ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.02.2017 Справа № 904/9021/16

Дніпропетровський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Паруснікова Ю.Б. - доповідач;

суддів: Чередка А.Є., Коваль Л.А.

при секретарі судового засідання Саланжій Т.Ю.

за участю представників сторін:

від скаржника: ОСОБА_1 представник за довіреністю № 16246 від 14.11.2016; ОСОБА_2 представник, договір про надання правових послуг № 202-09/16 від 29.09.2016;

від позивача: ОСОБА_3 представник, довіреність б/н від 23.09.2016; ОСОБА_4 представник за довіреністю б/н від 23.09.2016;

представник відповідача: у судове засідання не з'явився, про час та місце судового засідання повідомлений належним чином

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 на ухвалу господарського суду Дніпропетровської області від 10.11.2016 по справі № 904/9021/16 (суддя Ліпинський О.В.)

за заявою Фізичної особи - підприємця ОСОБА_5, м. Дніпро про скасування в повному обсязі рішення третейського суду від 16.06.2016 по справі:

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Малі Будівельні Технології», м. Ананьїв, Ананьївський район, Одеської області

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_7, м. Дніпро

про витребування майна за договором відповідального зберігання з правом користування та реалізації № 19-04-16 від 19.04.16, -

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 10.11.2016 в задоволенні заяви відмовлено в повному обсязі, а рішення третейського суду від 16.06.2016 залишено без змін.

Ухвала місцевого господарського суду мотивована тим, що результат розгляду справи за оскаржуваним рішенням третейського суду, жодним чином не породжує необхідності вчинення дій органами державної влади або місцевого самоврядування, а лише визначає умови виконання такого рішення - після того, як прокурор поверне тимчасово вилучене майно, тобто, після вчинення ним дій, які не стосуються результатів третейського розгляду.

Крім того, судом першої інстанції встановлено, що предметом розгляду третейської справи, в якій ухвалено оскаржуване рішення, було виконання зобов'язання за договором відповідального зберігання з правом користування та реалізації № 19-04-19 від 19.04.2016 шляхом повернення поклажодавцю переданих на зберігання речей. При цьому, оскільки скаржник не являвся суб'єктом спірних правовідносин, він не був наділений таким правом на предмет спору, яке б породжувало необхідність його участі у справі в якості позивача, відповідача, чи третьої особи із самостійними вимогами на предмет спору, що відповідно виключало необхідність залучення його до участі в третейській справі.

При цьому, місцевий господарський суд зазначив у своєму рішенні про те, що існування у заявника права власності на майно, яке виступило предметом договору зберігання, виконання умов якого було предметом третейського розгляду, обумовлювало необхідність залучення його до участі у справі в якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору, оскільки таке рішення на майбутнє може вплинути на його права та обов'язки щодо якоїсь зі сторін у спорі.

Не погодившись з ухвалою місцевого господарського суду

ФОП ОСОБА_5 звернувся до Дніпропетровського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, згідно якої просив скасувати в повному обсязі ухвалу від 10.11.2016 по даній справі та прийняти постанову, якою вимоги заяви по справі № 904/9021/16 задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована незаконністю прийнятої ухвали через порушення господарським судом норм матеріального права та господарського процесуального законодавства, принципів права, не дослідження доказів у їх сукупності, а також суб'єктивного ставлення до справи.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт з посиланням на п. 13 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про третейські суди» наголошує на тому, що спір, який розглядався в третейському суді не підвідомчий йому в порядку Закону України «Про третейські суди», оскільки для реалізації завершальної стадії судового провадження за рішенням третейського суду від 16.06.2016, від прокурора Дніпропетровської місцевої прокуратури № 1 Дніпропетровської області Ганночка Р.О. потребується повернення тимчасово вилученого майна ОСОБА_7, про що зазначено у резолютивній частині рішення третейського суду.

На думку апелянта, виконання рішення суду є неможливим до тих пір, доки прокурор не здійснить власних управлінських функцій, що свідчить про непідвідомчість означеного спору третейському суду.

Також, апелянт зазначає про те, що суд першої інстанції дійшов до хибного висновку про те, що ФОП ОСОБА_5 не являється суб'єктом спірних правовідносин і його права жодним чином не порушені рішенням третейського суду.

Ухвалою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 07.12.2016 відновлено строк на подачу апеляційної скарги, а розгляд справи призначено у судовому засіданні на 22.12.2016 у складі колегії суддів: головуючого судді - Паруснікова Ю.Б. (доповідач), суддів: - Білецької Л.М., Верхогляд Т.А..

