РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.02.2017Справа №910/23603/16

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Л.К.О.»

До Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

Про стягнення 10 835,75 грн.

Суддя Ващенко Т.М.

Представники сторін:

Від позивача: Кабулов Р.К. представник за довіреністю № 08 від 01.09.16.

Від відповідача: не з'явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Л.К.О.» (далі - позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (далі - відповідач) про стягнення 10 835,75 грн., з яких: 8 832,75 грн. вартості переданого в оренду майна та 2 000,00 грн. штрафу.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.12.16. порушено провадження у справі № 910/23603/16 та призначено її до розгляду на 24.01.17.

23.01.17. позивачем через відділ діловодства суду було подано письмові пояснення по справі.

За результатами судового засідання 24.01.17. розгляд справи було відкладено на 07.02.17., про що судом було прийнято відповідну ухвалу.

В судовому засіданні 07.02.17. позивачем підтримано свої позовні вимоги в повному обсязі.

відповідач в судове засідання 07.02.17. повторно не з'явився, вимоги попередніх ухвал суду не виконав, письмового відзиву на позов та контррозрахунку ціни позову не надав, заяв чи клопотань не подав і не надіслав, про причини неявки суд не повідомив, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК.

За змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору (п. 3.9.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції").

Зважаючи на те, що неявка представника відповідача не перешкоджає всебічному, повному та об'єктивному розгляду всіх обставин справи, враховуючи предмет спору, а також доказове наповнення матеріалів справи, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами в порядку ст. 75 ГПК України.

При цьому, оскільки суд відкладав розгляд справи, надаючи можливість учасникам судового процесу реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень, суд, враховуючи процесуальні строки розгляду спору, встановлені ст. 69 ГПК України, не знаходить підстав для повторного відкладення розгляду справи.

За результатами дослідження доказів, наявних в матеріалах справи, суд в нарадчій кімнаті, у відповідності до ст. ст. 82-85 ГПК України, ухвалив рішення у справі № 910/23603/16.

В судовому засіданні 07.02.17. судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представника позивача, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

06.08.14. між позивачем (далі - Орендар) та відповідачем (далі - Суборендар) за погодженням з ПАТ «Оболонь» (далі - Власник) було укладено Договір суборенди майна № 18940-13986 (далі - Договір), відповідно до умов якого(п. 1.1) Орендар передав Суборендареві у строкове платне користування (оперативну суборенду), а Суборендар прийняв торгово-рекламне обладнання (далі - Майно) та зобов'язався сплачувати Орендарю орендну плату.

Відповідно до п. 1.2 Договору Майном є: Холодильник Ортіма (ХШВ-600) «Оболонь» З/Л, заводський номер 2888, інвентарний номер 963361, 31.05.10. року виробництва, у кількості одна одиниця, вартістю 6 396,46 грн. без ПДВ, та Металевий каркас Ортіма «Оболонь», інвентарний номер 922448, 16.09.09. року виробництва, у кількості одна одиниця, вартістю 966,67 грн. без ПДВ, про що між сторонами підписано та скріплено печатками акт прийому-передачі майна в суборенду від 06.08.14., адже згідно з п. 2.2 Договору, факт передачі майна в суборенду підтверджується актом прийому-передачі, який підписується уповноваженими представниками сторін та скріплюється їх печатками.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги позивач посилається на те, що укладений між сторонами Договір було достроково розірвано за ініціативи позивача, внаслідок чого у відповідача наявний обов'язок повернути використовуване останнім майно з суборендного користування, а, оскільки спірне майно у відповідача відсутнє, стягненню з відповідача підлягає відшкодування вартості спірного майна з врахуванням ПДВ.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 р. «Про судове рішення» рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Відповідно до ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідач своїм правом на подачу письмового відзиву не скористався, доказів на обґрунтування своєї правової позиції у справі не надав.

Отже, суд дає самостійну оцінку доказам на підставі чинного законодавства і не зв'язаний позицією сторін.

Згідно зі ст. ст. 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд відзначає наступне.

