КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" лютого 2017 р. Справа№ 910/6670/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Руденко М.А.

суддів: Дідиченко М.А.

Баранця О.М.

при секретарі: Верьовкін С.С.

за участю представників сторін:

від позивача: Гурова І.Г. (дов. №25 від 05.01.2017р.);

від відповідача: ОСОБА_3 (дов. від 23.05.2016 р.);

розглянувши апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_4

на рішення Господарського суду міста Києва від 21.07.2016

у справі № 910/6670/16 (суддя Я.В. Маринченко)

за позовом Комунального підприємства "Транспортування покупної теплової енергії "Теплотранс" Дніпропетровської міської ради

до фізичної особи-підприємця ОСОБА_4

про стягнення 195794,03 грн

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2016 року позивач звернувся до господарського суду міста Києва з позовною заявою до відповідача про стягнення заборгованості за надану теплову енергію в розмірі 187 608,86 грн., а також нарахованих на вказану заборгованість пеню в розмірі 1 537,20 грн., 3% річних в сумі 840,56 грн. та інфляційних втрат в розмірі 6 167,41 грн.

19.05.2016 через загальний відділ діловодства господарського суду міста Києва від позивача надійшла заява про зменшення розміру позовних вимог у зв'язку з добровільною сплатою відповідачем суми основного боргу в розмірі 20 000 грн.

Рішенням господарського суду міста Києва від 21.07.2016 року у справі №910/6670/16 позовні вимоги задоволено: стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 на користь Комунального підприємства "Транспортування покупної теплової енергії "Теплотранс" Дніпропетровської міської ради 167 608 грн. 86 коп. заборгованості, 1 537 грн. 20 коп. пені, 6 167 грн. 41 коп. інфляційних втрат, 480 грн. 56 коп. 3% річних, провадження у справі в частині стягнення 20000 грн. основного боргу припинено.

Мотивуючи рішення, суд першої інстанції зазначив, що матеріалами справи належним чином доведено, що відповідачем, у порушення умов укладеного між сторонами договору про відпуск теплової енергії для потреб опалення, своєчасно не оплачені надані позивачем послуги, внаслідок чого за ним утворилася заборгованість та задоволено позовні вимоги в частині основної боргу в розмірі 167 608 грн. 86 коп., пені 1 537,20 грн., 3% річних в сумі 480,56 грн. та інфляційних втрат в розмірі 6 167,41 грн.. Окрім того, враховуючи факт погашення відповідачем заборгованості за договором в сумі 20 000 грн., провадження у справі в частині стягнення з відповідача зазначеної суми заборгованості припинено.

Не погоджуючись з рішенням суду, відповідач - фізична особа-підприємець ОСОБА_4 звернулась з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду міста Києва від 21.07.2016 року і прийняти нове рішення, яким у задоволені позовних вимог відмовити повністю. В обґрунтування вимог апеляційної скарги вказала на те, що судом першої інстанції не було взято до уваги, що рахунки-фактури виставлялися позивачем без врахування показників лічильників, додатково зазначила, що неможливо встановити з якого моменту в будинку був встановлений лічильник, показання якого позивач зобов'язаний був знімати та на підставі показань якого повинен був здійснювати нарахування на спожиту теплову енергію. Крім того, вказала, що позивачем при нарахуванні рахунків за теплову енергію суттєво завищена площа опалювального приміщення. Також зазначила, що належним відповідачем у вказаній справі є фізична особа ОСОБА_4, а не ФОП ОСОБА_4, оскільки спірний договір укладався між позивачем та ОСОБА_4, як власником приміщення - фізичною особою.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 19.10.2016 року було прийнято до розгляду апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_4.

07.11.2016 року через відділ документального забезпечення суду від представника позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

25.11.2016 року через відділ документального забезпечення суду від представника відповідача надійшли письмові пояснення.

09.12.2016 року через відділ документального забезпечення суду від представника позивача надійшло клопотання, в якому останній просив врахувати надісланий відзив, та у задоволенні апеляційної скарги відмовити.

В подальшому розгляд справи відкладався.

В судовому засіданні 07.02.2017 року представник відповідача підтримав вимоги апеляційної скарги, просив її задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати, прийняти нове рішення ким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Представник позивача у судовому засіданні вказав, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, підстави для його скасування відсутні.

