РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.02.2017Справа №910/22520/16

За позовом: Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Південно-Західна залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», м.Київ

до відповідача: Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, м.Київ

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача: Регіональне відділення Фонду державного майна України по Київській області, м.Київ

про зобов'язання вчинити дії та стягнення 48 886,06 грн.

Суддя Капцова Т.П.

Представники сторін:

від позивача: ОСОБА_2

від відповідача: не з'явився

від третьої особи: Котовський В.М.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Публічне акціонерне товариство «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Південно-Західна залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про зобов'язання останнього усунути перешкоди в користуванні нежитловим приміщенням будівлі блок-посту №2 станції Ірпінь Південно-Західної залізниці, загальною площею 76 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_2, шляхом виселення та передачі зазначеного нерухомого майна Публічному акціонерному товариству «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Південно-Західна залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця». Крім того, позивач просить суд стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Південно-Західна залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» 35 643,81 грн. неустойки, 11 898,13 грн. заборгованості, 398,17 грн. пені, 707,04 грн. інфляційного збільшення боргу та 238,91 грн. 3% річних.

В обґрунтування позовних вимог, позивач зазначає, що 26.12.2012р. закінчився строк дії договору оренди №968 від 26.01.2010р., яким було передано в оренду фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 будівлю блок-посту №2 станції Ірпінь, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2, площею 76 кв.м. Проте, як вказує позивач, відповідач після припинення договору оренди орендоване нерухоме майно його власнику не повернув, у зв'язку з чим позивачем заявлено вимогу про усунення перешкод в користуванні майном шляхом виселення та передачі майна Публічному акціонерному товариству «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Південно-Західна залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», а також про стягнення неустойки в сумі 35 643,81 грн. відповідно до ст.785 Цивільного кодексу України. Крім того, позивач посилається на порушення відповідачем умов договору про відшкодування орендарем витрат балансоутримувача на утримання орендованого нерухомого майна та компенсацію податку на землю від 17.06.2009р. в частині здійснення передбачених договором платежів, внаслідок чого у відповідача утворилась заборгованість в сумі 11 898,13 грн., на яку позивачем, відповідно до ст.625 Цивільного кодексу України, нараховано 707,04 грн. інфляційного збільшення боргу та 238,91 грн. 3% річних.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 12.12.2016р. порушено провадження у справі №910/22520/16, розгляд справи призначено на 26.12.2016р.

26.12.2016р. позивачем подано клопотання про долучення документів до матеріалів справи та письмові пояснення по справі.

Ухвалою суду від 26.12.2016р. розгляд справи, у зв'язку з неявкою відповідача, відкладався на 16.01.2017р.

13.01.2017р. позивач подав до суду копії документів для долучення до матеріалів справи.

Ухвалою суду від 16.01.2017р. до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача залучено Регіональне відділення Фонду державного майна України по Київській області, розгляд справи відкладено на 06.02.2017р.

20.01.2017р. позивачем подано клопотання про долучення документів до матеріалів справи.

03.02.2017р. третьою особою подано до суду письмові пояснення у справі, у яких Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Київській області зазначено, що відповідач не виконує обов'язку зі сплати орендної плати, у зв'язку з чим у фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 за період з 01.02.2014р. по 31.01.2017р. утворилась заборгованість за договором оренди №968 від 26.01.2010р.

У судове засідання 06.02.2017р. з'явились представники позивача та третьої особи.

Відповідач до суду не з'явився, вимог ухвал суду не виконав, відзиву на позовну заяву не надав, про причини неявки суд не повідомив.

За приписами ч.1 ст.64 Господарського процесуального кодексу України ухвала про порушення провадження у справі надсилається особам за повідомленою ними господарському суду поштовою адресою. У разі ненадання сторонами інформації щодо їх поштової адреси, ухвала про відкриття провадження у справі надсилається за адресою місцезнаходження (місця проживання) сторін, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців. У разі відсутності сторін за такою адресою, вважається, що ухвала про порушення провадження у справі вручена їм належним чином.

Пунктом 3.9.1 Постанови №18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» визначено, що за змістом ст.64 Господарського процесуального кодексу України, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом. Доказом такого повідомлення в разі неповернення ухвали підприємством зв'язку може бути й долучений до матеріалів справи та засвідчений самим судом витяг з офіційного сайту Українського державного підприємства поштового зв'язку «Укрпошта» щодо відстеження пересилання поштових відправлень, який містить інформацію про отримання адресатом відповідного поштового відправлення, або засвідчена копія реєстру поштових відправлень суду.

З метою повідомлення відповідача про дату, час та місце розгляду справи судом на виконання приписів Господарського процесуального кодексу України ухвала суду про порушення провадження у справі від 12.12.2016р. та ухвали про відкладення розгляду справи від 26.12.2016р. та від 16.01.2017р. були направлені на адресу місця проживання відповідача, зазначену в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Разом з цим, відділенням поштового зв'язку конверти з ухвалами від 12.12.2016р., та від 26.12.2016р. було повернуто до суду з відмітками «За закінченням встановленого строку зберігання». Направлення ухвали від 16.01.2017р. відповідачу підтверджується долученими до матеріалів справи копією реєстру поштових відправлень суду від 18.01.2017р. та витягом з офіційного сайту Українського державного підприємства поштового зв'язку «Укрпошта» щодо відстеження пересилання поштових відправлень.

З огляду на те, що ухвала суду про порушення провадження у справі від 12.12.2016р. та ухвали про відкладення розгляду справи від 26.12.2016р. та від 16.01.2017р. були надіслані судом за адресою відповідача, зазначеною в позовній заяві, яка збігається з адресою останнього, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, відповідач вважається повідомленим про час та місце розгляду справи (ст.64 Господарського процесуального кодексу України).