21.12.2016 відповідно до розпорядження керівника апарату суду № 1891/16 та протоколу автоматичної зміни складу колегії суддів справа розглядалася у складі суддів: головуючого судді Паруснікова Ю.Б. (доповідач), суддів: Білецької Л.М., Пархоменко Н.В.

22.12.2016 на адресу Дніпропетровського апеляційного господарського суду від представника ТОВ «Малі Будівельні Технології» надійшло заперечення на апеляційну скаргу, відповідно до якого останній просив апеляційний господарський суд відмовити у задоволенні апеляційної скарги по даній справі.

22.12.2016 строк розгляду справи було продовжено до 20.01.2017, а судове засідання призначено на 11.01.2017.

11.01.2017 розгляд справи відкладався у судовому засіданні на 18.01.2017.

17.01.2017 відповідно до розпорядження керівника апарату суду № 114/17 та протоколу автоматичної зміни складу колегії суддів справа розглядалася у складі суддів: головуючого судді Паруснікова Ю.Б. (доповідач), суддів: Білецької Л.М., Чередка А.Є.

18.01.2017 розгляд справи відкладався у судовому засіданні на 01.02.2017.

31.01.2017 відповідно до розпорядження керівника апарату суду № 207/17 та протоколу автоматичної зміни складу колегії суддів справа була призначеною до розгляду у складі колегії суддів: головуючого судді - Паруснікова Ю.Б. (доповідач), суддів: Чередка А.Є., Коваль Л.А.

01.02.2017 у судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини постанови.

Частиною 5 ст. 106 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) передбачено, що апеляційні скарги на ухвали місцевого господарського суду розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення місцевого господарського суду.

Апеляційний господарський суд, розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши наявні матеріали справи у повному обсязі, перевіривши повноту встановлення обставин справи та їх юридичну оцінку, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала скасуванню, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 19.04.2016 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Малі Будівельні Технології» та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_7 укладено договір відповідального зберігання з правом користування та реалізації № 19-04-16.

Додатковою угодою № 1 від 23.04.2016 до договору відповідального зберігання з правом користування та реалізації № 19-04-16 від 19.04.2016 сторони домовилися внести зміни, зокрема до п. 5.1. ст. 5 та п. 5.2. договору «Вирішення спорів», виклавши їх в наступній редакції: «п. 5.1. сторони домовилися про те, що спори, які виникають при виконанні цього договору, вирішуються третейським судом у відповідності до Господарського процесуального кодексу України із врахуванням особливостей, передбачених Законом України «Про третейські суди». «Сторони домовилися, що третейський розгляд спорів між сторонами буде здійснюватись третейським судом у складі одного третейського судді, який назначається сторонами, ОСОБА_11 за адресою: АДРЕСА_2» (а. с. 25-28 том 1).

Рішенням третейського суду від 16.06.2016 у складі одного третейського судді Авдєєвої Юлії Миколаївни, який створений для вирішення конкретного спору сторонами, по справі за позовом ТОВ «Малі Будівельні Технології», до ФОП ОСОБА_7 про витребування майна за договором відповідального зберігання з правом користування та реалізації № 19-04-16 від 19.04.2016 позов задоволено частково.

Зобов'язано ФОП ОСОБА_7 повернути ТОВ «Малі Будівельні Технології» передані їй за договором відповідального зберігання з правом користування та реалізації № 19-04-16 від 19.04.2016 речі (одяг і взуття, які були у використанні), що належать на праві приватної власності ТОВ «Малі Будівельні Технології», у кількості 2040 кг й вартістю 61200,00 грн., після того, як прокурор Дніпропетровської місцевої прокуратури № 1 Дніпропетровської області Ганночка Р.О. поверне тимчасово вилучене майно ОСОБА_7.

Не погодившись з рішенням третейського суду ФОП ОСОБА_5 звернувся до господарського суду Дніпропетровської області із заявою про скасування в повному обсязі вищевказаного рішення третейського суду від 16.06.2016.

В обґрунтування заяви про скасування рішення третейського суду ФОП ОСОБА_5 посилався на те, що справа, по якій прийнято оскаржуване ним рішення третейського суду, не підвідомча третейському суду, оскільки за результатами розгляду справи, виконання рішення потребуватиме вчинення відповідних дій від органу державної влади.

Крім того, в якості підстав для скасування рішення, заявник посилається на те, що третейським судом вирішено питання про права і обов'язки особи, яка не брала участі у справі, а саме ФОП ОСОБА_5, який вважає себе власником майна, щодо якого вирішено спір.

