч. 1 ст. 77 ГПК України відклав розгляд справи на 11.01.2017, про що виніс відповідну ухвалу.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 11.01.2017 у зв'язку з неявкою представників апелянта у судове засідання розгляд апеляційної скарги відкладено на 01.02.2017, в межах строків розгляду спору, який за клопотанням відповідача був продовжений апеляційним судом відповідно до ч.3.ст. 69 ГПК України.

Представники апелянта у судове засідання 01.02.2017 втретє не з'явились, про причини неявки не повідомили, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином у відповідності до вимог ст. 98, 64 ГПК України.

Беручи до уваги належне повідомлення учасників процесу про розгляд апеляційної скарги, закінчення строків розгляду апеляційної скарги, встановлених ст. 102 ГПК України, відсутність заяв та клопотань про відкладення розгляду справи, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності представників апелянта, за наявними в ній матеріалами, так як їх нез'явлення не перешкоджає вирішенню спору.

Відповідно до ст. 101 ГПК України, у процесі перегляду справи, апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково наданими доказами, якщо заявник обґрунтував неможливість їх надання суду в першій інстанції з причин, що не залежали від нього, повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення або ухвали місцевого суду у повному обсязі.

Судова колегія Київського апеляційного господарського суду, розглянувши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, дослідивши представлені докази в їх сукупності, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права зазначає наступне.

Як стверджує позивач, між ним, як постачальником, та відповідачем, як покупцем в 2014 році укладено договір б/н від 01.07.2014 на поставку запчастин, на виконання якого позивачем було поставлено відповідачу за видатковою накладною №ГОМК0007083 від 17.09.2014 запчастини до дробильного обладнання, сито струнне для просіювання гірської маси на суму 60 000, 00 грн з ПДВ.

Згідно викладеного в позовній заяві, оскільки майно, товар та документацію позивача, які знаходилися за місцезнаходженням позивача: Донецька область, м. Єнакієве, пр. Гірників, буд. 42, 09.09.2014 були захоплені незаконними військовими угрупуваннями, частина юридичної документації позивача була втрачена, в тому числі і договір б/н від 01.07.2014. Підписана з боку відповідача видаткова накладна № ГОМК0007083 від 17.09.2014, за твердженням позивача, не була йому повернута відповідачем.

На підтвердження факту поставки позивачем відповідачу товару на суму 60 000, 00 грн 17.09.2014 позивач надав суду копію видаткової накладної № ГОМК0007083 від 17.09.2014 підписану лише з боку позивача, копію рахунку на оплату № ГОМК0007083 від 17.09.2014 та копію акту звірки взаємних розрахунків станом за період: 01.07.2014 - 25.09.2014 між позивачем та відповідачем.

Із наданого позивачем акту звірки взаємних розрахунків станом за період: 01.07.2014 - 25.09.2014 між позивачем та відповідачем вбачається, що станом на 25.09.2014 позивач має заборгованість перед відповідачем в розмірі 128 536, 96 грн. Вказаний акт підписаний представниками сторін та скріплений їх печатками. Із вказаного акту, також вбачається, що 17.09.2014 з боку позивача на користь відповідача мала місце реалізація товарів та послуг № ГОМК0007083 від 17.09.2014.

В березні 2016 року позивач звернувся до відповідача із претензією на суму 75 599, 98 грн, в якій просив оплати заборгованість, в тому числі по видатковій накладній № ГОМК0007083 від 17.09.2014. На вказану претензію відповідач відповіді не надав, вказану суму не сплатив, що і стало підставою для звернення позивача з позовом до суду.

Предметом позову у справі є матеріально - правові вимоги позивача до відповідача про стягнення з останнього 60 000, 00 грн заборгованості за поставлений товар, 3 008, 22 грн 3 % річних за період прострочення з 03.10.2014 по 03.06.2016, та 45 198, 45 грн втрат від інфляції за період прострочення з жовтня 2014 рок по квітень 2016 року.

У відповідності до ч. 2 ст. 34 ГПК України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Правила допустимості доказів у процесуальному праві розуміється як певне, встановлене законом обмеження у використанні доказів у процесі вирішення конкретних справ, що є наслідком наявності письмових форм фіксації правових дій та їх наслідків.

Колегія суддів зазначає, що згідно зі ст.11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною 1 ст. 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до п. 1 ст. 181 ГК України господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Таким чином, головною ознакою укладення сторонами договору у спрощений спосіб є підтвердження однією стороною прийняття до виконання замовлень іншої сторони.

Як свідчать матеріали справи, договору, який укладався між позивачем та відповідачем у формі єдиного документа жодна із сторін до суду не надала, разом з цим як зазначено вище укладення договору та відповідно виникнення між сторонами взаємних прав та обов'язків може бути здійснено у спрощений спосіб. Однак укладення договору у спрощений спосіб відповідно до вимог чинного законодавства повинен бути документально підтвердженим.

Пунктом 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України та ст. 43 ГПК України передбачено, що однією з засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. У відповідності до ч. 2 ст. 34 ГПК України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Статтею 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» визначено, що первинним є документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Відповідно до частини 1-2 статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Відповідно до пункту 2.1 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України № 88 від 24.05.1995 року, первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення. Господарські операції - це факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов'язань і фінансових результатів.

В пункті 2.2. Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку визначено, що первинні документи повинні бути складені у момент проведення кожної господарської операції або, якщо це неможливо, безпосередньо після її завершення.

