ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" лютого 2017 р. Справа № 925/1465/16

Господарський суд Черкаської області в складі головуючого судді Чевгуза О.В., з секретарем судового засідання Голосінською Н.М., за участю представників сторін :

від позивача ОСОБА_1 представник за довіреністю,

від відповідача ОСОБА_2 за довіреністю,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні господарського суду Черкаської області у місті Черкаси справу

за позовом Фізичної особи-підприємця Бзнуні Джавайр Робертівни

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3

про стягнення 67 631 грн. 90 коп.,

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець Бзнуні Джавайр Робертівна звернулася із позовом до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 про стягнення 67631 грн. 90 коп. заборгованості з урахуванням пені згідно договорів поставки №8 (ДГ-0000008) від 01.01.2015 та №20 (ДГ 0000020) від 01.02.2015.

Позовні вимоги мотивовані наступним: на підставі укладених господарських договорів поставки від 01.01.2015 та 01.02.2015 №8 (ДГ-0000008) та №20 (ДГ-0000020) відповідно, між сторонами виникли майново-господарські зобовязання. На виконання договірних зобовязань по договорах від 01.01.2015 №8 та від 01.02.2015 № 20 про поставку товару, позивач поставив на адреси покупця, зазначені в даних договорах - магазин «Тортинка» в м. Умань та магазин «Фараон» в м. Христинівка, товар солодощі у асортименті. За умовами цих договорів покупець зобов'язався здійснювати належний розрахунок за поставлену продукцію.

Позивач стверджує, що згідно умов даних договорів ним було передано відповідачу передбачену кількість товару, що підтверджується видатковими накладними (а.с.15-43). Видаткові накладні, підписані сторонами та підтверджують факт прийняття товару відповідачем в об'ємах та за цінами, указаними в останніх.

Відповідач не здійснив повний розрахунок за поставлений товар та заборгував суму основного платежу в загальному розмірі 53 293,24 грн. Дана сума складається з заборгованості по договору №8 від 01.01.2015 року - 31450,05 грн., а також з суми заборгованості по договору №20 від 01.02.2015 року -21843 ,1 9 грн.

Позивач вважає, що доказом виконання позивачем взятих на себе зобов'язань щодо поставки товару у кількості та належній якості, що складає предмет договорів поставки, є також підписаний між позивачем та відповідачем 15.02.2016 року акт звірки взаємних розрахунків за договором №20 від 01.02.2015 року та акт звірки взаємних розрахунків за договором №8 від 01.01.2015 року, в яких чітко зазначена сума боргу відповідача перед позивачем. В даних актах описані всі фінансові операції, проведені сторонами, та зазначені документи, що їх підтверджують. Акти підписані сторонами та на думку позивача є беззаперечними доказами визнання сторонами результатів їхньої співпраці.

Відповідач не виконав належним чином умови договорів поставки в частині повної оплати вартості поставленого товару, в порядку та на умовах передбачених договорами поставки, не сплативши остаточну грошову суму коштів у розмірі 53293,24 грн., починаючи з 15.02.2016 року по день звернення з цим позовом до суду, що потягло за собою не виконання грошового зобов'язання відповідачем, внаслідок чого у нього виник борг.

Крім того, позивач посилаючись на положення договорів нарахував відповідачеві 14338,66 грн. пені, які просить стягнути разом із основною заборгованістю.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю з підстав викладених в позовній заяві.

Відповідач у відзиві на позов та його представник у судовому засіданні проти позову заперечують повністю з тих мотивів, що вищевказані договори поставки відповідач не підписував. Надані акти звірки розрахунків містять відомості про договори за №№8, 20 від 20.08.2015, а не від 01.01.2015 та 01.02.2015 на які посилається позивач у тексті позовної заяви. На підтвердження викладених у актах звірки обставин позивач не надав первинних документів, які підтверджують факт поставки продукції саме відповідачу у справі та факт часткової її оплати відповідачем. Зазначена обставина дає підстави для висновку про вчинення безтоварної операції або операції поза податковим обліком, що унеможливлює її легалізацію шляхом судового рішення.

На необґрунтованість доводів позивача вказує та обставина, що факт здійснення поставки товару не підтверджується жодною товарно- транспортною накладною. Надані позивачем акти звірки взаємних розрахунків, які не є первинними документами, що підтверджують факт поставки товару відповідачу, видаткові накладні, зі змісту яких не вбачається кому саме поставлявся товар та хто його отримував, не доводять обов'язку ФОП ОСОБА_4 сплатити заявлену суму боргу та пені.

В судовому засіданні 08.02.2017 було оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються доводи та заперечення сторін, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Статтями 173, 174 ГК України встановлено, що господарським визнається зобовязання, що виникає між субєктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим кодексом, в силу якого один субєкт (зобовязана сторона, у тому числі боржник) зобовязаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого субєкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший субєкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобовязаної сторони виконання її обовязку.