Крім того, ухвали суду від 26.12.2016р. та від 16.01.2017р. направлялись судом за повідомленими позивачем адресами, а саме адресою фактичного проживання відповідача: АДРЕСА_3, та за адресою місця роботи останнього: 08200, Київська обл., м.Ірпінь, вул.Ленінградська, 3-Б, магазин. Відповідні конверти були повернуті до суду відділенням поштового зв'язку з відмітками «За зазначеною адресою не проживає» та «За закінченням терміну зберігання».

Оскільки відповідач не з'явився у судове засідання, незважаючи на належне повідомлення про час та місце судового засідання, не надав суду відзиву та документів, витребуваних судом, суд на підставі ст.75 Господарського процесуального кодексу України, розглядає справу за наявними в ній матеріалами та доказами.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити. Представник третьої особи проти позову не заперечував, надав пояснення у справі, у яких зазначив про порушення відповідачем умов договору оренди.

У судовому засіданні 06.02.2017р. відповідно до ст.85 Господарського процесуального кодексу України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Відповідно до ст.85 Господарського процесуального кодексу України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті.

Судом відповідно до вимог ст.81-1 Господарського процесуального кодексу України складалися протоколи судових засідань, які долучені до матеріалів справи.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників позивача та третьої особи, суд -

ВСТАНОВИВ:

26.01.2010р. між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Київській області (орендодавець) та фізичною особою-підприємцем Кулієвим Наміком Теймур-Огли (орендар) укладено договір оренди індивідуально визначеного (нерухомого або іншого) майна, що належить до державної власності №968 (далі - Договір оренди №968 від 26.01.2010р.), відповідно до п.1.1 якого орендодавець передав, а орендар прийняв в строкове платне користування державне індивідуально визначене майно, а саме: нежитлове приміщення будівлі блок-посту №2 станції Ірпінь Південно-західної залізниці, загальною площею 76 кв.м., яке розміщене за адресою: АДРЕСА_2, та перебуває на балансі Київського будівельно-монтажного експлуатаційного управління №1 Державного територіально-галузевого об'єднання «Південна-західна залізниця».

Згідно з п.2.1 Договору оренди №968 від 26.01.2010р. орендар вступає у строкове платне користування майном у термін, вказаний у договорі, але не раніше дати підписання сторонами цього договору та акту приймання-передачі майна.

Відповідно до п.п.3.1, 3.3 Договору оренди №968 від 26.01.2010р. орендна плата визначається на підставі Методики розрахунку і порядку використання плати за оренду державного майна, затвердженої Постановою Кабінету Міністрів України №786 від 04.10.1995р., і становить без податку на додану вартість за базовий місяць оренди, липень 2009 року, 1109,26 грн. Орендна плата за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції за наступний місяць.

Пунктом 3.6 Договору оренди №968 від 26.01.2010р. сторони передбачили, що орендна плата перераховується щомісячно не пізніше 15 числа наступного місяця з урахуванням індексу інфляції в наступному порядку: 70% орендної плати перераховується до державного бюджету України, 30% орендної плати - балансоутримувачу.

У пункті 10.1 Договору оренди №968 від 26.01.2010р. сторони погодили, що договір укладено строком на 2 роки 11 місяців з 26.01.2010р. до 25.12.2012р. включно.

Відповідно до п.10.4 Договору оренди №968 від 26.01.2010р., у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов цього договору після закінчення строку його чинності протягом одного місяця, договір вважається продовженим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені цим договором. Зазначені дії оформляються додатковим договором, який є невід'ємною частиною договору.

У разі припинення або розірвання договору майно протягом трьох робочих днів повертається орендарем балансоутримувачу (п.10.10 Договору оренди №968 від 26.01.2010р.).

Згідно з п.10.11 Договору оренди №968 від 26.01.2010р. майно вважається поверненим орендодавцю (балансоутримувачу) з моменту підписання сторонами акту приймання-передачі.

Відповідно до акту приймання-передачі державного майна №1 від 26.01.2010р. Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Київській області передано, а фізичною особою-підприємцем Кулієвим Наміком Теймур-Огли прийнято державне майно у складі нежитлового приміщення будівлі блок-поста №2 станції Ірпінь Південно-Західної залізниці, загальною площею 76 кв.м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_2.

Також, судом встановлено, що 17.06.2009р. між Державним територіально-галузевим об'єднанням «Південно-Західна залізниця» (балансоутримувач) та фізичною особою-підприємцем Кулієвим Наміком Теймур-Огли (орендар) укладено договір №6 про відшкодування орендарем витрат балансоутримувача на утримання орендованого нерухомого майна та компенсацію податку на землю (далі - Договір №6 від 17.06.2009р.), відповідно до п.1.1 якого балансоутримувач зобов'язався забезпечувати обслуговування, експлуатацію та ремонт будівлі, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, загальною площею 76 кв.м., а також утримання прибудинкової території, а орендар зобов'язався брати участь у витратах балансоутримувача на виконання вказаних робіт пропорційно до займаної ним площі, якщо інше не випливає з характеру послуг, наданих балансоутримувачем за цим договором.

Згідно з п.2.2.3 Договору №6 від 17.06.2009р. орендар зобов'язаний не пізніше 20 числа місяця, наступного за звітним місяцем, вносити плату на розрахунковий рахунок балансоутримувача будівлі. Вартість наданих послуг складає 699,89 грн. за місяць з урахуванням податку на додану вартість, відповідно до розрахунку, який є невід'ємною частиною цього договору (додаток №1).

Відповідно до п.4.2 Договору №6 від 17.06.2009р. за несвоєчасні розрахунки згідно з п.2.2.3 цього договору орендар сплачує балансоутримувачу пеню із розрахунку подвійної облікової ставки Національного Банку України від несплаченої суми наданих послуг за кожен день прострочення, включаючи день оплати.

