ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 лютого 2017 року Справа № 910/1576/16
Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого суддів:Шевчук С.Р., (доповідач), Демидової А.М., Євсікова О.О.
розглянувши касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Банк Національний кредит" в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації "Банк Національний кредит"
на рішенняГосподарського суду міста Києва від 28.03.2016
та постановуКиївського апеляційного господарського суду від 06.06.2016
у справі№910/1576/16 Господарського суду міста Києва
за позовом Публічного акціонерного товариства "Банк Національний кредит"
до Товариства з обмеженою відповідальністю "ВВМ 2014"
прозобов'язання вчинити дії
в судовому засіданні взяли участь представники:

- позивача: Шлапак І.С., дов. № 53 від 13.08.2016

- відповідача: Коновалов О.С., дов. б/н від 14.01.2016

В С Т А Н О В И В:

Публічне акціонерне товариство "Банк Національний кредит" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "ВВМ 2014" про зобов'язання вчинити дії.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 28.03.2016 у справі №910/1576/16 (суддя Балац С.В.), залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 06.06.2016 (головуючий суддя Зеленін В.О., судді Зубець Л.П., Пономаренко Є.Ю.) у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятими у справі рішенням та постановою, ПАТ "Банк Національний кредит" звернулося до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на недотримання судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права, зокрема статті 43 Господарського процесуального кодексу України, просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 28.03.2016 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 06.06.2016, справу направити на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.

Відповідач не скористався правом, наданим ст. 1112 ГПК України, не надав відзив на касаційну скаргу, що в силу положень ст. 1112 ГПК України не перешкоджає перегляду судових актів, що оскаржуються.

Згідно з протоколом автоматичної зміни складу суду від 06.02.2017 проведено автоматичну зміну складу суду колегії суддів у справі № 927/1457/15 та визначено склад колегії суддів: Шевчук С.Р. - головуючий, Демидова А.М, Євсікова О.О.

Перевіривши доводи касаційної скарги, юридичну оцінку встановлених фактичних обставин, проаналізувавши правильність застосування господарськими судами норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як встановлено судами першої та апеляційної інстанцій, 26.06.2014 між позивачем - ПАТ "Банк Національний кредит", як Банком, та відповідачем - ТОВ "ВВМ 2014", як вкладником, був укладений Договір про депозитний вклад "Стандартний" від 26.06.2014 № DU1243/2014-1 строком на 12 місяців + 1 день (367 днів) в національній валюті (без капіталізації процентів) (далі - Договір), відповідно до предмету якого вкладник передає, а Банк приймає на депозитний рахунок № 9002 грошові кошти в сумі 1.700.000,00 грн. в національній валюті, на умовах Договору (п. 2.1 Договору).

Пунктом 2.2 Договору визначено, що депозит розміщується на строк з 26.06.2014 по 27.06.2015 включно.

Відповідно до п. 2.3 Договору Банк сплачує вкладнику процентну ставку за користування депозитом у розмірі 22 % річних.

Пунктом 3.7 Договору було передбачено наступне:

"3.7. Вкладник має право звернутися з проханням про дострокове розірвання договору і повернення суми депозиту в робочий день протягом операційного часу письмово попередивши про це банк за 10 робочих днів до бажаної дати повернення суми депозиту та нарахованих процентів шляхом подання заяви про дострокове розірвання договору. Датою розірвання договору вважається дата повернення суми депозиту та нарахованих процентів вкладнику.

Банк повертає суму депозиту та нарахованих процентів протягом 10 днів з дня подання вкладником заяви про дострокове розірвання дії договору шляхом перерахування відповідної суми коштів на рахунок вкладнику № 6001 в Банку.

У випадку розірвання цього договору з ініціативи вкладника, проценти нараховуються та сплачуються за ставкою у розмірі 2,0 % річних за весь період знаходження коштів на депозитному рахунку."

27.06.2014 між сторонами було укладено Договір про внесення змін №1 до Договору, яким викладено у новій редакції пункти 2.1.1, 2.1.2, 2.6, 3.7, 4.3.5, 4.4.1 Договору та доповнено Договір підпунктом 4.2.9.

Зокрема, пункт 3.7 Договору викладено в наступній редакції:

"3.7. Вкладник має право після припинення дії договору застави майнових прав № 04-1284/1-1 (вимоги отримання грошових коштів, що розміщені на вкладному (депозитному) рахунку) від 27.06.2014, звернутися з проханням про дострокове розірвання договору і повернення суми депозиту в робочий день протягом операційного часу, письмово попередивши про це Банк за 10 робочих днів до бажаної дати повернення суми депозиту та нарахованих процентів, шляхом подання відповідної заяви про дострокове розірвання дії договору. Датою розірвання договору вважається дата повернення суми депозиту та нарахованих процентів вкладнику.

