ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 січня 2017 року Справа № 922/1435/15

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Корнілової Ж.О. - головуючого (доповідач),
Кондратової І.Д.,
Могила С.К.,
розглянувши матеріали касаційної скарги
Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4
на постановуХарківського апеляційного господарського суду від 07.11.2016
У справі№ 922/1435/15 Господарського суду Харківської області
за позовомФізичної особи-підприємця ОСОБА_4
доФізичної особи-підприємця ОСОБА_5
про за участю від позивача: від відповідача:стягнення 45670,22 грн., ОСОБА_6, не з'явились,

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_4 у березні 2015 року звернувсь до Господарського суду Харківської області з позовом до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 про стягнення, з урахуванням уточнень, 35820 грн. основного боргу, 9484,17 грн. інфляційних втрат, 366,05 грн. компенсації за користування коштами.

Рішенням Господарського суду Харківської області від 26.05.2015 (суддя Жигалкін І.П.), залишеним без змін постановою Харківського апеляційного господарського суду від 09.09.2015 у справі № 922/1435/15 (у складі колегії суддів: Бондаренко В.П. - головуючого, Россолов В.В., Тихий П.В.) позов повністю задоволено. Стягнуто із Фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 45670,22 грн. боргу, з яких: 35820 грн. основного боргу, 9484,17 грн. інфляційних втрат, 366,05 грн. компенсації за користування коштами та 1827 грн. судового збору.

Постановою Вищого господарського суду України від 15.12.2015 у справі № 922/1435/15 (у складі колегії суддів: Овечкіна В. Е. - головуючого, Корнілової Ж. О., Чернова Є. В.) рішення Господарського суду Харківської області від 26.05.2015 та постанову Харківського апеляційного господарського суду від 09.09.2015 у справі № 922/1435/15 Господарського суду Харківської області скасовано, а справу передано на новий розгляд до Господарського суду Харківської області.

Рішенням Господарського суду Харківської області від 29.08.2016 у справі № 922/1435/15 (суддя Доленчук Д. О.) в задоволенні позову відмовлено повністю.

Враховуючи те, що надані позивачем до матеріалів справи докази не підтверджують укладання між сторонами договору найму частини нежилого приміщення від 03.01.2012, та те, що договір найму частини нежилого приміщення від 03.01.2012 є змонтованим, суд дійшов до висновку, що між сторонами не укладено договір найму частини нежилого приміщення від 03.01.2012.

Суд дійшов до висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідача на користь 35820,00 грн. основного боргу за договором найму частини нежилого приміщення від 03.01.2012, та стягнення 9484,17 грн. інфляційних втрат та 366,05 грн. компенсації за користування коштами (3% річних) у зв'язку з невиконанням відповідачем умов договору найму частини нежилого приміщення від 03.01.2012.

Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 07.11.2016 у справі № 922/1435/15 (у складі колегії суддів: Ільїн О. В. - головуючого, Медуниця О. Є., Хачатрян В. С.) рішенням Господарського суду Харківської області від 29.08.2016 у справі № 922/1435/15 залишено без змін.

Не погоджуючись з постановою Харківського апеляційного господарського суду від 07.11.2016 у справі № 922/1435/15, Фізична особа-підприємець ОСОБА_4 звернувся до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову Харківського апеляційного господарського суду від 07.11.2016 у справі № 922/1435/15, а справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

У касаційній скарзі заявник посилається на порушення та неправильне судом апеляційної інстанцій норм процесуального права та незастосування законів.

Заслухавши суддю-доповідача Корнілову Ж.О., обговоривши доводи касаційної скарги, заслухавши прокурора, представників сторін, перевіривши правильність застосування норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно зі статтею 759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Відповідно до статті 764 Цивільного кодексу України, якщо наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму, то, за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором.

Згідно зі статтею 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 629 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно з частинами 1, 5 статті 762 Цивільного кодексу України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до частини 1 статті 785 Цивільного кодексу України, у разі припинення договору найму наймач зобов'язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

Відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Місцевим господарським судом встановлено, що між ФОП ОСОБА_4 та ФОП ОСОБА_5 03.01.2012 укладено договір найму частини нежилого приміщення, зі строком дії до 31.12.2012, за яким передано майно на підставі акта прийому-передачі та опису майна.