У п.5.1 Договору №6 від 17.06.2009р. сторони домовились, що договір набирає чинності з 01.01.2009р.

Згідно з п.5.4 Договору №6 від 17.06.2009р., у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення цього договору або зміну його умов після закінчення строку його чинності протягом одного місяця, договір вважається продовженим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені цим договором з урахуванням змін у законодавстві на дату продовження цього договору.

Оскільки відповідачем не було повернуто позивачу орендоване нерухоме майно після закінчення строку дії Договору оренди №968 від 26.01.2010р., позивач, посилаючись на перехід до нього прав і обов'язків орендодавця, звернувся до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні майном шляхом виселення та передачі майна, а також про стягнення неустойки у розмірі подвійної орендної плати за період з серпня 2013 року по серпень 2016 року у розмірі 35 643,81 грн. Також, як вказує позивач, відповідач має заборгованість за Договором №6 від 17.06.2009р. за період з лютого 2015 року по серпень 2016 року, у зв'язку з чим позивачем заявлені вимоги про стягнення 11 898,13 грн. заборгованості, 398,17 грн. пені, 707,04 грн. інфляційного збільшення боргу та 238,91 грн. 3% річних.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, господарський суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав.

За змістом ст.509 Цивільного кодексу України, ст.173 Господарського кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За приписами ст.ст.11, 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають, зокрема, з договору.

Частиною 1 статті 626 Цивільного кодексу України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Як встановлено вище, 26.01.2010р. між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Київській області (орендодавець) та фізичною особою-підприємцем Кулієвим Наміком Теймур-Огли (орендар) укладено договір оренди індивідуально визначеного (нерухомого або іншого) майна, що належить до державної власності №968, яким передано в оренду відповідачу нежитлове приміщення будівлі блок-посту №2 станції Ірпінь Південно-західної залізниці, загальною площею 76 кв.м., яке розміщене за адресою: АДРЕСА_2.

За своїм змістом та правовою природою укладений Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Київській області та фізичною особою-підприємцем Кулієвим Наміком Теймур-Огли договір оренди №968 від 26.01.2010р. є договором найму, який підпадає під правове регулювання статей 759-786 Цивільного кодексу України, статей 283-287 Господарського кодексу України та Закону України «Про оренду державного та комунального майна».

Статтею 759 Цивільного кодексу України визначено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму .

Відповідно до ч.1 ст.283 Господарського кодексу України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

Згідно з ч.1 ст.2 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» орендою є засноване на договорі строкове платне користування майном, необхідним орендареві для здійснення підприємницької та іншої діяльності.

За приписами ст.5 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» в редакції, чинній на дату укладення договору оренди №968 від 26.01.2010р., Фонд державного майна України, його регіональні відділення та представництва є орендодавцями щодо цілісних майнових комплексів підприємств, їх структурних підрозділів та нерухомого майна, а також майна, що не увійшло до статутних фондів господарських товариств, створених у процесі приватизації (корпоратизації), що є державною власністю, крім майна, що належить до майнового комплексу Національної академії наук України та галузевих академій наук, а також майна, що належить вищим навчальним закладам та/або науковим установам, що надається в оренду партнерам наукових парків.

При цьому, судом встановлено, що відповідно до п.1 Постанови Кабінету Міністрів України №200 від 25.06.2014р. «Про утворення Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» було утворено Публічне акціонерне товариство «Українська залізниця», 100 відсотків акцій якого закріплено в державній власності, на базі Державної адміністрації залізничного транспорту, підприємств та установ залізничного транспорту загального користування, які реорганізовуються шляхом злиття, згідно з додатком 1, у якому, зокрема, вказано Державне територіально-галузеве об'єднання «Південно-Західна залізниця».

Пунктом 2 Постанови Кабінету Міністрів України №200 від 25.06.2014р. «Про утворення Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» визначено, що статутний капітал товариства формується шляхом внесення до нього, у тому числі, майна Укрзалізниці, підприємств, зазначених у додатку 1, крім майна, яке закріплюється за товариством на праві господарського відання згідно з Законом України «Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування», та іншого майна, яке відповідно до законодавства не може бути включене до статутного капіталу.

Пунктом 5 Постанови Кабінету Міністрів України №200 від 25.06.2014р. «Про утворення публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» доручено, зокрема, Міністерству інфраструктури України разом з Укрзалізницею забезпечити проведення інвентаризації майна Укрзалізниці, підприємств, зазначених у додатку 1; затвердити переліки та зведені акти інвентаризації майна.

Як вбачається зі зведеного переліку майна Державного територіально-галузевого об'єднання «Південно-Західна залізниця», затвердженого Міністром інфраструктури України 18.07.2015р., до переліку майна, що вноситься до статутного капіталу Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» включено, у тому числі, будівлю блок-посту №2 станції Ірпінь.

02.09.2015р. Постановою Кабінету Міністрів України №735 від 02.09.2015р. «Питання публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» затверджено Статут Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», підпунктом 1 пункту 31 якого передбачено, що майно товариства формується, зокрема, за рахунок майна, внесеного засновником до статутного капіталу товариства.

21.10.2015р. проведено державну реєстрацію Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця».

Згідно з п.2.1 Положення про Регіональну філію «Південно-Західна залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», затвердженого рішенням правління Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» від 16.11.2015р. (протокол №5) (далі - Положення), філія є відокремленим підрозділом товариства, який не має статусу юридичної особи.

Пунктами 7.1, 7.2 Положення визначено, що філія володіє та користується, зокрема, майном, яким наділило її товариство для досягнення мети діяльності філії, згідно з законодавством, статутом товариства та цим положенням. Філія не є власником майна. Майно, яким наділена філія належить товариству на праві власності або закріплене за товариством на праві господарського відання.

