РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.02.2017Справа №910/23964/16

За позовомДержавного підприємства «Конотопський авіаремонтний завод «Авіакон»
доМіністерства оборони України
простягнення 38 524,91 грн.
Суддя Босий В.П.

Представники сторін:

від позивача:Рибець В.М.
від відповідача:Глазунов М.Ю.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Державне підприємство «Конотопський авіаремонтний завод «Авіакон» (надалі - «Підприємство») звернулося до господарського суду міста Києва з позовом до Міністерства оборони України (надалі - Міноборони України) про стягнення 38 524,91 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що рішенням господарського суду міста Києва від 06.10.2015 р. у справі №910/20580/15 стягнуто з Міноборони на користь Підприємства заборгованість у розмірі 3 367 768,08 грн. Відповідачем рішення господарського суду міста Києва від 06.10.2015 р. у справі №910/20580/15 виконано 09.12.2015 р., а тому позивачем нараховані інфляційні у розмірі 38 524,91 грн. за прострочення виконання грошового зобов'язання у період з 17.06.2015 р. по 09.12.2015 р.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 28.12.2016 р. порушено провадження у справі, розгляд справи призначено на 06.02.2017 р.

Представник позивача в судове засідання з'явилася, вимоги ухвали суду виконала, надала пояснення по суті спору, позовні вимоги підтримала повністю.

Представник відповідача в судове засідання з'явився, на виконання вимог ухвали суду надав відзив на позовну заяву, в якому проти задоволення позовних вимог заперечував з огляду на те, що сплата нарахованих на суму заборгованості інфляційних втрат у розмірі 38 524,91 грн. за договором укладеним в 2014 році за рахунок видатків, виділених Міноборони України на 2017 рік є неможливим.

В судовому засіданні судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

У судовому засіданні складався протокол згідно статті 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

08.12.2014 р. між Підприємством (виконавець) та Міністерством (замовник) було укладено договір про закупівлю за бюджетні кошти послуг з дообладнання вертольотів типу Мі-8, Мі-24 №294/14/107/454-14 (надалі - «Договір»), за змістом умов якого виконавець зобов'язується надати послуги у терміни відповідно до специфікації надання послуг (додаток 1), а замовник - прийняти і оплатити такі послуги (пункту 1.2 Договору).

Відповідно до п. 3.11 Договору розрахунки проводяться шляхом оплати замовником виконаних та прийнятих послуг протягом 30 банківських днів після отримання замовником документів на оплату згідно пункту 4.2 Договору.

Згідно з п. 4.1 Договору замовник здійснює розрахунки з виконавцем за надані послуги шляхом прямого банківського переказу грошових коштів на розрахунковий рахунок виконавця через відповідні реєстраційні рахунки замовника, що визначені у пункті 13.1 Договору.

Сторонами було укладено додаткову угоду від 19.12.2014 р. № 1 до Договору, за умовами якої: змінено місце надання послуг, внесено відповідні зміни до специфікації; зменшено ціну Договору до 3 962 568,00 грн.

Рішенням господарського суду міста Києва від 06.10.2015 р. у справі №910/20580/15 стягнуто з Міноборони на користь Підприємства заборгованість у розмірі 3 367 768,08 грн. та судовий збір у розмірі 73 080,00 грн.

Спір у справі виник у зв'язку з невиконанням відповідачем грошового зобов'язання за Договором.

Позивачем заявлено вимогу про інфляційних у розмірі 38 524,91 грн., нарахованих за прострочення виконання грошового зобов'язання у період з 17.06.2015 р. по 09.12.2015 р.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на корить другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно ч. 1 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Пунктом 1 частини 2 вказаної статті визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Наявність грошового зобов'язання відповідача по сплаті позивачу грошових коштів у розмірі 3 367 768,08 грн., а також настання строку їх оплати підтверджується рішенням господарського суду м. Києва від 06.10.2015 р. у справі №910/20580/15.

Згідно з ч. 3 ст. 35 Господарського кодексу України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Пунктом 2.6 постанови пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2013 р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» не потребують доказування преюдиціальні факти, тобто встановлені рішенням господарського суду (іншого органу, який вирішує господарські спори) у процесі розгляду іншої справи, в якій беруть участь ті самі сторони, в тому числі і в тих випадках, коли в іншому спорі сторони мали інший процесуальний статус (наприклад, позивач у даній справі був відповідачем в іншій, а відповідач у даній справі - позивачем в іншій).

Отже, рішення господарського суду м. Києва від 06.10.2015 р. у справі №910/20580/15 має преюдиціальне значення, а встановлені ним факти повторного доведення не потребують.

Статтею 598 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов'язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

Ці підстави зазначені у статтях 599, 600, 601, 604-609 Цивільного кодексу України, які не передбачають підставою припинення зобов'язання ухвалення судом рішення про задоволення вимог кредитора.

Пунктом 7.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013 р. «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» визначено, що за відсутності інших підстав припинення зобов'язання, передбачених договором або законом, зобов'язання, в тому числі й грошове, припиняється його виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов'язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум.

Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов'язання.

Однак при цьому слід мати на увазі, що у разі коли судовим рішенням з боржника стягнуто суму неустойки (штрафу, пені), то правова природа відповідної заборгованості саме як неустойки у зв'язку з прийняттям такого рішення залишається незмінною, і тому на неї в силу припису частини другої статті 550 ЦК України проценти не нараховуються, інфляційні ж нарахування та нарахування трьох процентів річних на цю заборгованість можуть здійснюватися на загальних підставах відповідно до частини другої статті 625 названого Кодексу з дня, наступного за днем набрання законної сили відповідним судовим рішенням.

Згідно ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Відповідно до ч. 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Суд перевірив наданий позивачем розрахунок та вважає за можливе стягнути з Міноборони України інфляційні у розмірі 38 524,91 грн., які нараховані за період прострочення виконання грошового зобов'язання з 17.06.2015 р. по 09.12.2015 р.

За таких обставин, суд приходить до висновку про необхідність повного задоволення позовних вимог та стягнення з Міноборони України на користь Підприємства інфляційних у розмірі 38 524,91 грн.

Відповідно до вимог ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на відповідача.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Державного підприємства «Конотопський авіаремонтний завод «Авіакон» задовольнити повністю.

2. Стягнути з Міністерства оборони України (03168, м. Київ, пр. Повітрофлотський, 6; ідентифікаційний код 00034022) на користь Державного підприємства «Конотопський авіаремонтний завод «Авіакон» (41601, Сумська обл., м. Конотоп, вул. Рябошапка, 25; ідентифікаційний код 12602750) інфляційні у розмірі 38 524 (тридцять вісім тисяч п'ятсот двадцять чотири) грн. 91 коп. та судовий збір у розмірі 1 378 (одна тисяча триста сімдесят вісім) грн. 00 коп. Видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 08.02.2017 р.

Суддя В.П. Босий