РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.01.2017Справа №910/19258/16

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Андреал»

до Публічного акціонерного товариства «Державне акціонерне товариство «Чорноморнафтогаз»

про стягнення заборгованості в розмірі 199 646,94 грн.

Суддя Нечай О.В.

Представники сторін:

від позивача: не з'явився.

від відповідача: Поник В.В., за довіреністю.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

На розгляд господарського суду міста Києва були передані позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Андреал» (далі - позивач) до Публічного акціонерного товариства «Державне акціонерне товариство «Чорноморнафтогаз» (далі - відповідач) про стягнення заборгованості за договором поставки в розмірі 199 646,94 грн.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 28.10.2016 було порушено провадження у справі № 910/19258/16, розгляд справи призначено на 30.11.2016.

25.11.2016 через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником відповідача було подано клопотання про застосування строку позовної давності.

30.11.2016 до відділу діловодства господарського суду міста Києва від представника позивача надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності представника.

30.11.2016 представник позивача у судове засідання не з'явився, вимоги ухвали господарського суду міста Києва від 28.10.2016 про порушення провадження у справі № 910/19258/16 позивач не виконав.

30.11.2016 представник відповідача у судове засідання з'явився, вимоги ухвали господарського суду міста Києва від 28.10.2016 про порушення провадження у справі № 910/19258/16 відповідач не виконав.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 30.11.2016 було відкладено розгляд справи на 21.12.2016.

13.12.2016 через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником позивача було подано документи на виконання вимог ухвали господарського суду міста Києва від 30.11.2016.

Судове засідання 21.12.2016 не відбулось у зв'язку з перебуванням судді Нечая О.В. на лікарняному.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 26.12.2016 розгляд справи було призначено на 18.01.2017.

18.01.2017 представником відповідача через відділ діловодства господарського суду міста Києва було подано письмовий відзив на позов.

Представник позивача у судове засідання 18.01.2017 не з'явився.

Представник відповідача у судове засідання 18.01.2017 з'явився, надав суду усні пояснення по суті спору, проти позову заперечував.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представника відповідача, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

05.09.2012 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Андреал» (далі - позивач, постачальник) та Публічним акціонерним товариством «Державне акціонерне товариство «Чорноморнафтогаз» (далі - відповідач, покупець) укладено Договір поставки № 960 (далі - Договір), за умовами якого постачальник зобов'язався передати у визначений строк у власність покупця товар згідно Специфікації, а покупець зобов'язався прийняти цей товар та сплатити його на умовах, визначених Договором.

Відповідно до п. 4.2 Договору, оплата здійснюється шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок постачальника протягом 120 банківських днів опісля поставки товару й підписання акта приймання-передачі.

Згідно з п. 11.1 Договору, він вступає в силу з моменту його підписання сторонами й діє до 31.08.2013.

Позивач зазначає суду про те, що оскільки відповідачем умови Договору щодо своєчасної та повної оплати отриманого товару не виконані, останній зобов'язаний сплатити на користь позивача суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, три відсотки річних від простроченої суми, а також пеню за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частиною 1 ст. 610 Цивільного кодексу України встановлено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 2 ст. 615 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов'язання.

Частиною 1 ст. 626 Цивільного кодексу України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 Цивільного кодексу України).

Згідно з частинами 1 та 2 ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Статтею 655 Цивільного кодексу України визначено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу (ч. 1 ст. 691 Цивільного кодексу України).

Судом встановлено, що позивач свої договірні зобов'язання виконав, здійснив поставку продукції, що підтверджується наявними у матеріалах справи копіями видаткової накладної № 1594 від 02.11.2012 та актом приймання-передавання обладнання від 02.11.2012 на суму 65 412,00 грн, проте відповідач в порушення умов Договору за отриману продукцію не розрахувався. Таким чином, у відповідача утворився борг перед позивачем за Договором в розмірі 65 412,00 грн.

Частиною 1 статті 612 Цивільного кодексу України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 614 Цивільного кодексу України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлене договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання.