Наказом Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» №045 від 01.12.2015р. «Про наділення майном регіональної філії «Південно-Західна залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» Регіональну філію «Південно-Західна залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» наділено майном та земельними ділянками згідно з додатком, у якому, зокрема, вказано будівлю блок-посту №2 станції Ірпінь.

Відповідно до наказу Регіональної філії «Південно-Західна залізниця» Публічного акціонерного товариства №009 від 15.12.2015р. «Про закріплення майна на балансі структурних та виробничих підрозділів регіональної філії «Південно-Західна залізниця» будівлю блок-посту №2 станції Ірпінь закріплено за Виробничим підрозділом Коростенським будівельно-монтажним експлуатаційним управлінням Регіональної філії «Південно-Західна залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця».

Пунктом 1 частини 1 статті 85 Цивільного кодексу України визначено, що господарське товариство є власником майна, переданого йому учасниками товариства у власність як вклад до статутного (складеного) капіталу.

Отже, з моменту державної реєстрації Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» 21.10.2015р. до останнього перейшло право власності на нерухоме майно, яке є предметом Договору оренди №968 від 26.01.2010р., з подальшим закріпленням вказаного майна за Виробничим підрозділом Коростенським будівельно-монтажним експлуатаційним управлінням Регіональної філії «Південно-Західна залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця».

Відповідно до ч.1 ст.770 Цивільного кодексу України у разі зміни власника речі, переданої у найм, до нового власника переходять права та обов'язки наймодавця.

Частиною 2 статті 15 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», також передбачено, що у разі зміни власника майна, переданого в оренду, до нового власника переходять права і обов'язки за договором оренди.

Таким чином, з огляду на положення ч.1 ст.770 Цивільного кодексу України та ч.2 ст.15 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», права та обов'язки орендодавця за Договором оренди №968 від 26.01.2010р., внаслідок утворення Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» та внесення державного майна - будівлі блок-посту №2 станції Ірпінь до статутного капіталу Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», перейшли до позивача.

З огляду на встановлений ст.204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину, суд приймає договір оренди індивідуально визначеного (нерухомого або іншого) майна, що належить до державної власності, №968 від 26.01.2010р. як належну підставу, у розумінні норм ст.11 названого Кодексу України, для виникнення у позивача та відповідача взаємних цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч.1 ст.785 Цивільного кодексу України у разі припинення договору найму наймач зобов'язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

Якщо наймач не виконує обов'язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення (ч.2 ст.785 Цивільного кодексу України).

В обґрунтування позовних вимог щодо повернення відповідачем нерухомого майна та стягнення з нього неустойки, позивач, посилаючись на положення ст.785 Цивільного кодексу України, зазначає, що строк дії договору оренди №968 від 26.01.2010р. закінчився 26.12.2012р.

Згідно з ч.1 ст.17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» в редакції, чинній на момент укладення договору оренди №968 від 26.01.2010р., термін договору оренди визначається за погодженням сторін. Термін договору оренди не може бути меншим, ніж п'ять років, якщо орендар не пропонує менший термін.

Як вказувалось вище, у пункті 10.1 договору оренди №968 від 26.01.2010р. сторони правочину погодили, що договір укладено строком на 2 роки 11 місяців з 26.01.2010р. до 25.12.2012р. включно.

Разом з цим, згідно з ч.2 ст.17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Аналогічне положення викладено і в п.10.4 договору оренди №968 від 26.01.2010р., відповідно до якого у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов цього договору після закінчення строку його чинності протягом одного місяця, договір вважається продовженим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені цим договором. Зазначені дії оформляються додатковим договором, який є невід'ємною частиною договору.

При цьому, виходячи з аналізу викладених норм закону та положень договору, вбачається, що про припинення дії договору свідчить саме заява однієї із сторін про його припинення, яка повинна бути зроблена не пізніше одного місяця після закінчення строку чинного такого договору.

Приймаючи до уваги, що договір оренди №968 від 26.01.2010р. було укладено строком до 25.12.2012р. включно, орендодавець, тобто Регіональне відділення Фонду державного майна України по Київській області, повинен був направити відповідачу відповідну заяву про припинення вказаного договору у строк, не пізніше одного місяця після закінчення строку його чинності.

Разом з цим, ані позивачем, ані третьою особою не було надано суду доказів направлення відповідної заяви Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Київській області та отримання її відповідачем в строк до 25.01.2013р. включно.

Більше того, у судовому засіданні 06.02.2017р., представник третьої особи, Регіонального відділення Фонду державного майна України по Київській області, зазначив, що договір оренди №968 від 26.01.2010р. не розірваний, а орендна плата нараховувалась Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Київській області до 31.01.2017р. У письмових поясненнях вх.01-37/7970/17 третьою особою зазначено, що у зв'язку з неналежним виконанням договірних зобов'язань у відповідача у період з 01.02.2014р. по 31.01.2017р. утворилась заборгованість з орендної плати у сумі 36 960,21 грн.

В той же час, як на підставу припинення договору оренди №968 від 26.01.2010р., позивач посилається на відсутність укладеного між сторонами додаткового договору про продовження строку його дії, як передбачено пунктом 10.4 договору оренди №968 від 26.01.2010р. Проте, такі твердження є необґрунтованими з огляду на положення умов договору та норм ч.2 ст.17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», якими передбачено, що договір вважається продовженим на той самий строк і на тих самих умовах, у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов цього договору після закінчення строку його чинності протягом одного місяця. Тобто, про припинення договору оренди можуть свідчити виключно активні дії однієї із сторін у вигляді направлення іншій стороні заяви про припинення договору та повернення майна, а не відсутність укладеного між сторонами додаткового договору.

