РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.02.2017Справа №910/23157/16
За позовом Державного спеціалізованого підприємства "Чорнобильська АЕС"

до Приватного акціонерного товариства "МТС Україна"

про стягнення 51 989,83 грн.

Суддя Грєхова О.А.

Представники сторін:

від позивача: Гарнага П.А., за довіреністю;

від відповідача: не з'явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

На розгляд Господарського суду міста Києва були передані позовні вимоги Державного спеціалізованого підприємство "Чорнобильська АЕС" (далі - позивач) до Приватного акціонерного товариства "МТС Україна" (далі - відповідач) про стягнення 51 989,83 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що за результатами проведеної Державною фінансовою інспекцією у Київській області перевірки, було складено Акт № 07-21/67 від 27.06.2014, відповідно до якого було встановлено недоотримання доходів у період з 20.09.2011 по серпень 2012 року в сумі 51 989,83 грн. за Договором оренди індивідуально визначеного (нерухомого) майна, що належить до державної власності № 4/1тіт від 22.07.2009, укладеним між позивачем та відповідачем.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.12.2016 порушено провадження у справі № 910/23162/16, розгляд справи призначено на 23.01.2017.

19.01.2017 через відділ діловодства Господарського суду міста Києва представником відповідача було подано відзив на позовну заяву.

23.01.2017 через відділ діловодства Господарського суду міста Києва представником позивача було подано клопотання про долучення документів до матеріалів справи.

У судовому засіданні 23.01.2017 судом, в порядку ст. 77 ГПК України, та в межах строків, встановлених ст. 69 ГПК України, було оголошено перерву до 06.02.2017.

У судове засіданні 06.02.2017 представник позивача з'явився, надав усні пояснення по суті спору, позовні вимоги підтримав.

Представник відповідача у судове засідання 06.02.2017 не з'явився, про час, дату та місце судового засідання був належним чином повідомлений, що підтверджується матеріалами справи.

Відповідно до п. 3.9. постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" розпочинаючи судовий розгляд, суддя має встановити, чи повідомлені про час і місце цього розгляду особи, які беруть участь у справі, але не з'явилися у засідання.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК.

За змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Зважаючи на те, що неявка відповідача не перешкоджає всебічному, повному та об'єктивному розгляду всіх обставин справи, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами.

На виконання вимог ст. 81-1 Господарського процесуального кодексу України складено протоколи судових засідань, які долучено до матеріалів справи.

Відповідно до ст. 82 ГПК України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами та витребуваних судом.

У судовому засіданні 06.02.2017 відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представника позивача, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

22.07.2009 між Державним спеціалізованим підприємством «Чорнобильська АЕС» (орендодавець, позивач) та Центральним територіальним управлінням Закритого акціонерного товариства «Український мобільний зв'язок» (в подальшому змінено найменування на Приватне акціонерне товариство "МТС Україна"), (орендар, відповідач) були укладено Договір оренди індивідуально визначеного (нерухомого) майна, що належить до державної власності № 4/1 тіт (далі - Договір), відповідно до умов якого, орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування державне окреме індивідуально визначене майно - частину металевої площадки площею 4,0 кв.м. на відмітці 84,201 м. башти РРЛ СВЗ-З на відмітці 84,201 м. (далі - майно), розміщене за адресою: Київська область, м. Славутич, вул. Військових будівельників, 1, що перебуває на балансі Державного спеціалізованого підприємства «Чорнобільська АЕС» (інв. № 167), вартість якого визначена згідно зі звітом про оцінку майна станом на 31.01.2009 і становить за незалежною оцінкою 362 444,00 грн.

Згідно з п. 1.2 Договору майно передається в оренду з метою розміщення антен базової станції стільникового зв'язку.

Пунктом 2.1 Договору визначено, що орендар вступає у строкове платне користування майном у термін, вказаний у договорі, але не раніше дати підписання сторонами цього договору та акта приймання - передавання майна.

Відповідно до пунктів 3.1, 3.2 та 3.3 Договору орендна плата визначена за результатами конкурсу на право оренди державного майна і становить без ПДВ за базовий (лютий 2009) місяць - 4 600,00 грн.

Нарахування ПДВ на суму орендної плати здійснюється у порядку визначеному законодавством. Орендна плата за перший місяць оренди - липень визначається шляхом коригування орендної плати за базовий місяць та індекси інфляції за лютий - липень 2009 року.

Орендна плата за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції за наступний місяць.

Згідно з п. 3.5 Договору розмір орендної плати переглядається на вимогу однієї із сторін у разі зміни методики її розрахунку, істотної зміни стану об'єкта оренди з незалежних від сторін причин та в інших випадках, передбачених чинним законодавством.