Після припинення дії договору застави майнових прав № 04-1284/1-1 (вимоги отримання грошових коштів, що розміщені на вкладному (депозитному) рахунку) від 27.06.2014 Банк повертає суму депозиту та нарахованих відсотків протягом 10 днів з дня подання вкладником заяви про дострокове розірвання договору шляхом перерахування відповідної суми коштів на рахунок вкладника № 9001/980, відкритий у Банку."

Також 27.06.2014 сторонами було укладено Договір застави майнових прав №04-1284/1-1 (вимоги отримання грошових коштів, що розміщені на вкладному (депозитному) рахунку), відповідно до якого заставодавець (ТОВ ВВМ 2014" у якості забезпечення виконання всіх зобов'язань позичальника (ТОВ "Факторинг Фінанс") відповідно до Договору про надання відновлювальної кредитної лінії №49Ю/2010/05-81/2-1 від 30.08.2010, передає заставодержателю (ПАТ "Банк Національний кредит") в заставу майнові права на отримання грошових коштів в сумі 1 700 000 грн., включаючи сам вклад в сумі 1700 000 грн., та нараховані проценти в розмірі 22% річних на нього, згідно з Договором про депозитний вклад "Стандартний" від 26.06.2014 № DU1243/2014-1 строком на 12 місяців + 1 день (367 днів) в національній валюті (без капіталізації процентів), строком дії до 26 червня 2015е року (включно).

25.07.2014 між сторонами було укладено Договір про внесення змін №2 до Договору про депозитний вклад, у якому виклали у новій редакції пункти 2.2, 2.3 та 2.6 Договору, зокрема:

- 2.2. Депозит розміщується на строк з 26 червня 2014 року по 31 липня 2015 року;

- 2.3. Банк сплачує вкладнику процентну ставку за користування Депозитом у розмірі 23% річних;

- 2.6. 31 липня 2015 року Банк перераховує загальну суму депозиту на рахунок вкладника № 9001/980, відкритий в ПАТ "Банк Національний кредит", код банку 320702, але в будь-якому разі після припинення дії Договору застави майнових прав № 04-1286/1-1 (вимоги отримання грошових коштів, що розміщені на вкладному (депозитному) рахунку від 27.06.2014 р.

30.04.2015 між сторонами було укладено Договір про внесення змін до Договору, відповідно до п. 1.1 якого сторони вирішили викласти абзац третій п. 3.7 Договору в наступній редакції:

"У випадку розірвання цього Договору з ініціативи вкладника, проценти нараховуються та сплачуються за ставкою у розмірі 23 % річних за весь період знаходження коштів на депозитному рахунку".

Також 30.04.2015 сторонами було укладено Договір про розірвання Договору застави майнових прав №04-1284/1-1 (вимоги отримання грошових коштів, що розміщені на вкладному (депозитному) рахунку) від 27.06.2014 року, яким погодили розірвати зазначений Договір застави.

Відповідно до Виписки по особовому рахунку за період з 26.06.2014 по 30.04.2015 відповідач 27.06.2014 перерахував на депозитний рахунок 1 700 000,00 грн., а 30.04.2015 позивач виплатив відповідачу 1 700 000,00 грн. з депозитного рахунку. Також у вказаний період позивачем здійснювалась виплата відповідачу процентів за Договором.

На підставі Постанови правління Національного банку України від 05.06.2015 № 358 "Про віднесення публічного акціонерного товариства "Банк Національний кредит" до категорії неплатоспроможних", виконавчою дирекцією фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 05.06.2015 № 114 "Про запровадження тимчасової адміністрації у публічному акціонерному товаристві "Банк Національний кредит", згідно з яким з 08.06.2015 запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у публічному акціонерному товаристві "Банк Національний кредит".

Правлінням національного банку України від 28.08.2015 прийнято постанову № 563 "Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію публічного акціонерного товариства "Банк Національний кредит". На виконання вказаної постанови рішенням виконавчої дирекції фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 28.08.2015 № 159 розпочато процедуру ліквідації публічного акціонерного товариства "Банк Національний кредит".

Як зазначено банком у позовній заяві, в процесі проведення перевірки Договору про внесення змін від 30.04.2015 до депозитного договору від 26.06.2014, банком виявлено, що вказаний договір нікчемним з підстав, визначених пунктом 1 частини 3 статті 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", оскільки у зв'язку з незастосуванням перерахунку нарахованих процентів за зниженою відсотковою ставкою банк відмовився від власних майнових вимог, що потягло за собою необґрунтовану виплату відповідачу грошових коштів у розмірі 299 293,15 грн.

28.09.2015 та 17.11.2015 позивач направив відповідачу листи "Про встановлення факту нікчемності правочину", у яких вказав на обставини, встановлені вищезазначеною перевіркою, та просив протягом 3 днів повернути грошові кошти у розмірі 299 293,15 грн. Відповідач вказані листи відповідач залишив без реагування.

