ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

01.02.2017 Справа № 904/11358/16
За позовом Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "НАФТОГАЗ УКРАЇНИ", м. Київ

до Житлово-будівельного кооперативу-78 "ГІРНИК-2", м. Дніпро

про стягнення заборгованості за договором купівлі - продажу природого газу у розмірі

2 946, 23 грн.

Суддя Суховаров А.В.

Представники:

від позивача представник не зявився;

від відповідача - ОСОБА_1, довіреність № 2 від 16.01.2017 року;

- ОСОБА_2, керівник, довідка з ЄДРПОУ від 19.10.2012 року.

Суть спору:

Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "НАФТОГАЗ УКРАЇНИ" (далі - позивач) звернулось до господарського суду з позовом, у якому просить стягнути з Житлово-будівельного кооперативу-78 "ГІРНИК-2" (далі - відповідач) заборгованість за порушення виконання грошових зобовязань за договором №13/2702-БО-4 купівлі-продажу природного газу від 28.12.2012 року у розмірі 2 946, 23 грн., з яких 2 211, 71 грн. - пеня, 270, 65 грн. інфляційні, 463, 87 грн. 3% річних.

Представник позивача в судове засідання не зявився, про час та дату розгляду спору повідомлений належно.

Відповідач проти позову заперечує, у відзиві просить суд зменшити розмір штрафних санкцій згідно ст. 551 Цивільного кодексу України та ст.233 Господарського кодексу України або застосувати спеціальну позовну давність щодо стягнення пені п.1 ч.2 ст.258 Цивільного кодексу України, відмовити позивачу у стягненні інфляційних втрат на суму 205,96 грн., прийняти до розгляду контррозрахунок інфляційних втрат відповідача на суму 45,14 грн., відмовити позивачу у стягненні судових витрат в сумі 1 378,00 грн., як таких, що можливо було уникнути при умові виконання п.9.1 Договору №13/2702-БО-4 купівлі-продажу природного газу від 28.12.12р.

Клопотанням від 04.01.2017 року відповідач просить суд в порядку статті 27 ГПК України залучити у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача ОСОБА_3 Соборної районної у м. Дніпро ради.

Клопотанням від 23.01.2017 року відповідач просить суд застосувати позовну давність до вимог про стягнення з відповідача розміру пені.

В судовому засіданні оголошувалась перерва з 23.01.17р. до 01.02.17р. згідно ст. 77 Господарського-процесуального кодексу України.

В порядку ст. 85 ГПК України у судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників відповідача, оцінивши надані докази в їх сукупності, господарський суд, -

встановив:

28.12.2012 року між позивачем (продавець) та відповідачем (покупець) укладений договір №13/2702-БО-4 купівлі-продажу природного газу (далі Договір), у відповідності з умовами п.1.1 якого продавець зобовязується передати у власність покупцю у 2013 році природний газ, ввезений на митну територію України ПАТ «Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" за кодом згідно УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, або/та природний газ, видобутий на території України підприємствами, які не підпадають під дію статті 10 Закону України «Про засади функціонування ринку природного газу», а покупець зобовязується прийняти та оплатити цей природний газ (далі - газ), на умовах цього Договору.

Згідно з п.1.2 Договору газ, що продається за Договором, використовується покупцем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається бюджетними установами та організаціями та іншими споживачами.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов Договору позивач протягом періоду з січня по грудень 2013 року передав у власність відповідачу газ в обсязі 50, 648 тис.куб.м. на загальну суму 234 321, 80 грн., що підтверджується відповідними актами прийому-передачі природного газу з підписами та відбитками печатки підприємств обох сторін (а.с.20-26).

За умовами п.6.1 Договору оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа місяця наступного за місяцем поставки газу.

Посилаючись на неналежне виконання відповідачем зобовязань за договором щодо своєчасної оплати поставленого газу, позивач нарахував до сплати відповідачу в порядку п.7.2 Договору та ч.2 ст. 625 ЦК України пеню за період з 14.02.13р. по 03.01.14р. у розмірі 2 211, 71 грн., 3% річних за той самий період у розмірі 463, 87 грн. та інфляційні за період з березня 2013 року по червень 2013 року у розмірі 270, 65 грн., що стало підставою для звернення позивача з даним позовом до суду.

Сторони є субєктами господарювання, тому згідно до положень ст.ст. 4, 173-175 і 193 Господарського кодексу України, до прав і обовязків сторін, що виникли на підставі зазначеного договору є господарськими зобовязаннями, і мають застосовуватися відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей передбачених Господарським кодексом України.