Згідно з п. 7.1 Договору орендодавець зобов'язаний передати орендарю в оренду майно згідно з цим договором за актом приймання-передавання майна, який підписується одночасно з цим договором.

Цей Договір укладено строком на один рік, що діє з 25.07.2009 до 24.07.2010 включно (п. 10.1 Договору).

У разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення цього договору або зміну його умов після закінчення строку його чинності протягом одного місяця договір уважається продовженим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені цим договором. Зазначені дії оформляються додатковою угодою, яка є невід'ємною частиною договору при обов'язковій наявності дозволу органу, уповноваженого управляти об'єктом оренди (п. 10.4 Договору).

01.11.2010 сторонами було підписано Акт приймання-передавання державного майна, відповідно до якого ДСП «Чорнобильська АЕС» передало, а Центральне територіальне управління Закритого акціонерного товариства «Український мобільний зв'язок» прийняло в оренду державне майно - частину металевої площадки площею 4,0 кв.м. на відмітці 84,201 м. башти РРЛ СВЗ-З, розміщене за адресою: Київська обл., м. Славутич, вул. Військових будівельників, 1.

Додатковою угодою № 2 від 20.02.2011 до Договору, сторонами було внесено зміни до Договору оренди, зокрема викладено п. 1.1 Договору в наступній редакції:

« 1.1 Орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування державне окреме індивідуально визначене майно - частину металевої площадки площею 4 м2 на відмітці 84,201 м. башти РРЛ СВЗ-З, розміщене за адресою: Київська обл., м. Славутич, вул. Військових будівельників, 1, що перебуває на балансі Державного спеціалізованого підприємства «Чорнобильська АЕС» (інв. № 167), вартість якого визначена згідно зі звітом про оцінку майна станом на 31.01.2009 і становить за незалежною оцінкою 362 444,00 грн.».

Додатковою угодою № 2, сторонами також визначено базовим місяцем оплати липень 2010 року та встановлено орендну плату за базовий місяць - липень 2010 року у розмірі 10 353,21 грн.

01.08.2010 сторонами підписано Акт приймання-передавання державного майна, відповідно до якого позивач передав, а відповідач прийняв із оренди державне майно - частину металевої площадки площею 4 м2 на відмітці 84,201 м. башти РРЛ СВЗ-З, розміщене за адресою: Київська область, м. Славутич, вулиця Військових будівельників, 1.

Додатковою угодою №3 від 15.08.2011 до Договору, підписаною з протоколом розбіжностей, сторонами продовжено строк дії Договору оренди до 29.10.2012 року включно.

Додатковою угодою № 4 від 10.12.2012 до Договору внесено зміни до п. 3.1 Договору та встановлено, що орендна плата визначена на підставі постанови КМУ № 786 від 04.10.1995. Орендна плата за базовий місяць - вересень 2012 року становить 10 519,58 грн.

Також, зазначеною Додатковою угодою сторонами продовжено строк дії Договору.

Додатковою угодою № 6 від 24.07.2013 до Договору продовжено строк дії Договору оренди до 24.07.2014 року включно.

23.07.2014 сторонами укладено Додаткову угоду № 7 якою продовжено строк дії Договору до 24.07.2015.

Укладеною між сторонами Додатковою угодою № 8 продовжено строк дії Договору до 24.07.2016.

Додатковою угодою № 9 сторони призупинили п. 3.3 Договору на період з 01.01.2016 по 31.12.2016.

У 2014 році Державною фінансовою інспекцією у Київській області проведено ревізію фінансово-господарської діяльності Державного спеціалізованого підприємства «Чорнобильська АЕС» за період з 01.01.2010 по 01.04.2014.

За результатами проведеної ревізії фінансовою інспекцією у Київській області складено акт № 07-21/67 від 27.06.2014, в якому відображено висновок про те, що за результатами ревізії встановлено недоотримання доходів ДСП ЧАЕС від оренди державного майна за Договором у період з 20.09.2011 по серпень 2012 року в сумі 51 989,83 грн.

Таким чином, позивач просить суд стягнути з відповідач 51 989,83 грн. збитків завданих внаслідок недоотримання позивачем доходу від надання в оренду комунального майна.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Статтею 16 Цивільного кодексу України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування збитків.

Аналогічні норми містяться також в статті 20 Господарського кодексу України, якою встановлено, що кожний суб'єкт господарювання має право на захист своїх прав і законних інтересів, зокрема шляхом відшкодування збитків.