За таких обставин господарський суд дійшов висновку про продовження договору оренди №968 від 26.01.2010р. на тих самих умовах і на той самий строк, а саме до 25.11.2015р. включно (2 роки 11 місяців).

З матеріалів справи вбачається, що протягом нового строку дії договору оренди №968 від 26.01.2010р., на адресу позивача Виробничим підрозділом Коростенського будівельно-монтажного експлуатаційного управління Регіональної філії «Південно-Західна залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» направлялись листи з приводу неналежного виконання відповідачем умов договору оренди нежитлових приміщень будівлі блок-посту №2 станції Ірпінь у Київській області.

Зокрема, попередженням вих.№19/379 від 03.03.2014р. відповідачу заявлено вимогу сплати заборгованість з орендної плати та звільнити орендоване нерухоме майно або надати додатковий договір на продовження дії договору оренди №968 від 26.01.2010р. та розрахунок орендної плати, виконаний на підставі нової оцінки орендованого майна. Претензією вих.№НЮ-16-69/14-п від 19.03.2014р. відповідачу заявлено вимогу сплатити заборгованість з орендної плати та відшкодувати витрати балансоутримувача, а у разі невиконання вимог - звільнити нерухоме майно. Згідно з претензіями вих.№НЮ-16-194/14-п від 11.07.2014р. та вих.№НЮ-16-187/15-п від 16.07.2015р. відповідачу запропоновано сплатити заборгованість з орендної плати, відшкодувати витрати балансоутримувача, а також звільнити орендоване нерухоме майно або надати додатковий договір на продовження дії договору оренди №968 від 26.01.2010р. та розрахунок орендної плати, виконаний на підставі нової оцінки орендованого майна.

Тобто, зі змісту направлених відповідачу листів не вбачається здійснення орендодавцем заяви про припинення строку дії договору в розумінні п.10.4 договору оренди №968 від 26.01.2010р. та ч.2 ст.17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна». Усі вимоги до відповідача, які викладені у вказаних листах, по суті зводяться до вимоги сплатити заборгованість з орендної плати, проте не містять заперечень орендодавця проти продовження договору на той самий строк, посилань на відповідний пункт договору або норму законодавства.

Також позивачем надано суду копію претензії вих.№19/740 від 24.03.2016р., відповідно до якої Виробничим підрозділом Коростенським будівельно-монтажним експлуатаційним управлінням Регіональної філії «Південно-Західна залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» висунуто вимогу відповідачу терміново звільнити орендоване майно та сплатити заборгованість з орендної плати. Разом з цим, господарський суд не приймає вказаний лист до уваги, оскільки, всупереч п.10.4 договору оренди №968 від 26.01.2010р. та ч.2 ст.17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», його направлено пізніше, ніж протягом одного місяця після закінчення строку його чинності .

Крім того, судом враховано, що відповідно до п.5.7 Положення про Регіональну філію «Південно-Західна залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», затвердженого рішенням правління Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» від 16.11.2015р. (протокол №5) будь-які довіреності, інші правочини та інші вихідні документи, а також банківські та фінансові документи від імені товариства вважаються належним чином укладеними (вчиненими) та мають юридичну силу для філії, товариства та третіх осіб виключно у разі, коли вони укладені (вчинені) з дотриманням правила двох підписів (скріплені двома підписами щонайменше двох посадових осіб філії) уповноважених на це посадовими особами філії, які діють на підставі довіреності, виданої товариством (керівник та заступник керівника філії, іншого структурного підрозділу філії або іншою уповноваженою на це посадовою особою філії тощо).

Разом з цим, претензію вих.№19/740 від 24.03.2016р., яка фактично є одностороннім правочином, спрямованим на припинення договору оренди №968 від 26.01.2010р., було підписано начальником Виробничого підрозділу Коростенського будівельно-монтажного експлуатаційного управління Регіональної філії «Південно-Західна залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» ОСОБА_5 без дотримання правила двох підписів, передбачено п.5.7 Положення про Регіональну філію «Південно-Західна залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», затвердженого рішенням правління Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» від 16.11.2015р.

Також, в матеріалах справи міститься лист Регіонального відділення Фонду державного майна України по Київській області вих.№10-14-5988 від 26.11.2014р., в якому останній повідомив відповідача про розірвання договору оренди №968 від 26.01.2010р. на підставі статті 782 Цивільного кодексу України. Однак, з наданого позивачем розрахунку вих.№19/2930 від 02.11.2016р. вбачається, що у період з квітня по листопад 2014 року відповідачем здійснювалась сплата орендної плати, у зв'язку з чим лист Регіонального відділення Фонду державного майна України по Київській області вих.№10-14-5988 від 26.11.2014р. не приймається судом до уваги як підстава розірвання договору оренди №968 від 26.01.2010р. за частиною 1 статті 782 Цивільного кодексу України, оскільки відповідно до вказаної норми наймодавець має право відмовитися від договору найму і вимагати повернення речі, якщо наймач не вносить плату за користування річчю протягом трьох місяців підряд.

За таких обставин, господарський суд дійшов висновку, що договір оренди №968 від 26.01.2010р. на теперішній час є чинним та відповідно до п.10.4 договору та ч.2 ст.17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» вважається продовженим на тих самих умовах і самий строк, а саме з 26.11.2015р. до 25.10.2018р. включно.

