РІШЕННЯ

31.01.2017Справа №910/22160/16

Господарський суд міста Києва у складі судді Курдельчука І.Д., за участю секретаря судового засідання Жулинської О.І., розглянув у відкритому судовому засіданні

справу № 910/22160/16

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Рент Інвест», м. Київ,

до комунального підприємства «Київтранспарксервіс», м. Київ, і товариства з обмеженою відповідальністю «Трансшлях Сервіс», м. Київ,

про визнання договору таким, що не набрав чинності,

за участю представників:

позивача - Башмаков К.О. (довіреність від 04.01.2017 № 1);

відповідача-1 - Пересада Б.О. (довіреність від 13.01.2017 № б/н);

відповідача-2 - не з'явилися.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Рент Інвест» (далі - Товариство) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до комунального підприємства «Київтранспарксервіс» (далі - Підприємство) і товариства з обмеженою відповідальністю «Трансшлях Сервіс» (далі - ТОВ «Трансшлях Сервіс») про визнання договору про надання права на експлуатацію фіксованих місць для паркування від 30.01.2015 № ДНП-2015-02/01 (далі - Договір) таким, що не набрав чинності.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.12.2016 порушено провадження у справі та призначено судовий розгляд на 20.12.2016.

20.12.2016 позивач подав суду клопотання про відкладення розгляду справи у зв'язку із неможливістю забезпечити явку повноважного представника.

Відповідач-2 20.12.2016 подав суду відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.12.2016 розгляд справи було відкладено на 31.01.2017 у зв'язку з неявкою представників сторін.

31.01.2017 позивач подав суду клопотання про долучення до матеріалів справи додаткових доказів.

31.01.2017 відповідач-1 подав суду відзив на позовну заяву, в якому заперечив проти задоволення позовних вимог.

Представник позивача у судовому засіданні 31.01.2017 надав пояснення по суті спору; позовні вимоги підтримав повністю.

Представник відповідача-1 у судовому засіданні 31.01.2017 надав пояснення по суті спору; просив у задоволенні позову відмовити повністю.

Представники відповідача-2 та третьої особи у судове засідання не з'явилися, про причини неявки суд не повідомили, про дату, час і місце проведення судового засідання були повідомлені належним чином.

Ухвали Господарського суду міста Києва було надіслано учасникам процесу на адреси, зазначені у позовній заяві та у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, що також підтверджується відмітками канцелярії на звороті таких ухвал і рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення.

У підпункті 3.9.2 пункту 3.9 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» (далі - Постанова № 18) зазначено, що, розпочинаючи судовий розгляд, суддя має встановити, чи повідомлені про час і місце цього розгляду особи, які беруть участь у справі, але не з'явилися у засідання. Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце її розгляду судом, якщо ухвалу про порушення провадження у справі надіслано за поштовою адресою, зазначеною у позовній заяві. У випадку нез'явлення в засідання представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Враховуючи наведене та з метою запобігання безпідставному затягуванню розгляду справи, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи по суті в судовому засіданні 31.01.2017 за наявними в ній матеріалами (стаття 75 ГПК України).

У судовому засіданні 31.01.2017 було оголошено вступну та резолютивну частини рішення, відповідно до статті 85 ГПК України.

Судом, у відповідності до вимог статті 811 ГПК України, складалися протоколи судових засідань, які долучені до матеріалів справи.

Розглянувши подані учасниками процесу документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача-1, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

30.01.2015 Підприємством (сторона-1) та ТОВ «Трансшлях сервіс» (сторона-2) на підставі рішення Київської міської ради від 25.12.2008 №1051/1051 «Про Правила благоустрою міста Києва» укладено Договір, за умовами якого:

- сторона-1 надає за плату стороні-2 право на організацію та експлуатацію 171 місця для платного паркування транспортних засобів, а також 19 спеціальних місць для безкоштовного паркування транспортних засобів, які перевозять інвалідів, що розташовані на паркувальному майданчику за адресою: м. Київ, Дарницький район, просп. П.Григоренка, 22/20, в межах ІІІ територіальної зони паркування м. Києва, а також здійснення розрахунків з юридичними особами та фізичними особами за паркування їхнього автотранспорту (пункт 1.1 Договору);

- Договір вважається укладеним та набирає чинності 01.02.2015 і діє до 31.12.2015 (пункт 6.1 Договору).