Частиною 2 статті 217 ГК України визначено, що у сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків, штрафні та оперативно-господарські санкції.

Відповідно до частин першої - третьої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є:

втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);

доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Згідно із ч. 1 ст. 224 Господарського кодексу України, учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено.

Частиною 2 статті 224 Господарського кодексу України, передбачено, що під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Згідно з ч. 1 ст. 218 ГК України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарських відносин.

Обов'язок відшкодування збитків може бути покладено на особу лише при наявності передбачених законом умов, сукупність яких створює склад правопорушення, яке є підставою для цивільної відповідальності відповідно до ст. 623 ЦК України.

Умовами покладення відповідальності на винну сторону є наявність збитків, протиправність дій цієї особи, причинного зв'язку між діями особи та збитками, які складають об'єктивну сторону правопорушення, та вини особи, внаслідок дій якої спричинено збитки.

Тобто збитки - це об'єктивне зменшення будь-яких майнових благ сторони за договором, що обмежує його інтереси, як учасника певних господарських відносин і проявляється у витратах, зроблених кредитором, втраті або пошкодженні майна, а також не одержаних кредитором доходів, які б він одержав, якби зобов'язання було виконано боржником.

Верховний Суд України у постанові від 04.07.2011 вказав, що з огляду на положення статті 22 ЦК України та статті 224 ГК України для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв'язку між протиправною поведінкою боржника та збитками, вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.

Правовий висновок Верховного Cуду України, відповідно до ст. 111-28 ГПК України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Зі змісту статті 611 Цивільного кодексу України випливає, що відшкодування збитків є встановленим договором або законом правовим наслідком, що настає у разі порушення зобов'язання.

В свою чергу, відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з п. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно ст. 627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Загальний порядок укладення, зміни і розірвання цивільно-правових договорів врегульовано Главою 53 Цивільного кодексу України. Порядок укладення, зміни і розірвання господарських договорів встановлено Главою 20 Господарського кодексу України

Пунктом 7 ст. 179 Господарського кодексу України визначено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів

Згідно ст. 627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 3 ст. 180 Господарського кодексу України при укладенні господарського договору сторони зобов'язанні у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Зі змісту статті 632 Цивільного кодексу України вбачається, що ціна в договорі встано влюється за домовленістю сторін, тобто є вільною, за виключенням випадків визначених законом, у яких ціни (тарифи, ставки тощо) встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами міс цевого самоврядування.

Відповідно ч. 1 до ст. 638 Цивільного кодексу України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Отже, істотними вважаються насамперед ті умови договору, які названі такими за законом.

Статтею 284 Господарського кодексу України (п. 1) визначено, що істотними умовами договору оренди є: об'єкт оренди (склад і вартість майна з урахуванням її індексації); строк, на який укладається договір оренди; орендна плата з урахуванням її індексації; порядок використання амортизаційних відрахувань; відновлення орендованого майна та умови його повернення або викупу.

Відповідно до ст. 10 Закону України «Про оренду державного та кому нального майна» істотною умовою договору оренди є, зокрема, орендна пла та з урахуванням її індексації.

Орендна плата, як істотна умова договору оренди, за розміром, формою та порядком її сплати визначається статтями 19, 20 цього Закону.

В свою чергу, як вбачається з умов Договору оренди, сторонами було погоджено таку істотну умову Договору оренди, як орендна плата.

Відповідно до пунктів 3.1, 3.2 та 3.3 Договору орендна плата визначена за результатами конкурсу на право оренди державного майна і становить без ПДВ за базовий (лютий 2009) місяць - 4 600,00 грн.

Нарахування ПДВ на суму орендної плати здійснюється у порядку визначеному законодавством. Орендна плата за перший місяць оренди - липень визначається шляхом коригування орендної плати за базовий місяць та індекси інфляції за лютий - липень 2009 року.

Орендна плата за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції за наступний місяць.

Згідно з ч. 2 ст. 284 Господарського кодексу України умови договору оренди зберігають свою силу на весь строк дії договору, а також у разі якщо після його укладення законодавством встановлено правила, що погіршують становище орендаря.

Додатковою угодою № 2, сторонами також визначено базовим місяцем оплати липень 2010 року та встановлено орендну плату за базовий місяць - липень 2010 року у розмірі 10 353,21 грн.

Додатковою угодою № 4 від 10.12.2012 до Договору внесено зміни до п. 3.1 Договору та встановлено, що орендна плата визначена на підставі постанови КМУ № 786 від 04.10.1995. Орендна плата за базовий місяць - вересень 2012 року становить 10 519,58 грн.