Заслухавши пояснення представників сторін, вивчивши матеріали справи, розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, долучені до матеріалів справи, виходячи з вимог чинного законодавства, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Згідно ст. 101 Господарського процесуального кодексу апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду в повному обсязі. В апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 07.12.2005 року сторонами укладено договір №382 т про відпуск теплової енергії для потреб опалення, відповідно до умов якого постачальник проводить відпуск теплової енергії для потреб централізованого опалення, по об'єктам, розташованим за адресою по АДРЕСА_2.(а.с.6)

За умовами п.1.3. договору планове споживання теплової енергії на опалення характеризується наступними показниками: зовнішній об'єм будівлі - 1796 м3, теплова завантаженість по опаленню - 52,8 Гкал/год. Нарахування плати за теплову енергію проводиться постачальником на основі тарифів, затверджених місцевими органами самоуправління та становить 4488 грн./рік. (п.2.1. договору). Споживач зобов'язаний виконувати умови та порядок оплати спожитої теплової енергії (п.п.3.2.12. договору)

В подальшому, між сторонами було укладено додаткову угоду від 08.10.2007 р. до договору №382 від 07.12.2005, відповідно до умов якої сторони погодили внести зміни до п.п.5.1., 5.2., 5.4., 8.1., 11 договору.(а.с.10).

Пунктами 5.1. та 5.2. договору в редакції додаткової угоди передбачено, що при відсутності приладів обліку або проектних навантажень споживач сплачує фактично спожиту теплову енергію з урахуванням фактичної температури зовнішнього повітря відповідно до розрахунку до договору. Розрахунковим періодом для оплати теплової енергію є календарний місяць. Споживач проводить оплату послуг до 15 числа місяця, наступного за звітним, представник постачальника надає споживачу для оплати рахунок за спожиту теплову енергію. Відсутність рахунку не є підставою для несплати за послуги за використану теплову енергію. Споживач здійснює оплату за теплову енергію не пізніше 20 числа того ж місяця. У разі несплати рахунку на строк біль як 10 днів, споживач сплачує постачальнику пеню в розмірі 1% за кожен день прострочення оплати. У разі відмови від отримання рахунку за відповідний місяць, споживач сплачує постачальнику штраф в розмірі 10% від нарахованої суми.

Відповідно до п.8.1. договору в редакції додаткової угоди, даний договір укладено на строк з 07.12.2005 по 31.12.2008. При цьому, зазначено, що строк дії договору автоматично вважається продовженим на кожний наступний рік, якщо жодна із сторін не висловить бажання розірвати його, повідомивши іншу сторону в письмовому вигляді за місяць до закінчення терміну дії договору. Пунктом 8.2. договору визначено, що припинення дії договору не припиняє обов'язку споживача від повного розрахунку за спожиту теплову енергію.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, на виконання умов договору комунальне підприємство "Транспортування покупної теплової енергії "Теплотранс" Дніпропетровської міської ради в період з 01.10.2013 р. по 01.03.2016 р. надало відповідачу послуги з централізованого опалення (а.с.12, 77-87).

Оскільки відповідач не розрахувався за надані послуги своєчасно, позивач звернувся до суду з вимогами про стягнення заборгованості станом на 01.03.2016 р. за отримані послуги з централізованого опалення в розмірі 187 608,86 грн.

Задовольняючи позовні вимоги в повному обсязі, суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що заборгованість відповідача підтверджена матеріалами справи, а саме засвідченими копіями рахунків-фактур за період з жовтня 2013 року по березень 2016 року, актами використання теплової енергії за спірний період та розрахунком спожитої теплової енергії, вказані розрахунки здійснено на підставі даних щодо площі та об'єму приміщення відповідача, вказаних у договорі. Нарахування здійснювались у відповідності до даних лічильника теплової енергії, а протягом періоду відсутності вузла обліку у зв'язку з його несправністю - розрахунковим методом у відповідності до умов договору.

Колегія суддів частково не погоджується з такими висновками суду першої інстанції зважаючи на наступне.

Згідно з п. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

За приписами ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 Кодексу.

Відповідно до ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору.