Таким чином, приймаючи до уваги недоведення позивачем факту припинення договору оренди №968 від 26.01.2010р., позовні вимоги про зобов'язання фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 усунути перешкоди в користуванні нежитловим приміщенням будівлі блок-посту №2 станції Ірпінь Південно-Західної залізниці, загальною площею 76 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_2, шляхом виселення та передачі зазначеного нерухомого майна Публічному акціонерному товариству «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Південно-Західна залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», та стягнення неустойки в розмірі 35 643,81 грн. на підставі ч.2 ст.785 Цивільного кодексу України задоволенню не підлягають.

Розглянувши позовні вимоги про стягнення заборгованості за договором про відшкодування орендарем витрат балансоутримувача на утримання орендованого нерухомого майна та компенсацію податку на землю №6 від 17.06.2009р. в розмірі 11 898,13 грн., господарський суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до ст.ст.6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з п.4 ст.179 Господарського кодексу України при укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі вільного волевиявлення, зокрема, мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

Як встановлено судом, 17.06.2009р. між Державним територіально-галузевим об'єднанням «Південно-Західна залізниця» (балансоутримувач) та фізичною особою-підприємцем Кулієвим Наміком Теймур-Огли (орендар) укладено договір №6 про відшкодування орендарем витрат балансоутримувача на утримання орендованого нерухомого майна та компенсацію податку на землю.

Приймаючи до уваги, що відповідно до п.2 Статуту Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №735 від 02.09.2015р., Публічне акціонерне товариство «Українська залізниця» є правонаступником усіх прав і обов'язків Укрзалізниці та підприємств залізничного транспорту, у тому числі Державного територіально-галузевого об'єднання «Південно-Західна залізниця», а також, враховуючи, що на виконання наказу правління Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» №045 від 01.12.2015р. та наказу Регіональної філії «Південно-Західна залізниця» Публічного акціонерного товариства №009 від 15.12.2015р. будівлю блок-посту №2 закріплено на балансі Виробничого підрозділу Коростенського будівельно-монтажного експлуатаційного управління Регіональної філії «Південно-Західна залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», суд дійшов висновку, що права та обов'язки балансоутримувача за договором №6 від 17.06.2009р. перейшли до позивача.

При цьому, з огляду на відсутність у матеріалах справи доказів припинення договору №6 від 17.06.2009р. в порядку, передбаченому п.5.4 цього договору, шляхом направлення однією із сторін заяви про його припинення, договір вважається продовженим на той самий строк і на тих самих умовах, а тому є чинним на дату розгляду справи.

Враховуючи встановлені Цивільним кодексом України принципи свободи договору та правомірності правочину, суд приймає Договір №6 від 17.06.2009р. як належну підставу, у розумінні норм ст.11 названого Кодексу України, для виникнення у позивача та відповідача взаємних цивільних прав та обов'язків.

Статтею 526 Цивільного кодексу України визначено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом ст.193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ст.629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (ч.1 ст.530 Цивільного кодексу України).

Згідно з п.2.2.3 Договору №6 від 17.06.2009р. орендар зобов'язаний не пізніше 20 числа місяця, наступного за звітним місяцем, вносити плату на розрахунковий рахунок балансоутримувача будівлі. Вартість наданих послуг складає 699,89 грн. за місяць.

Як вбачається зі здійсненого позивачем розрахунку заборгованості по відшкодуванню витрат балансоутримувача на утримання орендованого майна вих.№19/2932 від 02.11.2016р., позивачем заявлено до стягнення заборгованість за лютий 2015 року та за період з травня 2015 року по серпень 2016 року включно, всього на суму 11 898,13 грн. (699,89 грн. х 17 місяців = 11 898,13 грн.).

Ухвалами Господарського суду міста Києва від 12.12.2016р., від 26.12.2016р. та від 16.01.2017р. відповідача було зобов'язано надати належні докази часткової чи повної оплати визначеної позивачем заборгованості за договором №6 від 17.06.2009р. Проте, відповідач у судові засідання не з'явився та будь-яких належних та допустимих доказів погашення боргу у розмірі 11 898,13 грн., всупереч вимогам ст.ст.4-3, 33 Господарського процесуального кодексу України, до матеріалів справи не надав.

За таких обставин, враховуючи, що відповідачем не був спростований факт порушення взятих на себе обов'язків за Договором №6 від 17.06.2009р., суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення заборгованості в сумі 11 898,13 грн. є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог про стягнення пені, 3% річних та інфляційних втрат господарський суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.1 ст.612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Невиконання зобов'язання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) ст.610 Цивільного кодексу України кваліфікує як порушення зобов'язання.

Відповідно до ч.1 ст.611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Згідно з ч.1 ст.549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч.3 ст.549 Цивільного кодексу України).

Згідно зі ст.1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

За приписами ст.3 вказаного вище Закону України розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Згідно з п.4.2 Договору №6 від 17.06.2009р., за несвоєчасні розрахунки згідно з п.2.2.3 цього договору орендар сплачує балансоутримувачу пеню із розрахунку подвійної облікової ставки Національного Банку України від несплаченої суми наданих послуг за кожен день прострочення, включаючи день оплати.

Отже, враховуючи встановлений судом факт порушення відповідачем умов Договору №6 від 17.06.2009р. в частині здійснення платежів, передбачених п.2.2.3 цього договору, Публічним акціонерним товариством «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Південно-Західна залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» правомірно заявлено вимогу про стягнення пені, проте позивачем допущено помилки при розрахунках.

Зокрема, позивачем не вірно визначено періоди прострочення, а саме не враховано, що оскільки пунктом 2.2.3 Договору №6 від 17.06.2009р. зобов'язано орендаря вносити щомісячну плату не пізніше 20 числа місяця, наступного за звітним, то грошове зобов'язання є простроченим з 21 числа відповідного місяця.

При цьому, відповідно до ч.5 ст.254 Цивільного кодексу України, якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день.