Сторонами 05.01.2013 укладено додаткову угоду до договору найму частини нежилого приміщення щодо продовження строку дії договору з 05.01.2013 до 31.12.2013. Додатковою угодою від 05.01.2014 продовжено строк дії договору з 05.01.2014 до 31.12.2014. Строк дії договору до 31.12.2014.

Позивачем 16.02.2015 надіслано відповідачу лист про повернення майна та сплату 35820 грн. заборгованості з орендної плати за договором.

Позивачем 03.03.2015 надіслано відповідачу для підписання акти.

У постанові Вищого господарського суду України від 15.12.2015 зазначено, що судами не досліджено: період заборгованості з орендної плати за договором найму нежилого приміщення від 03.01.2012, пункт 5.2 вказаного договору щодо розміру орендної оплати та пункт 7.1 договору щодо порядку оплати платежів.

Місцевим господарським судом встановлено, що пунктом 5.2. договору передбачено розмір орендної плати за один календарний місяць включає ПДВ і визначається як сума в гривнях, що обчислюється за наступною формулою: орендна плата=орендна ставка*площа приміщення*індекс інфляції.

У п. 5.3. договору найму частини нежилого приміщення від 03.01.2012 зазначено, що сторони дійшли згоди, що орендна ставка за даною угодою складає 35 грн. за 1 кв.м.

Пунктом 7.1. договору передбачено, що відповідач сплачує позивачу орендну плату на місяць вперед, а також сплачує інші платежі, передбачені цим договором шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок позивача згідно виставленим рахункам-фактурам.

Крім цього, місцевим господарським судом зазначено, що у ст. 6 договору сторонами погоджено, що всі комунальні платежі відповідач компенсує додатково до орендної плати, згідно з рахунками виставлених позивачем.

Разом з цим суд зазначає, що позивачем не надано до суду рахунків-фактур за договором, які виставлено відповідачу для оплати, та доказів їх надіслання відповідачу.

Висновком комплексної судово-технічної експертизи документів та експертизи волокнистих матеріалів (дослідження паперу) № 2629/5000 у справі № 922/1435/15 від 19.07.2016 встановлено наступне:

1, 2. У наданому на дослідження договорі найму частини нежилого приміщення від 03.01.2012, укладеному між ФОП ОСОБА_4 та ФОП ОСОБА_5, друковані тексти на аркушах 1 - 5 і на аркуші 6 виготовлено одним шрифтом - Саlіbrі 12 за допомогою одного і того ж знакодрукуючого електрофотографічного пристрою (лазерного принтера або БФП).

3. Друковані тексти договору найму частини нежилого приміщення від 13.01.2012, на аркушах 1 - 5 і на аркуші 6 виконано у різний час.

4. У друковані тексти, відтиски печаток та підписи, що маються у даному на дослідження договорі найму частини нежилого приміщення від 03.01.2012, будь-які зміни (підчистка, травлення, дописка, дорисовка елементів шків, додрукування, переробка (виконання одних знаків поверх других), аплікація (переклеювання літер та цифр)) не вносено.

5. При виготовлені наданого на дослідження договору найму частини нежилого приміщення від 03.01.2012, використано частини двох документів (договорів): 1-й - 5-й аркуші від одного документу (договору найму), а 6-й аркуш від іншого документу.

Враховуючи висновок комплексної судово-технічної експертизи документів та експертизи волокнистих матеріалів (дослідження паперу) № 2629/5000 у справі № 922/1435/15 від 19.07.2016, суд дійшов до висновку, що шоста сторінка договору найму частини нежилого приміщення від 03.01.2012 не від цього договору у зв'язку з чим договір найму частини нежилого приміщення від 03.01.2012 є змонтованим.

Місцевим господарським судом встановлено, що у актах здачі-прийняття виконаних робіт, наданих послуг з надання в оренду частини нежилого приміщення від 31.01.2014, 28.02.2014, 31.03.2014, 30.04.2014, 31.05.2014, 30.06.2014, 31.07.2014, 31.08.2014, 30.09.2014, 31.10.2014, 30.11.2014 та 31.12.2014 відсутні посилання саме на договір найму частини нежилого приміщення від 03.01.2012 У додаткових угодах до договору найму частини нежилого приміщення від 05.01.2013 та від 05.01.2014 відсутні посилання на договір найму частини нежилого приміщення від 03.01.2012.