Предметом спору у справі, що переглядається є вимога Банку до Товариства повернути грошові кошти у розмірі 299 293,15 грн. (різниця між сумою фактично виплачених процентів та сумою процентів, яка підлягала виплаті за зниженою ставкою), одержані, як вказує позивач, за укладеним між сторонами спору Договором від 30.04.2015 про внесення змін до Договору.

Розглядаючи заявлені банком вимоги суди першої та апеляційної інстанцій, керуючись приписами статей 6, 215, 627, 1058, 1061, 1068 Цивільного кодексу України, статті 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", дійшли висновку про відсутність фактичних та відповідно правових підстав для задоволення позовних вимог про зобов'язання відповідача повернути грошові кошти у розмірі 299 293,15 грн., з огляду на недоведеність позивачем існування підстав для застосування зниженої відсоткової ставки, як наслідку розірвання Договору з ініціативи вкладника.

Колегія суддів Вищого господарського суду України вважає наведені висновки судів обґрунтованими за таких підстав.

Статтею 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Відповідно до статей 11, 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) договір є підставою виникнення цивільних прав та обов'язків (зобов'язань), які повинні виконуватися належним чином і у встановлений строк відповідно до вказівок закону, договору (стаття 526 ЦК України), а одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається (стаття 525 ЦК України).

За приписами частини 1 статті 1058 ЦК України, за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Частиною 1 статті 1061 ЦК України передбачено, що банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу.

Банк зобов'язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом (стаття 1068 ЦК України).

Як встановлено судами та підтверджується матеріалами справи, згідно Договору про внесення змін №1 від 27.06.2014 до депозитного договору сторонами спору на власний розсуд було змінено (викладено у новій редакції) пункт 3.7 Договору, в тому числі, сторони дійшли згоди про відсутність у депозитному договорі умови щодо виплати відсотків за депозитним договором за зменшеною ставкою у разі дострокового розірвання договору.

Тобто, станом на момент внесення сторонами змін до депозитного договору на підставі Договору про внесення змін №1 від 30.04.2015, на який позивач посилається як на підставу своїх вимог, положення про можливість застосування зниженої відсоткової ставки за погодженням сторін були виключені із умов Договору.

При цьому, Договір про внесення змін №1 від 27.06.2014 до договору на момент розгляду справи по суті є чинним, а докази оскарження його в судовому порядку в матеріалах справи відсутні.

Статтею 215 ЦК України визначено, що нікчемним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом.

Відповідно до частини 2 статті 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" протягом дії тимчасової адміністрації фонд зобов'язаний забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою цієї статті. Так, правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними зокрема, якщо банк відмовився від власних майнових вимог (пункт 1 частини 3 статті 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб").

Оскільки як встановлено судами сторони депозитного договору від 26.06.2014, додатковою угодою 1 від 27.06.2014 виключили положення про зменшення депозитної ставки у разі дострокового розірвання договору, відсутні підстави вважати, що укладаючи додаткову угоду №1 від 30.04.2015, банк відмовився від власних майнових прав, що, як обґрунтовано зауважили суди, виключає застосування частини 3 статті 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", відповідно відсутні підстави вважати додаткову угоду №1 від 30.04.2015 нікчемною.

Враховуючи викладене та приписи статей 33, 34 ГПК України, якими унормовано обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог з урахуванням того, що обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування, колегія суддів погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про недоведеність банком наявності підстав для зобов'язання відповідача повернути банку грошові кошти у розмірі 299 293,15 грн.

Відповідно до статті 1117 ГПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Враховуючи межі перегляду справи в касаційній інстанції, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що доводи, викладені заявником у касаційній скарзі про недотримання судами вимог статті 43 Господарського процесуального кодексу України, не спростовують висновки судів першої та апеляційної інстанцій щодо відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог та фактично зводяться до переоцінки доказів і встановлених судом обставин, що в силу положень статті 1117 Господарського процесуального кодексу України не відноситься до повноважень касаційної інстанції.

При цьому перевіривши у відповідності до частини другої статті 1115 Господарського процесуального кодексу України юридичну оцінку обставин справи, повноту їх встановлення в постанові, колегія суддів дійшла висновку, що судами першої та апеляційної інстанцій в порядку статті 43 Господарського процесуального кодексу України всебічно, повно і об'єктивно розглянуто всі обставини справи, їм дана належна юридична оцінка, порушень норм чинного законодавства не вбачається, у зв'язку з чим підстави для задоволення касаційної скарги, скасування оскаржуваних судових рішень та прийняття нового рішення у справі - відсутні.

Керуючись статтями 1115, 1117, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Банк Національний кредит" в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації "Банк Національний кредит" залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного господарського суду від 06.06.2016 та рішення Господарського суду міста Києва від 28.03.2016 у справі №910/1576/16 залишити без змін.

Головуючий суддя С.Р. Шевчук

С у д д я А.М. Демидова

С у д д я О.О. Євсіков