Оскільки відповідач повинен був здійснити платіж за лютий 2016 року у строк, не пізніше 20.03.2016р., проте, 20.03.2016р. був вихідний день, то останнім днем належного виконання грошового зобов'язання є 21.03.2016р., а пеня лютий 2016 року підлягає нарахуванню з 22.03.2016р. Аналогічно, оскільки 20.08.2016р. був вихідний день, то останнім днем належного виконання грошового зобов'язання є перший за ним робочий день - 22.08.2016р., а пеня за липень 2016 року підлягає нарахуванню з 23.08.2016р.

За перерахунком суду, враховуючи визначену позивачем кінцеву дату періоду нарахування пені, сума пені за прострочення відповідачем платежів, передбачених п.2.2.3 Договору №6 від 17.06.2009р., за період з лютого 2016 року по липень 2016 року складає 394,90 грн., з яких:

- 121,92 грн. сума пені, нарахована за період з 22.03.2016р. по 15.09.2016р. з суми боргу 699,89 грн. за лютий 2016 року;

- 96,68 грн. сума пені, нарахована за період з 21.04.2016р. по 15.09.2016р. з суми боргу 699,89 грн. за березень 2016 року;

- 74,77 грн. сума пені, нарахована за період з 21.05.2016р. по 15.09.2016р. з суми боргу 699,89 грн. за квітень 2016 року;

- 53,20 грн. сума пені, нарахована за період з 21.06.2016р. по 15.09.2016р. з суми боргу 699,89 грн. за травень 2016 року;

- 34,10 грн. сума пені, нарахована за період з 21.07.2016р. по 15.09.2016р. з суми боргу 699,89 грн. за червень 2016 року;

- 14,23 грн. сума пені, нарахована за період з 23.08.2016р. по 15.09.2016р. з суми боргу 699,89 грн. за липень 2016 року.

Таким чином, позовні вимоги про стягнення пені в сумі 398,17 грн. підлягають задоволенню частково на суму 394,90 грн.

Відповідно до ст.625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Здійснюючи перевірку наданого позивачем розрахунку заявленої до стягнення суми 3% річних, судом встановлено, що позивачем невірно визначено періоди прострочення, оскільки, як зазначалось судом вище, всупереч п.2.2.3 Договору №6 від 17.06.2009р. включено у періоди прострочення 20 число кожного місяця та не враховано, що 20.06.2015р., 20.09.2015р., 20.12.2015р., 20.02.2016р., 20.03.2016р. та 20.08.2016р. були вихідні дні.

За перерахунком суду, приймаючи до уваги визначену позивачем кінцеву дату періоду нарахування 3% річних, сума 3%річних за прострочення відповідачем платежів, передбачених п.2.2.3 Договору №6 від 17.06.2009р., за лютий 2015 року та за період з травня 2015 року по липень 2016 року складає 236,97 грн., з яких:

- 31,31 грн. сума 3% річних, нарахована за період з 21.03.2015р. по 15.09.2016р. за прострочення оплати 699,89 грн. за лютий 2015 року;

- 25,90 грн. сума 3% річних, нарахована за період з 23.06.2015р. по 15.09.2016р. за прострочення оплати 699,89 грн. за травень 2015 року;

- 24,29 грн. сума 3% річних, нарахована за період з 21.07.2015р. по 15.09.2016р. за прострочення оплати 699,89 грн. за червень 2015 року;

- 22,51 грн. сума 3% річних, нарахована за період з 21.08.2015р. по 15.09.2016р. за прострочення оплати 699,89 грн. за липень 2015 року;

- 20,67 грн. сума 3% річних, нарахована за період з 22.09.2015р. по 15.09.2016р. за прострочення оплати 699,89 грн. за серпень 2015 року;

- 19,00 грн. сума 3% річних, нарахована за період з 21.10.2015р. по 15.09.2016р. за прострочення оплати 699,89 грн. за вересень 2015 року;

- 17,22 грн. сума 3% річних, нарахована за період з 21.11.2015р. по 15.09.2016р. за прострочення оплати 699,89 грн. за жовтень 2015 року;

- 15,43 грн. сума 3% річних, нарахована за період з 22.12.2015р. по 15.09.2016р. за прострочення оплати 699,89 грн. за листопад 2015 року;

- 13,71 грн. сума 3% річних, нарахована за період з 21.01.2016р. по 15.09.2016р. за прострочення оплати 699,89 грн. за грудень 2015 року;

- 11,82 грн. сума 3% річних, нарахована за період з 23.02.2016р. по 15.09.2016р. за прострочення оплати 699,89 грн. за січень 2016 року;

- 10,21 грн. сума 3% річних, нарахована за період з 22.03.2016р. по 15.09.2016р. за прострочення оплати 699,89 грн. за лютий 2016 року;

- 8,49 грн. сума 3% річних, нарахована за період з 21.04.2016р. по 15.09.2016р. за прострочення оплати 699,89 грн. за березень 2016 року;

- 6,77 грн. сума 3% річних, нарахована за період з 21.05.2016р. по 15.09.2016р. за прострочення оплати 699,89 грн. за квітень 2016 року;

- 4,99 грн. сума 3% річних, нарахована за період з 21.06.2016р. по 15.09.2016р. за прострочення оплати 699,89 грн. за травень 2016 року;

- 3,27 грн. сума 3% річних, нарахована за період з 21.07.2016р. по 15.09.2016р. за прострочення оплати 699,89 грн. за червень 2016 року;

- 1,38 грн. сума 3% річних, нарахована за період з 23.08.2016р. по 15.09.2016р. за прострочення оплати 699,89 грн. за липень 2016 року.

Таким чином, вимоги позивача про стягнення 3% річних в сумі 238,91 грн. підлягають частковому задоволенню на суму 236,97 грн.