Крім цього, судами встановлено, що у платіжних дорученнях № 102 від 18.06.2014, № 93 від 30.05.2014, № 67 від 10.04.2014, № 65 від 11.09.2014, № 143 від 11.09.2014, № 17 від 11.02.2014, № 25 від 18.02.2014 та № 9 від 30.01.2014 у графі призначення платежу не зазначено договір найму частини нежилого приміщення від 03.01.2012.

Разом з цим, місцевим господарським судом зазначено, що у матеріалах справи міститься копія договору найму частини нежилого приміщення від 05.01.2009, копія додатку № 2 до договору оренди нежилого приміщення від 05.01.2009 та копія додатку № 1 до договору найму нежилого приміщення та обладнання б/у. Також в матеріалах справи міститься копія постанови від 27.03.2015 про закриття кримінального провадження № 0000924.

Пунктом 5.3. договору найму частини нежилого приміщення від 05.01.2009 передбачено, що сторони дійшли згоди, що орендна ставка за даною угодою складає 25 грн. за 1 кв.м., в т.ч. ПДВ.

Враховуючи те, що надані позивачем до матеріалів справи докази не підтверджують укладання між сторонами договору найму частини нежилого приміщення саме від 03.01.2012, та те, що договір найму частини нежилого приміщення від 03.01.2012 є змонтованим, місцевий господарський суд дійшов до висновку, що між сторонами не укладено договір найму частини нежилого приміщення від 03.01.2012.

Враховуючи викладені обставини, місцевий господарський суд дійшов до висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідача на користь 35820,00 грн. основного боргу за договором найму частини нежилого приміщення від 03.01.2012, стягнення 9484,17 грн. інфляційних втрат та 366,05 грн. компенсації за користування коштами (3% річних) у зв'язку з невиконанням відповідачем умов договору найму частини нежилого приміщення від 03.01.2012.

Відповідно до п. 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 № 6 "Про судове рішення" рішення з господарського спору повинно прийматись відповідно до норм матеріального і процесуального права та фактичних обставин справи, з достовірністю встановлених господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі. Рішення має бути викладено чітко, зрозуміло, грамотно (тобто не містити граматичних і стилістичних помилок, виправлень).

Відповідно до п. 2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 № 6 "Про судове рішення" рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Відповідно до ч. 1 ст. 105 ГПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги апеляційний господарський суд приймає постанову. Відповідно до п. 7 ч. 2 ст. 105 ГПК України у постанові мають бути зазначено: обставини справи, встановлені апеляційною інстанцією, доводи, за якими апеляційна інстанція відхиляє ті чи інші докази, мотиви застосування законів та інших нормативно-правових актів.

Наведені вимоги під час вирішення спору судом апеляційної інстанції не виконано.

Відповідно до ч. 2 ст. 1117 Господарського процесуального кодексу України касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 1119 Господарського процесуального кодексу України касаційна інстанція за результатами розгляду касаційної скарги має право, зокрема, скасувати рішення першої інстанції або постанову апеляційної інстанції, і передати справу на новий розгляд, якщо суд припустився порушень норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Враховуючи викладене, справа № 922/1435/15 Господарського суду Харківської області підлягає передачі на новий розгляд до апеляційного господарського суду.

Під час нового розгляду місцевому господарському суду необхідно врахувати викладене та в залежності від установлених обставин, вирішити спір відповідно до норм матеріального і процесуального права, що підлягають застосуванню до наявних правовідносин.

Керуючись статтями 1115, 1117, 1119 - 11112 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 на постанову Харківського апеляційного господарського суду від 07.11.2016 у справі № 922/1435/15 Господарського суду Харківської області задовольнити.

Скасувати постанову Харківського апеляційного господарського суду від 07.11.2016 у справі № 922/1435/15 Господарського суду Харківської області, а справу передати на новий розгляд до Харківського апеляційного господарського суду.

Головуючий, суддя:Корнілова Ж.О.
Судді:Кондратова І.Д.
Могил С.К.