Додатковою угодою № 9 сторони призупинили п. 3.3 Договору на період з 01.01.2016 по 31.12.2016.

Таким чином, сторонами договору оренди було узгоджено розмір орендної плати з визначенням її у сумах на місяць (згідно відповідних додаткових угод) та з встановленням порядку подальшого обчислення її розміру за наступні періоди шляхом корегування на індекс інфляції за попередній місяць.

В свою чергу, Договір - це категорія цивільного права, яка визначається як домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. До зобов'язань, що виникають з договорів, застосовуються загальні положення про зобов'язання, якщо інше не випливає із закону або самого договору. Як і будь-який правочин, він є вольовим актом, оскільки виражає спільну волю сторін, що втілюється у договорі. Змістом договору є, власне, ті умови, на яких сторони погоджуються виконувати договір, і вони мають дотримуватися взятих на себе зобов'язань.

Згідно ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Частиною 2 ст. 632 Цивільного кодексу України регламентовано, що зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом.

В силу приписів ч. 1 ст. 188 Господарського кодексу України, ст.ст. 525, 651 Цивільного кодексу України зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором.

Відповідно до ст. 654 Цивільного кодексу України зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Частинами 2-3 статті 188 Господарського кодексу України передбачено, що сторона договору, яка вважає за необхідне, зокрема, змінити договір, повинна надіслати пропозицію про це другій стороні, яка у двадцятиденний строк після одержання такої пропозиції повідомляє іншу сторону про результати її розгляду.

Судом також встановлено, що на день вирішення спору сторонами не укладалось будь-яких змін до договору в частині узгодження нового розміру орендної плати (на 51 989,83 грн.).

Відповідно до частин 4-5 статті 188 Господарського кодексу України у разі якщо сторони не досягли згоди щодо зміни (розірвання) договору або у разі неодержання відповіді у встановлений строк з урахуванням часу поштового обігу, заінте ресована сторона має право передати спір на вирішення суду. Якщо судовим рішенням договір змінено або розірвано, договір вважається зміненим або розірваним з дня набрання чинності даним рішенням, якщо іншого строку набрання чинності не встановлено за рішенням суду.

Доказів того, що позивач звертався до суду з позовом про спонукання відповідача про внесення змін до договору в частині нового розміру орендної плати не подано, як і доказів на підтвердження звернення до відповідача із пропозицію внести зміни до Договору оренди в частині зміни орендної плати.

Таким чином, позивачем не доведено суду належними доказами наявності усіх елементів складу цивільного правопорушення, які давали б суду підстави для стягнення з відповідача збитків на користь позивача у вигляді недоотриманої орендної плати в розмірі 51 989,83 грн.

В свою чергу, Акт ревізії Державної фінансової інспекції України, на який посилається позивач як на доказ недоотримання ним коштів від надання комунального майна в оренду, не встановлює в розумінні ст. 35 ГПК України обставин, які не потребують доведення.

При цьому суд зазначає, що вищезазначений акт також не несе жодного імперативного характеру для сторін Договору.

Так, загальне поняття акта ревізії наведено у пункті 3 Порядку проведення інспектування Державною фінансовою інспекцією, її територіальними органами, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 20 квітня 2006 N 550 (далі - Порядок), згідно з яким акт ревізії - документ, який складається посадовими особами контролюючого органу, що проводили ревізію, фіксує факт її проведення та результати. Заперечення, зауваження до акта ревізії (за їх наявності) та висновки на них є невід'ємною частиною акта.

У цьому випадку акт ревізії, в якому відображено узагальнений опис виявлених перевіркою порушень (що в свою чергу відповідає встановленим правилам складання акта ревізії) не є правовим документом, який встановлює відповідальність суб'єкта господарювання та, відповідно, не є актом індивідуальної дії (аналогічна правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду України від 10.09.2013 у справі № 21-237а13).

Відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Належність доказів - спроможність фактичних даних містити інформацію щодо обставин, що входять до предмета доказування, слугувати аргументами (посилками) у процесі встановлення об'єктивної істини. При цьому питання про належність доказів остаточно вирішується судом.

Допустимість доказів означає, що у випадках, передбачених нормами матеріального права, певні обставини повинні підтверджуватися певними засобами доказування або певні обставини не можуть підтверджуватися певними засобами доказування.

Згідно ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Таким чином, вимоги позивача є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

З урахуванням вищевикладеного, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, з покладенням витрат по сплаті судового збору на позивача на підставі ст. 49 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст.ст. 43, 32, 33, 34, 43, 44, 49, 75, 82-85, Господарського процесуального кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено: 08.02.2017.

Суддя О.А. Грєхова