Згідно зі ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Умовами ст. 530 ч.1 Цивільного кодексу України встановлено, що якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 610 Цивільного кодексу України передбачено, що порушенням зобовязання є його не виконання або виконання з порушенням умов, які визначені змістом зобовязання, а ст. 629 ЦК України передбачає, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно ч.1 ст.628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Вимоги ст.ст. 4, 16, 258, 549-551, 611, 625 Цивільного кодексу України та ст.ст. 20, 216-220, 224-226 та 230 Господарського кодексу України передбачають, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку передбачених Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України, іншими законами і договором, а держава забезпечує захист прав і законних інтересів субєктів господарювання та споживачів, зокрема, шляхом присудження до виконання обовязку в натурі, відшкодування збитків та застосування штрафних санкцій.

Між тим, 30.11.2016 року набрав чинності Закон України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" від 03.11.2016 р. № 1730-VIII, який визначає комплекс організаційних та економічних заходів, спрямованих на забезпечення сталого функціонування теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення.

Дія цього Закону поширюється на відносини із врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії (ст. 2 Закону).

Згідно статті 1 Закону України Про теплопостачання №2633-ІV від 02.06.2005 року теплогенеруюча організація - суб'єкт господарської діяльності, який має у своїй власності або користуванні теплогенеруюче обладнання та виробляє теплову енергію.

Згідно статті 23 Закону України Про теплопостачання господарська діяльність з виробництва, транспортування, постачання теплової енергії підлягає ліцензуванню в порядку, встановленому законом.

Господарська діяльність відповідача з виробництва та постачання теплової енергії підтверджується відповідними ліцензіями - серії АВ №601294 від 07.03.2012 року та серії АВ №601295 від 07.03.2012 року.

Згідно частини 3 статті 7 Закону України "Про заходи спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних, теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" від 03.11.2016 року №1730-VIII, на заборгованість за природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, погашену до набрання чинності цим Законом, неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних не нараховуються, а нараховані підлягають списанню з дня набрання чинності цим Законом.

Між тим, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно ч.1 ст.3 Закону України "Про заходи спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних, теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" для участі у процедурі врегулювання заборгованості теплопостачальні та теплогенеруючі організації, підприємства централізованого водопостачання та водовідведення включаються до реєстру, який веде центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері житлово-комунального господарства.

При цьому, положеннями статті 3 Закону України "Про заходи спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних, теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" визначено порядок участі у процедурі врегулювання заборгованості.

Приписами статті 7 вказаного Закону регулюється питання щодо списання неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість за енергоносії, централізоване водопостачання та водовідведення.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач остаточно розрахувався з відповідачем за поставлений газ 14.01.2014 року, отже заборгованість відповідача перед позивачем відсутня.

За викладених обставин, суд, не зважаючи на відсутність доказів включення підприємства відповідача до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості, як це передбачено статтею 3 вказаного Закону, приписами якої визначено порядок участі саме у процедурі врегулювання заборгованості, вважає наявними підстави для застосування приписів частини 3 статті 7 вказаного Закону до спірних правовідносин.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся з даним позовом до суду 01.12.2016 року (а.с.34), а тому, з огляду на викладені положення частини 3 статті 7 Закону України "Про заходи спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних, теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії", який набрав чинності 30 листопада 2016 року, у суду відсутні підстави для задоволення вимог позивача про стягнення з відповідача пені, 3% річних та інфляційних.

Викладене є підставою для відмови в задоволенні позову.

З приводу клопотання відповідача про залучення до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_3 Соборної районної у м. Дніпро ради, суд зазначає наступне.

За змістом статті 27 ГПК України треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до прийняття рішення господарським судом, якщо рішення з господарського спору може вплинути на їх права та обовязки щодо однієї із сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за клопотанням сторін, прокурора або з ініціативи суду.

Надане відповідачем клопотання не містить обґрунтувань на підтвердження того, що рішення у даній справі може вплинути на права та обовязки ОСОБА_3 Соборної районної у м. Дніпро ради, а тому суд вважає відсутніми підстави для задоволення заявленого відповідачем клопотання.

З приводу заяви відповідача про застосування строків позовної давності, суд зазначає наступне.

Відповідно до статей 256, 257 Цивільного кодексу України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 Цивільного кодексу України).

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 3, 4 ст.267 Цивільного кодексу України).

Відповідно до абз.1, 2 п.2.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013р. №10 Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішення господарських спорів за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Як вказано вище, суд вважає за необхідне відмовити в позові з підстав його необґрунтованості, тому позовна давність в даному випадку не застосовується.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати слід покласти на позивача.

Керуючись ст.ст. 4, 32, 33, 36, 44, 49, 82-85, 115-118 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

В позові відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його підписання.

Суддя А.В. Суховаров

Повний текст рішення підписаний 09.02.2017р.