Здійснюючи перевірку наданого позивачем розрахунку заявленої до стягнення суми інфляційних втрат, судом враховано, що відповідно до п.п.3.1 п.3 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013р. «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція) (п.3.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013р. «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань»).

Тобто, базою для нарахування розміру боргу з урахуванням індексу інфляції є сума основного боргу не обтяжена додатковими нарахуваннями та яка є існуючою на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, а у випадку її часткового погашення - лише залишкова сума основного боргу на останній день місяця, у якому здійснено платіж. Періодом, за який розраховуються інфляційні втрати, є період прострочення, починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція (дефляція).

Такі висновки суду підтверджуються позицією Вищого господарського суду України, викладеною у постанові від 22.11.2016р., якою залишено без змін рішення Господарського суду Донецької області від 21.04.2016р. та постанову Донецького апеляційного господарського суду від 05.09.2016р. у справі №905/711/16.

Позивачем викладені вище вимоги не дотримано та розрахунок суми, на яку збільшилась заборгованість з урахуванням індексу інфляції, виконано неправильно. Зокрема, позивачем не враховано, що оскільки відповідно до п.2.2.3 Договору №6 від 17.06.2009р. платежі підлягають сплаті не пізніше 20 числа певного місяця, то відповідно до п.3.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013р. «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» інфляційні втрати нараховуються за період прострочення, який починається з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж.

За перерахунком суду, враховуючи періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто, мала місце дефляція), з огляду на визначені позивачем межі періоду прострочення, сума інфляційних втрат за прострочення відповідачем оплати поставленого товару складає 552 грн., з яких:

171,73 грн. сума інфляційних втрат, нарахована за період з 01.04.2015р. по 15.09.2016р. за прострочення оплати 699,89 грн. за лютий 2015 року;

45,25 грн. сума інфляційних втрат, нарахована за період з 01.07.2015р. по 15.09.2016р. за прострочення оплати 699,89 грн. за травень 2015 року;

52,77 грн. сума інфляційних втрат, нарахована за період з 01.08.2015р. по 15.09.2016р. за прострочення оплати 699,89 грн. за червень 2015 року;

58,84 грн. сума інфляційних втрат, нарахована за період з 01.09.2015 р. по 15.09.2016р. за прострочення оплати 699,89 грн. за липень 2015 року;

41,79 грн. сума інфляційних втрат, нарахована за період з 01.10.2015 р. по 15.09.2016р. за прострочення оплати 699,89 грн. за серпень 2015 року;

51,55 грн. сума інфляційних втрат, нарахована за період з 01.11.2015 р. по 15.09.2016р. за прострочення оплати 699,89 грн. за вересень 2015 року;

36,82 грн. сума інфляційних втрат, нарахована за період з 01.12.2015р. по 15.09.2016р. за прострочення оплати 699,89 грн. за жовтень 2015 року;

31,70 грн. сума інфляційних втрат, нарахована за період з 01.01.2016р. по 15.09.2016р. за прострочення оплати 699,89 грн. за листопад 2015 року;

25,17 грн. сума інфляційних втрат, нарахована за період з 01.02.2016р. по 15.09.2016р. за прострочення оплати 699,89 грн. за грудень 2015 року;

28,09 грн. сума інфляційних втрат, нарахована за період з 01.03.2016р. по 15.09.2016р. за прострочення оплати 699,89 грн. за січень 2016 року;

20,88 грн. сума інфляційних втрат, нарахована за період з 01.04.2016р. по 15.09.2016р. за прострочення оплати 699,89 грн. за лютий 2016 року;

- 3,50 грн. сума дефляційного збільшення боргу, нарахована за період з 01.05.2016р. по 15.09.2016р. за прострочення оплати 699,89 грн. за березень 2016 року;

- 4,19 грн. сума дефляційного збільшення боргу, нарахована за період з 01.06.2016р. по 15.09.2016р. за прострочення оплати 699,89 грн. за квітень 2016 року;

- 2,80 грн. сума дефляційного збільшення боргу, нарахована за період з 01.07.2016р. по 15.09.2016р. за прострочення оплати 699,89 грн. за травень 2016 року;

- 2,10 грн. сума дефляційного збільшення боргу, нарахована за період з 01.08.2016р. по 15.09.2016р. за прострочення оплати 699,89 грн. за червень 2016 року;

0 грн. сума інфляційних втрат, нарахована за період 01.09.2016р. по 15.09.2016р. за прострочення оплати 699,89 грн. за липень 2016 року.

Таким чином, за перерахунком суду загальний розмір інфляційних втрат склав 552 грн., а тому, вимоги позивача про стягнення інфляційних втрат у сумі 707,04 грн. підлягають частковому задоволенню на суму 552 грн.

Згідно з ч.1 ст.49 Господарського процесуального кодексу України у спорах, що виникають при виконанні договорів, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи часткове задоволення позову, судовий збір підлягає стягненню в відповідача на користь позивача у розмірі, що пропорційний розміру задоволених вимог, а саме у сумі 368,76 грн.

Керуючись ст.ст.33, 43, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (АДРЕСА_1; ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» (03680, м.Київ, Печерський район, вул.Тверська, 5, ) в особі Регіональної філії «Південно-Західна залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» 11 898 (одинадцять тисяч вісімсот дев'яносто вісім) грн. 13 коп. - заборгованості, 394 (триста дев'яносто чотири) грн. 90 коп. - пені, 236 (двісті тридцять шість) грн. 97 коп. - 3% річних, 552 (п'ятсот п'ятдесят дві) грн. 00 коп. - інфляційних втрат та 368 (триста шістдесят вісім) грн. 76 коп. - судового збору.

3. В іншій частині позовних вимог - відмовити.

4. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 09.02.2017р.

Суддя Т.П. Капцова