У відповідності до п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України, договір є підставою виникнення цивільних прав та обов'язків. Цивільні права і обов'язки виникають як з передбачених законом договорів, так і з договорів, не передбачених законом, але таких, що йому не суперечать.

Частинами 1, 3, 5 ст. 626 Цивільного кодексу України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає із суті договору.

Договір, відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Цивільного Кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Аналогічні положення містяться і в Господарському кодексі України. Так, відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договорів, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Приписами ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України встановлено, що в силу зобов'язання одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За своє правовою природою даний Договір є договором суборенди.

Відповідно до ч. 3 ст. 774 Цивільного кодексу України, до договору піднайму застосовуються положення про договір найму.

До відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цих Кодексом (ч. 6 ст. 283 ГК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 759 Цивільного кодексу України, за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Договір вважається укладеним і набирає чинності з дати його підписання сторонами, погодження Власником. Договір укладено терміном на один календарний рік (п. 7.1, п. 7.2 Договору).

Відповідно до п. 7.3 Договору, якщо Суборендар продовжує користуватись Майном після закінчення терміну дії Договору, то за відсутності письмових заперечень сторони або Власника, заявлених не пізніше 10 (десяти) календарних днів до закінчення терміну дії Договору, то строк його дії продовжується ще на один календарний рік.

Статтею 764 ЦК України встановлено, що у разі, якщо наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку дії договору найму, то за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором.

Вказана стаття може бути застосована тільки до договорів найму з визначеним строком користування майном. ЦК України передбачає можливість автоматичної пролонгації договору найму в разі відсутності заперечень як зі сторони наймодавця, так і зі сторони наймача.

При цьому пріоритетним критерієм при вирішенні питання пролонгації договору оренди є перш за все відсутність заперечення орендодавця.

За твердженням позивача, строк дії Договору автоматично пролонгувався за відсутності заперечень сторін. Вказаного відповідачем не спростовано.

Далі, позивачем було проведено перевірку Майна, яке перебувало в суборендному використанні відповідача та встановлено, що Майно відсутнє, його місцезнаходження невідоме, про що було складено акт контрольної перевірки від 25.02.16.

Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: розірвання договору.

Відповідно до ст. 188 ГК України сторона договору, яка вважає за необхідне змінити або розірвати договір, повинна надіслати пропозиції про це другій стороні за договором.

Згідно з п. 7.5 Договору, Орендар або Власник мають право достроково розірвати Договір шляхом письмового повідомлення Суборендаря за десять календарних днів до дати розірвання в разі, якщо, зокрема, Суборендар використовує Майно в порушення умов Договору та/або цільового призначення Майна.

На підставі вказаного, позивач звернувся до відповідача листом № 05 від 03.03.16. щодо дострокового розірвання Договору суборенди та повернення Майна. Вказаний лист направлено відповідачу 04.03.16., що підтверджується відбитком поштового штемпеля на описі поштового вкладення та фіскальним чеком № 8756, на адресу, вказану в Договорі: АДРЕСА_1.

У відповідності до даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, станом на час розгляду даної справи судом, адресою відповідача є: АДРЕСА_1.

Враховуючи викладене судом встановлено, що Договір розірвано.

Згідно з ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Майно повинно бути повернуто Суборендарем та прийнято Орендарем/Власником протягом 10 (десяти) робочих днів з дати закінчення дії Договору (в тому числі дострокового) (п. 2.3 Договору).

Відповідно до п. п. 5.1.13 Договору, Суборендар зобов'язаний протягом 10 (десяти) робочих днів після закінчення дії Договору (в тому числі дострокового) повернути Майно Орендарю (а в разі отримання відповідної вимоги Власнику) у діючому стані, технічно справне, комплектне з урахуванням нормального зносу.

Згідно з п. 2.4 Договору, факт повернення майна з Суборенди підтверджується актом прийому-передачі, який підписується уповноваженими представниками сторін, погоджується уповноваженою особою власника та скріплюється їх печатками. Обов'язок підготовки акта прийому-передачі Майна із суборенди належить Суборендареві.

В силу ст. 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Проте, як вбачається з матеріалів справи, підтверджується позивачем та не спростовано відповідачем, Майно за Договором відповідачем повернуто не було, акт приймання-передачі між сторонами не складено.