Згідно ч. 1 ст. 901 ЦК України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Частиною 1 ст. 903 ЦК України передбаченено обов'язок замовника оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Як передбачено, ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як вбачається з матеріалів справи, договір на відпуск теплової енергії для потреб опалення №382т та ,зокрема, додаткова угода до нього від 08 жовтня 2007 року, укладались з ОСОБА_4, як з фізичною особою-підприємцем, оскільки посвідчувалась печаткою фізичної особи-підприємця ОСОБА_4

Також, як свідчать матеріали справи, 01.07.2013 року господарським судом міста Києва по справі № 910/7281/13 (а.с. 91-93 том 1) винесено рішення про стягнення заборгованості за теплову енергію саме з фізичної особи -підприємця ОСОБА_4 за період з 01.10.2010 по 01.03.2013 року, тобто в період дії та на підставі договору № 382 т на відпуск теплової енергії для нужд опалення та додаткової угоди до нього від 08 жовтня 2007 року.

При цьому, колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги про те, що належним відповідачем є фізична особа ОСОБА_4, оскільки як вбачається з листування з приводу нарахування заборгованості (а.с.38-40) та платіжних доручень про сплату за надані послуги (а.с.39), вказані документи підписані саме ФОП ОСОБА_4, і саме ФОП ОСОБА_4 надсилались позивачу пропозиції щодо укладення мирових угод (а.с. 38).

Отже, зважаючи на зазначене, колегія суддів вважає безпідставними посилання представника відповідача на те, що розгляд даної справи не підвідомчий господарському суду та має розглядатись в порядку цивільного судочинства

Щодо розрахунку заборгованості за спожиту теплову енергію, колегія суддів частково не погоджується з висновком суду першої інстанції про стягнення заборгованості в розмірі 167 608,86 грн. зважаючи на наступне.

Згідно умов договору, позивач поставив на об'єкт відповідача АДРЕСА_2, теплову енергію, та, враховуючи розділ 5 договору, відповідач зобов'язаний сплачувати платежі за теплову енергію.

Звертаючись з апеляційної скаргою апелянт вказав на те, що судом першої інстанції при розгляді справи невірно було розраховано плату за отриману теплову енергію, оскільки суттєво завищена площа опалювального приміщення, а згідно технічного паспорту БТІ сумарно опалювальна площа складає всього 1218,34 м.кв.

Згідно ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.

Відповідно до п. 5. ч. 3 ст. 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" споживач зобов'язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Згідно з ч. 6 ст. 19 Закону України "Про теплопостачання" споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.

Згідно зі статтею 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Враховуючи вищезазначене, сторони при виконанні своїх обов'язків щодо постачання та оплати теплової енергії повинні керуватися умовами та пунктами договору № 382 від 07.12.2005 р. про відпуск теплової енергії.

Як вже зазначалось, відповідно до п. 1.3. договору планове споживання теплової енергії на опалення характеризується наступними показниками: зовнішній об'єм будівлі - 1796 м3, теплова завантаженість по опаленню - 52,8 Гкал/год.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач звертався з листом до позивача за вих. № 06/10-12 від 25.06.2010 р. та № 12/08-01 від 12.08.2010 р., в якому зазначав, що об'єм приміщень згідно паспорту БТІ, виданого 01.02.2008 р. складає - 769 куб.м. - приміщення 200 LXXXVI на цокольному поверсі, та 844 куб.м. - приміщення 205 LXXXIV на першому поверсі, загальний об'єм 1613 куб.м. (а.с. 173).

В подальшому, враховуючи лист відповідача, позивачем листом № 1780 від 31.08.2010 р. в договір № 382 від 07.12.2005 р. на відпуск теплової енергії були внесені зміни з 01.10.2008 р., а саме змінено зовнішній об'єм будівлі - з 1796 м3 на 1613 м3, змінено теплову завантаженість по опаленню - з 52,8 Гкал/год. на 46,0 Гкал/год. (а.с. 175).

Крім того, до зазначеного листа позивачем був доданий новий розрахунок кількості теплової енергії за період з 01.10.2008 р. по договору № 382 від 07.12.2005 р. (а.с. 176).

Відповідно до ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Оскільки сторонами було досягнуто згоди щодо зменшення об'єму будівлі з 1796 м3 на 1613 м3, колегія судів дійшла висновку, що листом № 1780 від 31.08.2010 р. сторонами були внесені зміни щодо п. 1.3. договору № 382 від 07.12.2005 р., а саме змінено зовнішній об'єм будівлі з 1796 м3 на 1613 м3, та відповідно змінено теплову завантаженість по опаленню - з 52,8 Гкал/год. на 46,0 Гкал/год.