Позивач крім основної заборгованості також просить суд стягнути з відповідача на свою користь інфляційні втрати в розмірі 57 801,49 грн, 3 % річних в розмірі 6 790,30 грн та пеню в розмірі 69 643,15 грн.

Представником відповідача заявлено заяву про застосування строку позовної давності.

Судом встановлено, що продукцію поставлено відповідачу 02.11.2012, згідно видаткової накладної № 1594 від 02.11.2012, оплата товару мала бути здійснена відповідачем з 03.02.2013, та Договір діє до 31.08.2013. Відтак, перебіг позовної давності починається з 04.02.2013 та закінчується 04.02.2016, проте вказаний позов до суду було подано лише 21.10.2016.

Згідно з ст. 256 Цивільного Кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 257 Цивільного Кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частиною першою статті 261 Цивільного Кодексу України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до п. 1.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" від 29 травня 2013 року N 10 (далі - Постанова № 10) позовна давність, за визначенням статті 256 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Отже, позовна давність є інститутом цивільного права і може застосовуватися виключно до вимог зі спорів, що виникають у цивільних відносинах, визначених у частині першій статті 1 ЦК України, та у господарських відносинах (стаття 3 Господарського кодексу України, далі - ГК України).

Відповідно до п. 2.2 Постанови № 10 за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Згідно з п. 2.3 Постанови № 10 якщо позовні вимоги господарським судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, то суд зобов'язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 ЦК України та вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто або відмовити в позові у зв'язку зі спливом позовної давності, або, за наявності поважних причин її пропущення, - захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму ЦК України).

З огляду на вищенаведене, позивачем було пропущено строк позовної давності при зверненні з позовною заявою у даній справі, а підстав для його поновлення суд не вбачає.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Згідно з ст. 266 Цивільного кодексу України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Відповідно до пункту 5.2 Постанови № 10, оскільки зі спливом позовної давності до основної вимоги позовна давність спливає і до додаткової вимоги - стягнення неустойки, звернення стягнення на заставлене майно тощо (стаття 266 ЦК України), то господарським судам слід мати на увазі, що позовна давність обчислюється окремо щодо основної і щодо кожної додаткової вимоги. Відтак можливий сплив позовної давності щодо додаткової вимоги, тоді як за основною вимогою позовна давність триватиме. Але якщо позовна давність спливла за основною вимогою, то вважатиметься, що вона спливла і стосовно додаткової вимоги.

Оскільки інфляційні втрати та 3% річних є додатковими вимогами, позовна давність спливла і до вказаних вимог, у зв'язку зі спливом строку позовної давності до основної вимоги.

Крім того, щодо заявленої позивачем пені в розмірі 69 643,15 грн, суд зазначає наступне.

Виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком (ч. 1 ст. 546 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 548 Цивільного кодексу України, правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі.

Згідно з ч. ч. 1, 3 ст. 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Частиною 2 ст. 551 Цивільного кодексу України встановлено, що якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання. Суб'єктами права застосування штрафних санкцій є учасники відносин у сфері господарювання, зазначені у статті 2 цього Кодексу.

Згідно з статтями 1 та 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

З аналізу приписів чинного законодавства України, зокрема, Господарського кодексу України та Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань», питання сплати пені має бути врегульовано сторонами в Договорі.

Однак, зі змісту вказаного Договору не вбачається досягнення між сторонами домовленості щодо забезпечення виконання зобов'язань за ним у вигляді пені, у зв'язку з чим підстави для її нарахування позивачем відсутні.

Інші доводи відповідача, викладені у письмовому відзиві не підтверджені належними та допустимими доказами, спростовуються матеріалами справи та приписами чинного законодавтсва України.

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному й об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги про стягнення заборгованості в розмірі 199 646,94 грн не підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 49 ГПК України, судовий збір покладається на позивача, оскільки позов не підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 4, 49, 82 ГПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову відмовити.

2. Судовий збір покласти на позивача.

Повне рішення складено 07.02.2017.

Суддя О.В. Нечай