В пункті 7.9 Договору погоджено, що закінчення строку його дії не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії Договору. В частині виконання зобов'язань між сторонами, Договір діє до повного виконання таких зобов'язань.

Приписами п. 6.2 Договору встановлено, що у випадку втрати (повного знищення) Суборендарем Майна (окрім випадків, що мають підтвердження актами відповідних органів і які виникли внаслідок дії обставин непереборної сили) або неповерненні Майна у відповідності до п. 2.3 Договору Суборендар зобов'язаний відшкодувати Орендарю (або за письмовою вимогою безпосередньо Власнику) вартість Майна, вказану в п. 1.2 Договору або в Специфікації із врахуванням ПДВ, якщо інша сума не буде додатково узгоджена сторонами та власником.

При цьому, має місце обставина неповернення відповідачем Майна в порядку п. 2.3 Договору.

Далі, за умовами Договору (п. 6.2, п. 2.3) встановлено обов'язок відповідача повернути майно Орендарю, і лише за наявності письмової вимоги - Власнику. Вказану вимогу матеріали даної справи не містять, а тому відповідач повинен був повернути майно позивачу (в даному випадку сплатити вартість Майна).

Як відзначалось судом, вартість Майна становить 7 363,13 грн. (без ПДВ) та 8 835,75 грн. (з ПДВ).

Як відзначалось судом, умовами Договору між сторонами було погоджено, що Суборендар зобов'язаний відшкодувати Орендарю (або за письмовою вимогою безпосередньо Власнику) вартість Майна, вказану в п. 1.2 Договору або в Специфікації із врахуванням ПДВ, якщо інша сума не буде додатково узгоджена сторонами та власником. Зазначений пункт Договору недійсним в судовому порядку не визнавався.

Таким чином, матеріалами справи підтверджується, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 8 835,75 грн. вартості Майна, яку відповідачем станом на час прийняття судового рішення не сплачено, внаслідок чого позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Л.К.О.» в цій частині є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню повністю.

Позивач просить суд також стягнути з відповідача на свою користь штраф в розмірі 2 000,00 грн.

Частиною 1 ст. 610 Цивільного кодексу України встановлено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 2 ст. 615 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов'язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов'язання.

Відповідно до п. 6.7 Договору, у випадку невиконання суборендарем зобов'язань, передбачених п.п. 5.1.5, 5.1.17 та 5.1.18 даного Договору, суборендар сплачує орендарю або власнику штраф за кожен окремий випадок в розмірі 2 000,00 грн. Належним підтвердження таких фактів буде акт, складений за участю орендаря або власника та суборендаря, а у випадку ухилення суборендаря від підписання акту - одностороннім актом орендаря або власника з відповідною відміткою.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з ч. 1 ст. 550 Цивільного кодексу України, право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання.

Відповідно до ст. 230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання. Суб'єктами права застосування штрафних санкцій є учасники відносин у сфері господарювання, зазначені у статті 2 цього Кодексу.

Таким чином, оскільки, як встановлено судом, відповідачем порушено п. 5.1.18 Договору, що підтверджується наявним в матеріалах справи Актом, суд дійшов висновку про обґрунтованість вимог позивача про стягнення з відповідача штрафу у розмірі 2 000,00 грн., на підставі п. 6.7 Договору.

Враховуючи вищевикладені обставини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню повністю.

Відповідно до положень ст. 49 ГПК України витрати по сплаті судового збору покладаються відповідача.

Керуючись ст. ст. 32, 33, 44, 49, 75, 82- 85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (АДРЕСА_1; ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Л.К.О.» (03062, м. Київ, вул. Екскаваторна, 35; ідентифікаційний код 37317990) вартість неповернутого майна в розмірі 8 835 (вісім тисяч вісімсот тридцять п'ять) грн. 75 коп., 2 000 (дві тисячі) грн. 00 коп. - штрафу та 1 378 (одну тисячу триста сімдесят вісім) грн. 00 коп. - судового збору.

3. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 13.02.17.

Суддя Т.М. Ващенко