Відмовляючи у задоволенні заяви ФОП ОСОБА_5, місцевий господарський суд виходив з того, що результат розгляду справи за оскаржуваним рішенням третейського суду жодним чином не породжує необхідності вчинення дій органами державної влади або місцевого самоврядування, а лише визначає умови виконання такого рішення після того, як прокурор поверне тимчасово вилучене майно, тобто, після вчинення ним дій, які не стосуються результатів третейського розгляду, а тому означений спір підвідомчий третейському суду.

Крім того, суд першої інстанції зазначив про те, що заявник - ФОП ОСОБА_5 не був суб'єктом спірних правовідносин, не наділений таким правом на предмет спору, яке б породжувало необхідність його участі у справі в якості позивача, відповідача, чи третьої особи із самостійними вимогами на предмет спору, яке б породжувало необхідність його участі у справі в якості позивача, відповідача, чи третьої особи із самостійними вимогами на предмет спору, що відповідно виключало необхідність залучення його до участі в третейській справі. Згідно приписів п. 5 ч. 2 ст. 1225 ГПК України, рішення третейського суду може бути скасовано в разі коли третейський суд безпосередньо вирішив питання про права та обов'язки особи, що не брала участь у справі, тобто, коли прийнято рішення, яке реально порушує права такої особи, а не рішення, що може зачіпати права особи у майбутньому.

Колегія суддів категорично не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, вважає їх помилковими з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про третейські суди» до третейського суду за угодою сторін може бути переданий будь-який спір, що виникає з цивільних та господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом.

За приписами частин 1 та 2 ст. 51 Закону України «Про третейські суди» рішення третейського суду є остаточним і оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених цим Законом. Рішення третейського суду може бути оскаржене сторонами, третіми особами, а також особами, які не брали участь у справі, у разі якщо третейський суд вирішив питання про їх права і обов'язки, у випадках, передбачених цим Законом, до компетентного суду відповідно до встановлених законом підвідомчості та підсудності справ.

Також, відповідно до ч. 1 ст. 1221 ГПК України сторони, треті особи, а також особи, які не брали участь у справі, у разі якщо третейський суд вирішив питання про їх права і обов'язки, мають право звернутися до господарського суду із заявою про скасування рішення третейського суду.

Частина 3 ст. 51 Закону України «Про третейські суди» передбачає, що рішення третейського суду може бути оскаржене та скасоване лише з таких підстав:

1) справа, по якій прийнято рішення третейського суду, не підвідомча третейському суду відповідно до закону;

2) рішення третейського суду прийнято у спорі, не передбаченому третейською угодою, або цим рішенням вирішені питання, які виходять за межі третейської угоди. Якщо рішенням третейського суду вирішені питання, які виходять за межі третейської угоди, то скасовано може бути лише ту частину рішення, що стосується питань, які виходять за межі третейської угоди;

3) третейську угоду визнано недійсною компетентним судом;

4) склад третейського суду, яким прийнято рішення, не відповідав вимогам статей 16-19 цього Закону;

5) третейський суд вирішив питання про права і обов'язки осіб, які не брали участь у справі.

Вказані підстави для скасування рішення третейського суду, як виключні підстави для скасування, перелічені також у ч. 2 ст. 1225 ГПК України.

Згідно з ч. 4 ст. 1224 ГПК України господарський суд не обмежений доводами заяви про скасування рішення третейського суду, якщо під час розгляду справи буде встановлено підстави для скасування рішення третейського суду, визначені ст. 1225 цього Кодексу.

Колегія суддів вважає, що спір, за яким прийнято рішення третейським судом 16.06.2016 у складі одного третейського судді Авдєєвої Ю.М., не підвідомчий третейському суду відповідно до закону з огляду на наступне.

1. Згідно п. 13 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про третейські суди» третейські суди в порядку, передбаченому Законом можуть розглядати будь-які справи, що виникають із цивільних та господарських правовідносин за винятком справ, за результатами розгляду яких виконання рішення третейського суду потребуватиме вчинення відповідних дій органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими чи службовими особами та іншими суб'єктами під час здійснення ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень.

Відповідно до ст. 46 Закону України «Про третейські суди» висновки третейського суду, що містяться в рішенні по справі, не можуть залежати від настання або ненастання будь-яких обставин.

Для реалізації завершальної стадії судового провадження за рішенням третейського суду від 16.06.2016 необхідне повернення тимчасово вилученого майна від ФОП ОСОБА_7 до ТОВ «Малі Будівельні Технології» після того, як прокурор Дніпропетровської місцевої прокуратури № 1 Дніпропетровської області Ганночка Р.О. поверне тимчасово вилучене майно ОСОБА_7, про що зазначено в резолютивній частині рішення третейського суду. Відповідно, виконання рішення третейського суду від 16.06.2016 залежить від об'єктивних умов - вчинення зазначених в ньому дій прокурором, як службовою особою органів прокуратури (органу державної влади).