Господарські зобовязання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на договори №8 від 01.01.2015 та №20 від 01.02.2015, укладених між фізичною особою-підприємцем Бзнуні Джавайр Робертівною (постачальник) та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 (покупець) згідно якого постачальник зобов'язався постачати на адреси покупця, зазначені в даних договорах - а це магазин «Тортинка» в м.Умань та магазин «Фараон» в м.Христинівка, товар - солодощі, а покупець зобов'язався здійснювати належний розрахунок за поставлену продукцію.

Як вбачається із наявних у матеріалах справи копій видаткових накладних (а.с.15-43) постачальник фізична особа-підприємець Бзнуні Джавайр Робертівна передала одержувачу - магазину «Тортинка» в м. Умань та магазину «Фараон» в м. Христинівка товар солодощі у асортименті.

Надані позивачем копії видаткових накладних, які на переконання останнього є підтвердженням того, що між сторонами укладено договори та здійснено дії направленні на їх виконання, зокрема, поставка товару, на переконання суду, ці документи не можуть бути належними та допустимими доказам отримання товару саме відповідачем.

Так, статтею 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» встановлено, що первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Згідно з ч. 2 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» основними реквізитами первинних бухгалтерських документів, які є підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій, є: назва документа (форми); дата і місце складання; назва підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Відповідно до п. 2. Інструкції «Про порядок реєстрації виданих, повернутих і використаних довіреностей на одержання цінностей» затвердженої Наказом Міністерства фінансів України від 16.05.1996 №99, сировина, матеріали, товари, основні засоби та інші товарно-матеріальні цінності, відпускаються покупцям тільки за довіреністю одержувачів. При відпуску цінностей довіреність залишається у постачальника.

Отже, довіреність на одержання цінностей є документом, що фіксує рішення керівника підприємства-одержувача про уповноваження конкретної фізичної особи одержати для підприємства визначений перелік та кількість цінностей.

Господарським судом досліджено, що поставлений, згідно вищевказаних видаткових накладних, товар був отриманий особою, посадове становище якої не зазначено та встановити у судовому засіданні не вдалося. У графі «одержав» стоїть лише підпис особи без зазначення прізвища та ініціалів одержувача.

Позивачем не надано суду довіреностей, виданих відповідачем про уповноваження конкретної особи на одержання товару.

Щодо наданих позивачем копій актів звірки взаємних розрахунків (а.с. 14, 28), які на переконання позивача є підтвердженням того, що між сторонами здійснено дії направленні на виконання договорів №8 від 01.01.2015 та №20 від 01.02.2015, укладених між постачальником-фізичною особою-підприємцем Бзнуні Джавайр Робертівною та покупцем - фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3, то на переконання суду, ці докази також не можуть бути прийняті судом, оскільки акти звірки розрахунків містять відомості про виконання договорів від 20.08.2015.

Ухвалами суду від 03.01.2017 та від 26.01.2017 суд зобовязував позивача подати копії договорів № 8 від 01.01.2015 та № 20 від 01.02.2015, укладених між ФОП Бзнуні Джавайр Робертівни та ФОП ОСОБА_3, та надати оригінали зазначених договорів та всіх доданих до позовної заяви документів для огляду їх в судовому засіданні, однак, таких договорів позивачем суду надано не було.

На час розгляду спору у господарському суді відповідач заперечив факт отримання по вищезазначеним накладним товару від позивача та і взагалі існування договорів на поставку продукції № 8 від 01.01.2015 та № 20 від 01.02.2015.

З огляду на вищенаведене, господарський суд дійшов до висновку про недоведеність існування боргу відповідача за поставлений товар в розмірі 53293,24 грн.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, а обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 34 ГПК України).

Виходячи з викладеного, Позивач не довів і доказами не підтвердив, відповідно до ст. 33 ГПК України, свого права на стягнення з відповідача 53293,24 грн. заборгованості за поставлений товар згідно договорів поставки №8 від 01.01.2015 та №20 від 01.02.2015, тому суд вважає, що позовні вимоги до задоволення не підлягають.

Надані позивачем документи містять суперечливі відомості і і не підтверджують обставин поставки відповідачу товару у кількості та асортименті, зазначених у позовній заяві.

Також належить відмовити і у задоволенні позовної вимоги про стягнення з відповідача 14338,66 грн. пені, оскільки ця вимога є похідною від основної вимоги позивача.

Керуючись ст. ст. 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного господарського суду через господарський суд Черкаської області.

Повне рішення складено 10 лютого 2017 року

Суддя О.В. Чевгуз