02.02.2015 відповідачами були внесені до Договору зміни шляхом укладення додаткової угоди № 1, за умовами якої:

- викладено пункт 6.1 Договору у такій редакції: «Цей Договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту підписання Сторонами Акта про приведення майданчиків в належний стан для експлуатації і діє до 31.12.2015 року.».

На думку позивача вказаний правочин є таким, що не набрав чинності, оскільки, відповідачами не було підписано акт про приведення майданчиків в належний стан для експлуатації.

Суд дійшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, виходячи з такого.

Відповідно до частини першої статті 638 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Суду не подано жодного документального підтвердження того, що сторони не досягли всіх істотних умов Договору.

Крім того, сам Договір був предметом дослідження у таких судових справах:

- 910/6436/15-г за позовом Товариства до Підприємства та ТОВ «Трансшлях сервіс» про визнання Договору недійсним та зобов'язання вчинити дії;

- 910/26396/15 за позовом ТОВ «Трансшлях сервіс» до Товариства, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, Підприємства, про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки.

Відповідно до частини третьої статті 35 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Так, рішенням Господарського суду міста Києва від 18.05.2015 зі справи № 910/6436/15-г, залишеним без змін за результатами апеляційного (постанова Київського апеляційного господарського суду від 16.11.2015) та касаційного (постанова Вищого господарського суду України від 12.04.2016) перегляду, у задоволенні позову відмовлено та апеляційною інстанцією встановлено таке:

- позивач не надав доказів того, що Договір, який є предметом спору, суперечить нормам ЦК України, іншим актам цивільного законодавства та не довів відсутності спрямованості дій будь-якої із сторін на реальне настання правових наслідків, обумовлених спірним правочином.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 01.12.2015 зі справи № 910/26396/15, залишеним без змін за результатами апеляційного (постанова Київського апеляційного господарського суду від 24.05.2016) та касаційного (постанова Вищого господарського суду України від 01.08.2016) перегляду, позов задоволено повністю та апеляційною інстанцією встановлено таке:

- апелянт наголошує на тому, що Договір між позивачем і третьою особою не набрав чинності, оскільки між сторонами не підписано акт, обумовлений додатковими угодами № 1 та № 2 до Договору;

- проте, вказане твердження відхиляється судом апеляційної інстанції як таке, що не спростовує висновки суду першої інстанції, покладені в основу оскаржуваного судового рішення, з огляду на наступне;

- згідно з частиною другою статті 631 ЦК України визначено, що договір набирає чинності з моменту його укладення. При цьому, згідно з частиною першою статті 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (предмет, права та обов'язки, плата, тощо). Усі ці умови були узгоджені сторонами в Договорі, а отже, він є укладеним в розумінні статті 638 ЦК України, частини другої статті 180 ГК України, а отже, набув чинності з моменту його укладення у відповідності з частиною другою статті 631 ЦК України. В свою чергу, початок перебігу строку дії Договору і було узгоджено сторонами у пункті 6.1 Договору, а саме, з 01.02.2015, що узгоджується і з приписами частини першої статті 253 ЦК України. При цьому, визначення в додаткових угодах умови, згідно якої договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту підписання сторонами акту про приведення майданчика в належний стан для експлуатації - не може бути підставою для відмови позивачу у захисті його порушеного права, яке полягає у тому, що укладаючи Договір позивач очікував на законне набуття ним майнового права на організацію та експлуатацію 171 місця для платного паркування транспортних засобів, а також 19 спеціальних місць для безкоштовного паркування транспортних засобів, які перевозять інвалідів, що розташовані на паркувальному майданчику за адресою: м. Київ, Дарницький район, просп. П.Григоренка, 22/20, в межах ІІІ територіальної зони паркування м. Києва, тобто впровадження власної господарської діяльності для отримання певного доходу/прибутку;

- при цьому, у рішенні Європейського суду з прав людини від 1 червня 2006 року у справі «Федоренко проти України», Європейський суд з прав людини дійшов висновку, що заявник мав щонайменше «законні сподівання» на дохід відповідно до пункту договору про доларовий еквівалент суми в гривні, і це сподівання може вважатися «майном» у розумінні ст. 1 Першого протоколу до Конвенції. Європейський суд з прав людини також констатував, що дії управління юстиції можна розцінити як такі, що звели нанівець «законні сподівання» заявника за договором і позбавили його, зокрема, умови, на яку він погодився під час укладання договору. За таких обставин Європейський суд зробив висновок, що мало місце непропорційне втручання в мирне володіння своїм майном, а отже було порушено ст. 1 Першого протоколу до Конвенції;