Отже, виконання цього рішення є неможливим доки прокурор не здійснить владних управлінських функцій.

Владну управлінську функцію необхідно розуміти як діяльність усіх суб'єктів владних повноважень з виконання покладених на них Конституцією України чи законами України завдань.

Прокуратура України це централізований орган державної влади, що діє в системі правоохоронних органів держави та забезпечує захист від неправомірних посягань на суспільний і державний лад, права й свободи людини, а також основи демократичного устрою.

Таким чином, ухвалюючи рішення про витребування майна після того, як прокурор Дніпропетровської місцевої прокуратури № 1 Дніпропетровської області Ганночка Р.О. поверне тимчасово вилучене майно ОСОБА_7, третейський суд фактично поставив виконання свого рішення в залежність від вчинення відповідних процесуальних дій у кримінальному провадженні прокурором. У разі ж, якщо прокурор не виконає своїх владних управлінських повноважень, то не буде обов'язковості для сторін рішень третейського суду, що прямо передбачено вимогами п. 5 ст. 4 Закону України «Про третейські суди».

Тимчасове вилучення майна є видом заходу забезпечення кримінального провадження, а тому висновки суду першої інстанції про те, що результат розгляду справи за оскаржуваним рішенням третейського суду не породжує необхідність вчинення дій органами державної влади, не ґрунтується на обставинах справи та нормах діючого законодавства.

З огляду на вищезазначене, колегія суддів погоджується з доводами апелянта про те, що така справа не підвідомча третейському суду відповідно до вимог п. 13 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про третейські суди».

2. Як вбачається з матеріалів справи та зазначено вище, предметом розгляду в третейському суді була вимога про повернення майна (одяг і взуття, які були у використанні) від ФОП ОСОБА_7 до ТОВ «Малі Будівельні Технології».

Відповідно до документів первинної господарської документації (товарно-транспортні накладні, видаткові накладні, митні декларації (Форми МД-3 та МД-2), замовлення покупця № 531-532, висновку державної санітарно- епідеміологічної експертизи від 12.05.2015 № 05.03.02-03/19735, сертифікату дезінфекції, договору поставки № 103 від 01.03.2016), копії яких долучені апелянтом до матеріалів справи, вбачається, що спірне майно належить ФОП ОСОБА_5, як власнику.

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 12.05.2016 по справі № 202/2884/16-к, яка винесена в межах здійснення досудового розслідування кримінального провадження № 0001113, по якій ОСОБА_5 є потерпілим, зобов'язано начальника СВ АНД ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області повернути майно власнику ОСОБА_5, яке вилучалося зі складу за адресою: м. Дніпропетровськ, пр. Г. Сталінграду, буд. 122, зокрема, одяг та взуття, що були у вжитку - 100150,00 кг, що вилучалися з магазинів та складу, згідно до протоколів обшуку від 28.04.2016 (детальний перелік майна, а також адреси магазинів та складу зазначено в ухвалі).

Зі змісту рішення третейського суду від 16.06.2016 вбачається, що ФОП ОСОБА_5 не приймав участі по справі (не був залучений до участі по справі), в якій вирішувалася подальша доля майна, власником якого він являється. Крім того, не було залучено до участі по справі і прокурора Дніпропетровської місцевої прокуратури № 1 Дніпропетровської області Ганночки Р.О., від виконання якого залежить подальше виконання рішення третейського суду.

Таким чином, колегія суддів вбачає існування спору між певним колом фізичних та юридичних осіб, про що було відомо як третейському судді, так і сторонам третейської угоди.

З огляду на вищезазначене, висновки суду першої інстанції про відсутність порушеного права ФОП ОСОБА_5 є помилковими.

Посилання ТОВ «Малі Будівельні Технології» на те, що потерпілим в кримінальному провадженні є фізична особа ОСОБА_5, в той час як рішення третейського суду оскаржується фізичною-особою підприємцем ОСОБА_5, не впливає на суть розгляду спору з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 55 КПК України потерпілим у кримінальному провадженні може бути фізична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано моральної, фізичної або майнової шкоди, а також юридична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано майнової шкоди.

Нормами кримінально-процесуального законодавства не передбачено визнання у якості потерпілого фізичної особи - підприємця.