У відповідності до п. 1 Інформаційного листа Вищого господарського суду України №01-06/928/2012 від 17.07.2012, підписання покупцем видаткової накладної, яка є первинним обліковим документом у розумінні Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» і яка відповідає вимогам, зокрема, ст. 9 названого Закону і Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку та фіксує факт здійснення господарської операції і встановлення договірних відносин, є підставою виникнення обов'язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар.

Однак, як вбачається із представленої позивачем видаткової накладної №ГОМК0007083 від 17.09.2014 вона не містять підписів уповноважених осіб покупця про одержання товару на суму 60 000,00 грн. Відтак дана накладна не містить обов'язкових реквізитів, визначених Законом для первинних бухгалтерських документів.

Матеріали справи не містять також доказів укладення позивачем з третіми особами договору перевезення такого товару на адресу відповідача, доказів виконання таких договорів.

З наданих до матеріалів справи податкових декларацій ТОВ «Сіріус Інвест», реєстрів виданих та отриманих податкових накладних за період з 01.08.2014 по 01.10.2015 ( а.с. 102-228 том 1) судом апеляційної інстанції встановлено, що відповідачем не було зареєстровано податкову накладну №442 від 17.09.2014, складену ТОВ «Мединський і К», та яка, як посилається позивач, була отримана відповідачем у справі.

З огляду на вищенаведені обставини справи, колегія суддів вважає правомірним висновок Господарського суду міста Києва про те, що видаткова накладна №ГОМК0007083 від 17.09.2014, враховуючи відсутність інших доказів поставки, не підтверджує поставку позивачем та отримання ТОВ «Сіріус Інвест» товару на загальну суму 60 000,00 грн та відповідно не підтверджує виникнення у сторін взаємних прав та обов'язків, оскільки не відповідає встановленим законодавством вимогам до її складання та заповнення.

При цьому, суд апеляційної інстанції зазначає, що надані позивачем документи (видаткова накладна №МА-0000003 від 11.07.2014, рахунок-фактура №МА-0000027 від 08.07.2014 та платіжне доручення) на придбання ним даного товару у третьої особи - ТОВ «Магнум», підтверджують лише факт купівлі позивачем товару, однак не є доказом наступного його продажу відповідачу у справі.

Колегія суддів, вважає правомірним відхилення Господарським судом міста Києва як доказу поставки товару Акту звірки взаєморозрахунків, оскільки підписаний сторонами Акт звірки взаєморозрахунків згідно Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» не є первинним бухгалтерським документом, який засвідчує проведення господарської операції, зазначений акт не є підставою виникнення господарських відносин між сторонами. Такий документ може оцінюватись судом в сукупності з іншими доказами у справі під час дослідження обставин виникнення між сторонами правовідносин. Разом з тим позивачем не надано інших доказів, які б свідчили про поставку ним 17.09.2014 продукції на суму 60 000,00 грн відповідачу та її прийняття останнім, навпаки поданий Акт звірки містить відомості про існування заборгованості саме позивача перед відповідачем.

Місцевим господарським судом вірно зазначено, що частиною 3 ст. 43 ГПК України передбачено, що визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення, для господарського суду не є обов'язковим. Тобто, за відсутності належних доказів, в розумінні ст. 34 Господарського процесуального кодексу України на підтвердження суми заборгованості, одне лише підписання боржником акту звірки взаєморозрахунків є недостатнім для стягнення з нього заборгованості, оскільки акт звірки взаєморозрахунків не має юридичної сили доказу наявності обов'язку сплатити грошові кошти або ж відсутності такого обов'язку. В розумінні ст.ст. 9, 10 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» вказаний акт є зведеним обліковим документом, який відображає загальну суму заборгованості, та фіксує стан розрахунків між сторонами, але сам по собі не породжує будь-яких прав та обов'язків сторін, в той час як зобов'язання сторін повинні підтверджуватися первинними документами - договором, накладними, рахунками, актами виконаних робіт тощо.

Враховуючи вищенаведене, відсутність доказів виникнення між ТОВ «Мединський і К» та ТОВ «Сіріус Інвест» договірних відносин з поставки товару на суму 60 000,00 грн, висновок Господарського суду міста Києва про відсутність підстав для задоволення позовних вимог є правомірним та обґрунтованим, доводи апеляційної скарги ТОВ «Мединський і К» даного висновку не спростовують.

За таких обставин, колегія суддів Київського апеляційного господарського суду вважає, що місцевим господарським судом належним чином досліджено обставини справи та надано цим обставинам відповідну правову оцінку, рішення Господарського суду міста Києва від 17.10.2016 відповідає фактичним обставинам справи, не суперечить чинному законодавству України, а відтак передбачених законом підстав для скасування оскаржуваного рішення немає.

Беручи до уваги вимоги ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати за подання апеляційної скарги покладається на апелянта, позивача у справі.

Керуючись ст. 33, 34, 49, 99, 101, п.1 ч. 1 ст. 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Мединський і К» на рішення Господарського суду міста Києва від 27.09.2016 у справі №910/12495/16 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 27.09.2016 у справі №910/12495/16 залишити без змін.

3. Справу №910/12495/16 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанову може бути оскаржено у касаційному порядку відповідно до вимог ст. ст. 107-111 ГПК України.

Головуючий суддя Г.А. Жук

Судді А.О. Мальченко

С.Я. Дикунська