- крім того, у рішенні Європейського суду з прав людини від 24 липня 2003 року «Стретч проти Сполученого Королівства», Європейський суд з прав людини дійшов висновку, що застосовуючи положення статті 1 Першого протоколу до Конвенції до обставин цієї справи Європейський суд з прав людини вказав на таке: заявник погодився з умовами договору оренди з огляду на те, що надалі він зможе продовжити термін його дії, і жодна із сторін не знала, що існувала якась юридична перешкода цій умові. У ситуації, яка склалася, заявник мав право, принаймні, очікувати на законних підставах, що він зможе продовжити термін дії договору, і таке очікування можна вважати - в цілях застосування положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції - складовою частиною його права власності, наданого йому за договором оренди. Дії місцевої влади Європейський суд з прав людини розцінив як порушення права заявника на законне очікування виконання певних умов і, таким чином, вони утворювали акт втручання у реалізацію його права власності;

- у розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції «майном» визнаються активи, включаючи права вимоги, стосовно яких заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання» на отримання можливості ефективно здійснити майнове право (рішення ЄСПЛ у справі «Стретч проти Сполученого Королівства» (пункт 32));

- таким чином, Європейський суд з прав людини визначає право очікування (законні сподівання), яке підлягає захисту в розумінні положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року;

- майнове право, яке можна визначити як право очікування, є складовою частиною майна як об'єкта цивільних прав. Майнове право - це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений певними, але не всіма правами власника майна та яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно чи інше речове право на відповідне майно в майбутньому. Захист майнових прав здійснюється у порядку, визначеному законодавством, а якщо такий спеціальний порядок не визначений, захист майнового права здійснюється на загальних підставах цивільного законодавства.

Таким чином, судовими інстанціями неодноразово було надано оцінку Договору та встановлено, що вказаний правочин є таким, що відповідає чинному законодавству України та набрав чинності.

Що ж до тверджень позивача про те, що Договір не набрав чинності, оскільки, акт не підписано, то слід вказати таке.

Незважаючи на відсутність підтвердження підписання акта, Договір не можна вважати таким, що не набрав чинності.

Крім того, позивач не пояснив сенсу подання даного позову, враховуючи те, що строк дії Договору визначено до 31.12.2015.

Слід зазначити, що позивачем по суті заявлено позовні вимоги, які полягають у встановленні факту.

Відповідно до частини першої статті 234 Цивільного процесуального кодексу України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Таким чином, встановлення факту набрання чинності Договору може бути предметом розгляду окремого провадження.

Саме на позивачеві лежить тягар доказування тих обставин, на які він посилається, заявляючи позовні вимоги.

Відповідно до частини першої статті 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими і речовими доказами, висновками судових експертів; поясненнями представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі. В необхідних випадках на вимогу судді пояснення представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі, мають бути викладені письмово (частина друга статті 32 ГПК України).

Відповідно до пункту 2.3 Постанови № 18 якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 ГПК України), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи; крім того, неподання позивачем витребуваних господарським судом матеріалів, необхідних для вирішення спору, тягне за собою правові наслідки у вигляді залишення позову без розгляду на підставі пункту 5 частини першої статті 81 ГПК України.

Позивач не подав суду належних та допустимих доказів (у розумінні статі 32 ГПК України) наявності обставин та підстав для задоволення позовних вимог.

З огляду на наведене у позові слід відмовити.

За приписами статті 49 ГПК України судові витрати зі сплати судового збору покладаються на позивача.

Керуючись статтями 43, 49, 75, 82 - 85 ГПК України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Відповідно до частини п'ятої статті 85 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Рішення може бути оскаржено протягом десяти днів з дня підписання повного рішення шляхом подачі апеляційної скарги до місцевого господарського суду.

Відповідно до статті 87 ГПК України повне рішення та ухвали надсилаються сторонам, прокурору, третім особам, які брали участь в судовому процесі, але не були присутні у судовому засіданні, рекомендованим листом з повідомленням про вручення не пізніше трьох днів з дня їх прийняття або за їх зверненням вручаються їм під розписку безпосередньо у суді.

Повне рішення складено 07.02.2017.

Суддя І.Д. Курдельчук