Між тим, підпунктом 3.8.1 пункту 3.8 розділу III Класифікації організаційно-правових форм господарювання ДК 002:2004, затвердженої наказом Державного комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики від 28 травня 2004 р. № 97, визначено, що підприємцем є фізична особа, яка є громадянином України, іноземним громадянином, особою без громадянства, що здійснює підприємницьку діяльність. Тобто, підприємцем є фізична особа - громадянин.

Разом з тим, кожний громадянин має право на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом (ст. 42 Конституції України). Це право закріплено і в ст. 50 ЦК України. При цьому зазначається, що фізична особа здійснює своє право на підприємницьку діяльність за умови її державної реєстрації в порядку, встановленому законом.

Статус фізичної особи - підприємця - це юридичний статус, який засвідчує право особи на заняття підприємницькою діяльністю, а саме: самостійною, ініціативною, систематичною, на власний ризик господарською діяльністю, що здійснюється суб'єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

При цьому, юридичний статус «фізична особа - підприємець» сам по собі не впливає і ніяким чином не обмежує будь-які правомочності особи, які випливають з її цивільної право-, та дієздатності.

Водночас, згідно з ч. 1 ст. 128 ГК України громадянин визнається суб'єктом господарювання у разі здійснення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи відповідно до ст. 58 цього Кодексу. Саме у господарських відносинах фізичні особи - підприємці приймають участь перш за все як підприємці, а не як фізичні особи, та лише на підставі їх реєстрації і внесення відомостей про них до Єдиного державного реєстру юридичних та фізичних осіб - підприємців.

Оскільки за наданими документами - товарно-транспортними накладними, договором поставки, вантажоодержувачем та покупцем зазначено фізичну-особу підприємця ОСОБА_5, то правовідносини у сфері набуття власності на товар, що є предметом злочину і предметом, відносно якого ухвалено рішення третейським суддею Авдєєвою Ю.М., виникли саме внаслідок господарської діяльності ОСОБА_5, як фізичної особи-підприємця.

Апеляційний господарський суд зазначає, що при розгляді справ про скасування рішення третейського суду, господарський суд встановлює наявність або відсутність підстав для скасування рішення зазначеної категорії, передбачених ст. 51 Закону (ст.ст. 122, 1224, 1225 ЦК України), а відтак не переглядає рішення третейського суду, тому апеляційний господарський суд не надає оцінку наданим сторонами первинним бухгалтерським документам в підтвердження права власності на спірне майно.

З урахуванням вищезазначеного, колегія суддів вважає апеляційну скаргу ФОП ОСОБА_5 такою, що підлягаю задоволенню, а ухвалу місцевого господарського суду такою, що підлягає скасуванню.

Згідно п. 4.9. Постанови пленуму ВГСУ від 21.02.2013 № 7 «Про деякі питання практики застосування розділу VI ГПК України» розподілу підлягають і суми судового збору, сплачені із заяв про скасування рішення третейського суду та про примусове виконання рішення третейського суду. Такий розподіл засновується на загальних засадах статті 49 ГПК; зокрема, в разі відмови в задоволенні відповідної заяви судовий збір покладається на заявника, а в разі скасування рішення третейського суду або видачі згаданого виконавчого документа - на іншу сторону третейського спору.

Витрати по сплаті судового збору в порядку ст. 49 ГПК України покладаються на позивача по справі - ТОВ «Малі Будівельні Технології».

Керуючись ст.ст. 49, 99, 101, 103-105 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 задовольнити.

Ухвалу господарського суду Дніпропетровської області від 10.11.2016 по справі № 904/9021/16 скасувати.

Заяву Фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 про скасування рішення Третейського суду у складі одного третейського судді Авдєєвої Юлії Миколаївни від 16.06.2016 - задовольнити повністю.

Скасувати рішення Третейського суду від 16.06.2016 у складі одного третейського судді Авдєєвої Юлії Миколаївни, створеного сторонами для вирішення конкретного спору, відповідно до додаткової угоди № 1 від 23.04.2016 до договору відповідального зберігання з правом користування та реалізації № 19-04-16 від 19.04.2016.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Малі Будівельні Технології» (66400, Одеська область, Ананьївський район, м. Ананьїв, вул. Ніщинського, 7, офіс 1, ідентифікаційний код 38216873) на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 (49017, АДРЕСА_1) 689,00 грн. судового збору за розгляд заяви судом першої інстанції та 1378,00 грн. судового збору за перегляд заяви судом апеляційної інстанції.

Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку до Вищого господарського суду України.

Повний текст постанови підписано 06.02.2017

Головуючий суддя Ю.Б. Парусніков

Судді: А.Є. Чередко

Л.А. Коваль