Проте, в матеріалах справи відсутні докази, що відповідач в подальшому звертався до позивача щодо внесення змін до п. 1.3. договору № 382 від 07.12.2005 р. щодо зміни зовнішнього об'єму будівлі на 1218,34 м.кв.

Згідно з ст. 653 ЦК України у разі зміни договору зобов'язання сторін змінюються відповідно до змінених умов щодо предмета, місця, строків виконання тощо.

Таким чином, починаючи з 01.10.2008 р. позивачем здійснювались нарахування за об'ємом приміщення, який вказаний в п. 1.3. договору з урахуванням змін, внесених листом № 1780 від 31.08.2010 р., а саме на об'єм будівлі 1613 м3, та відповідно на теплову завантаженість по опаленню - 46,0 Гкал/год.

Як вбачається з матеріалів справи, з жовтня 2013 по квітень 2014 р. та з січня 2015 р. по листопад 2015 р. нарахування оплати теплової енергії здійснювались без вузла обліку теплової енергії у зв'язку з його несправністю, що підтверджується наявними в матеріалах справи заявами та актами (а.с. 82-83), відповідно до п. 5.1. договору (в редакції додаткової угоди від 08.10.2007 р.) з врахуванням розрахунку до договору за об'ємом будівлі - 1613 м3.

З жовтня 2014 р. по грудень 2014 р. та з грудня 2015 р. по лютий 2016 р. нарахування проводились на підставі фактичних даних вузла обліку, що підтверджується актами використання теплової енергії, що наявні в матеріалах справи (а.с.79-81, 85-87).

Крім того, позивач у відзиві зазначив, що в розгорнутому розрахунку, який був наданий до суду першої інстанції в грудні 2015 році, січні 2016 році, лютий 2016 році була зроблена описка (415м2), але нарахування були зроблені по площі 371,7м2 . В жовтні 2014 р., в листопаді 2014 р., у грудні 2014 р. помилково нараховано по площі 451м2 ,та на даний час перераховано та надано розрахунок, виконаний згідно опалювальної площі 371,7 м2 (а.с.185). Позивач зазначив, що у зв'язку з перерахуванням сума заборгованості за теплову енергію становить 161 702,29 грн.

Колегія суддів, перевіривши новий розрахунок позивача щодо нарахування теплової енергії (а.с. 185), погоджується з ним, вважає його арифметично вірним та зазначає, що позивачем здійснено розрахунок теплової енергії з урахуванням площі приміщення споживача - 371,7 м2.

Крім того, як свідчать матеріали справи, під час розгляду справи в суді першої інстанції відповідач погасив перед позивачем заборгованість зі сплати заборгованості за теплову енергію у розмірі 20 000,00 грн., тобто фактично визнав факт порушення ним умов укладеного між сторонами договору, внаслідок чого позивач звернувся із заявою про зменшення розміру позовних вимог в частині стягнення заборгованості в сумі 20 000,00 грн.

Згідно з ч. 1-1 ст. 80 ГПК України, господарський суд припиняє провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Враховуючи факт часткового погашення відповідачем заборгованості за договором в сумі 20 000,00 грн., провадження у справі в частині стягнення з відповідача зазначеної суми заборгованості судом першої інстанції правомірно було припинено в зв'язку з відсутністю предмета спору, а також беручи до уваги пояснення позивача щодо перерахування заборгованості за теплову енергію та враховуючи здійснений колегією суддів перерахунок суми заборгованості за теплову енергію, колегія суддів дійшла до висновку, що вимоги позивача про стягнення заборгованості за теплову енергію підлягають задоволенню в розмірі 161 702,29 грн.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що рішення в частині стягнення заборгованості слід змінити, та стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за теплову енергію в розмірі 161 702,29 грн. за період з жовтня 2013 року по лютий 2016 рік.

Відносно позовних вимог щодо стягнення 1537,20 грн. пені, 6 167,41 грн. інфляційних втрат, 480,56 грн. 3 % річних, колегія суддів зазначає на наступне.

Статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У зв'язку з порушенням строків оплати наданих послуг, відповідно до ст. 625 ЦК України, позивачем було нараховано відповідачу, 6167,41 грн. інфляційних втрат та 480,56 грн. 3% річних за період з грудня 2013 року по березень 2016 року.

Колегія суддів, здійснивши власний розрахунок інфляційних втрат у зв'язку із зменшенням загального розміру основного боргу по кожному місяцю окремо за загальний період з грудня 2013 по березень 2016 року з урахуванням дефляції, дійшла висновку, що в цій частині вимоги підлягають зменшенню, а тому стягненню підлягає інфляційні втрати в розмірі 6014,67 грн. за загальний період грудня 2013 року по березень 2016 року

Також, колегія суддів, здійснивши власний розрахунок 3% річних у зв'язку із зменшенням загального розміру основного боргу за загальний період з грудня 2013 по березень 2016 року по кожному місяцю окремо, дійшла висновку, що в цій частині вимоги підлягають зменшенню, а тому стягненню підлягають 3 % річних в розмірі 450,96 грн. за загальний період грудня 2013 року по березень 2016 року.

Відносно позовних вимог про стягнення пені, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позовних вимог в цій частині зважаючи на наступне.

У відповідності до ст.610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки (ч.1 ст.611 Цивільного кодексу України).

Згідно ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Пунктом 1 ст. 230 ГК України передбачено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Пунктом 6 ст. 231 ГК України встановлено, що штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за весь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань", платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Статтею 3 вказаного закону встановлено, що розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня.

Відповідно до п. 6 ст. 232 ГК України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язань припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

За умовами п. 5.2. договору споживач здійснює оплату за теплову енергію щомісячно в триденний строк з моменту отримання рахунку від постачальника. В разі несплати рахунку споживачем в строк більш як десяти днів споживач сплачує постачальнику пеню в розмірі 1% за кожний день прострочення оплати.

Колегія суддів перевіривши розрахунок пені за загальний період з 25.12.2015р. по 23.03.2016 р., вважає, що пеня була розрахована вірно, а тому стягненню підлягає пеня в розмірі 1 537,20 грн.

Доводи апелянта щодо повідомлення ним позивача про розірвання договору та припинення теплопостачання колегія суддів вважає безпідставними, оскільки позивачем на вказані звернення відповідача, останнього повідомлено про наявність спеціального порядку відключення окремих приміщень житлових будинків від централізованого опалення, згідно якого відповідач мав звернутись з відповідною заявою до постійної міської комісії, за висновком якої можливе відключення (а.с.55).

Як видно з матеріалів справи, відповідачем не надано доказів звернення з вказаною заявою до комісії та відсутність рішення про відключення відповідача від теплопостачання, позивачем правомірно нараховано за спірний період вартість спожитої теплової енергії.

Відповідно до ст. ст. 43, 33, 34 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновку місцевого господарського суду з огляду на вищевикладене.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що скаржник не довів обґрунтованість своєї апеляційної скарги, докази на підтвердження своїх вимог суду не надав, апеляційний суд частково погоджується із рішенням господарського суду міста Києва від 21.07.2016 року у справі № 910/6670/16, отже рішення підлягає зміні.

Керуючись ст. ст. 99, 101, 103 - 105 Господарського процесуального кодексу України суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 на рішення господарського суду міста Києва від 21.07.2016 року у справі № 910/6670/16 залишити без задоволення.

Рішення господарського суду міста Києва від 21.07.2016 року у справі № 910/6670/16 змінити, резолютивну частину рішення викласти в наступні редакції:

«Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 АДРЕСА_1; ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь Комунального підприємства "Транспортування покупної теплової енергії "Теплотранс" Дніпропетровської міської ради (49089, м. Дніпропетровськ, вул. Макарова, 32; ідентифікаційний код 32560611) заборгованість в розмірі 161 702,29 грн., пеню в розмірі 1 537,20 грн., інфляційні в розмірі 6014,67 грн. та 3% річних в розмірі 450,96 грн.»

Видачу наказу доручити господарському суду міста Києва.

Матеріали справи № 910/6670/16 повернути до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого господарського суду України через суд апеляційної інстанції протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя М.А. Руденко

Судді М.А. Дідиченко

О.М. Баранець