КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" лютого 2017 р. Справа№ 910/13712/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Хрипуна О.О.

суддів: Іоннікової І.А.

Сухового В.Г.

при секретарі судового засідання - Вага В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3

на рішення господарського суду міста Києва від 06.10.2016

у справі № 910/13712/16 (суддя Привалов А.І.)

за позовом Заступника керівника Київської місцевої прокуратури № 3 в інтересах держави в особі Київської міської ради

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Комунальне підприємство «Київпастранс»

про повернення земельної ділянки

за участю представників:

від прокуратури: Скляр Д.Ю.,

від позивача: Власенко І.І.,

від відповідача: ОСОБА_6,

від третьої особи: не з'явились.

ВСТАНОВИВ:

Прокурор звернувся до господарського суду міста Києва з позовною заявою в інтересах держави в особі Київської міської ради до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 про зобов'язання повернути самовільно зайняту земельну ділянку площею 0,4212 га, яка розташована по АДРЕСА_2 (код ділянки НОМЕР_1), яка використовується відповідачем під розміщення автостоянки, металевих навісів, привівши земельну ділянку у придатний для використання стан.

Рішенням господарського суду міста Києва від 06.10.2016 у справі № 910/13712/16 позов задоволено повністю.

Не погоджуючись з судовим рішенням, ФОП ОСОБА_3 звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду міста Києва від 06.10.2016 у справі № 910/13712/16 та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування вимог та доводів апеляційної скарги ФОП ОСОБА_3 посилається на порушення судом процесуального права, не застосування норм матеріального права, які підлягали застосуванню, неналежну оцінку доказів та невідповідність висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 05.12.2016 до участі у справі третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору залучено Комунальне підприємство «Київпастранс».

06.02.2017 до Київського апеляційного господарського суду надійшло клопотання КП «Київпастранс» про розгляд справи без участі представника третьої особи та пояснення на апеляційну скаргу. В своїх поясненнях КП «Київпастранс» вказав, що 19.10.1998 між ДКП «Київелектротранс» (правонаступником якого є КП «Київпастранс») та ПП ОСОБА_3 було укладено договір про раціональне використання земельної ділянки, яка закріплена за ДКП «Київелектротранс» на кінцевих лініях трамвайних маршрутів по АДРЕСА_1. Умовами вказаного договору передбачено термін дії цього договору - 10 років з моменту його підписання та можливість пролонгування на новий термін за взаємною згодою сторін. Строк дії вказаного договору сплинув 19.10.2008, а інформації щодо пролонгації та додаткові угоди, які б регулювали це питання в КП «Київпастранс» відсутні.

07.02.2017 до Київського апеляційного господарського суду, на виконання вимог ухвали суду від 17.01.2017, Департаментом земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) надано витребувані документи, а саме: - копія акта обстеження земельної ділянки від 31.05.2016 № 427-03; - копія листа від 02.06.2016 № 8.

В судове засідання 07.02.2016 представники третьої особи не з'явились. Враховуючи клопотання КП «Київпастранс» про розгляд справи без участі представника третьої особи, беручи до уваги суть спору та матеріали справи, а також встановлені ст. 102 ГПК України строки розгляду апеляційних скарг, колегія суддів визнала за можливе розглянути скаргу за відсутності представників тертьої особи.

Представник скаржника підтримав вимоги та доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити.

Прокурор та представник позивача вказали на безпідставність доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 99 ГПК України в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі. Апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Згідно із ч. 2 ст. 101 ГПК України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Дослідивши доводи апеляційної скарги, наявні матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, Київський апеляційний господарський суд встановив наступне.

Частиною 1 статті 16 ЦК України передбачено право кожного звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою цієї статті визначено способи захисту цивільних прав та інтересів. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Згідно із ст. 20 ЦК України право на захист особа здійснює на свій розсуд.

Відповідно до ст. 2 ГПК України, господарський суд порушує справи, зокрема, за позовними заявами прокурорів, які звертаються до господарського суду в інтересах держави. Прокурор, який звертається до господарського суду в інтересах держави, в позовній заяві самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обгрунтовує необхідність їх захисту, а також вказує орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до господарського суду прокурор зазначає про це в позовній заяві. Прокурор, який звертається до господарського суду в інтересах держави, повинен обґрунтувати наявність підстав для здійснення представництва інтересів держави в суді, передбачених частиною третьою статті 25 Закону України «Про прокуратуру». Невиконання прокурором вимог щодо надання господарському суду обґрунтування наявності підстав для здійснення представництва інтересів держави в господарському суді має наслідком повернення поданої ним позовної заяви в порядку, встановленому статтею 63 цього Кодексу.

Частиною 3 статті 23 Закону України «Про прокуратуру» визначено, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Згідно із ст. 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об'єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Статтею 9 ЗК України встановлено, що розпорядження землями територіальної громади міста, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу, надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу відноситься до повноважень Київської і Севастопольської міських рад.

Відповідно до ст. 84 ЗК України встановлено, що у державній власності перебувають усі землі України, за винятком комунальної та приватної власності.

Право державної власності на землю набувається і реалізується державою через органи виконавчої влади відповідно до повноважень, визначених цим Кодексом.

Згідно статті 6 Закону України «Про столицю України місто-герой Київ» місцеве самоврядування у місті Києві здійснюється територіальною громадою міста як безпосередньо, так і через Київську міську раду, районні в місті ради (у разі їх утворення) та їх виконавчі органи.

Згідно п. 5 ст. 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від імені та в інтересах територіальних громад права суб'єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.

Як справедливо зазначив місцевий господарський, прокурор вірно визначив Київську міську раду в якості органу, уповноваженного державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, які є предметом розгляду.

Місцевим господарським судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, 23.06.2016 посадовою особою Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) було складено Акт обстеження земельної ділянки № 16-1146-03, відповідно до якого за результатами обстеження земельної ділянки № НОМЕР_1 було встановлено, що на території вказаної земельної ділянки ФОП ОСОБА_3 влаштована автостоянка «ІНФОРМАЦІЯ_1» (на території розміщені металеві навіси). Територія автостоянки обмежена трамвайними коліями та парканом.

Відповідно до вказаного акта згідно бази даних міського земельного кадастру земельна ділянка на АДРЕСА_2, код ділянки НОМЕР_1, площею 0,4212 га обліковується на підставі технічного звіту по встановленню зовнішніх меж землекористування, як ліс.

Рішення щодо передачі будь-яким юридичним чи фізичним особам земельної ділянки у власність (користування) Київська міська рада за поданням Департаменту земельних ресурсів, не приймала. Інформації про оформлення речових прав на земельну ділянку, передбачених ст. 126 ЗК України, в Департаменті земельних ресурсів відсутня, що підтверджується листом Департаменту ресурсів від 02.06.2016 № 8.

Судом першої інстанції встановлено, що за вказаною адресою нежитлові приміщення/будівлі на праві власності за відповідачем не зареєстровані (згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, станом на 11.07.2016).

Згідно листа КП «Київтранспарксервіс» від 15.07.2016 № 2168 між ним та відповідачем договори про надання права на експлуатацію фіксованих місць паркування не укладались.

Відповідно до ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Набуття права власності громадянами та юридичними особами на земельні ділянки, на яких розташовані об'єкти, які підлягають приватизації, відбувається в порядку, визначеному частиною першою статті 128 цього Кодексу.

Статтею 123 ЗК України передбачено, що особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки.

Згідно ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Статтею 187 Земельного кодексу України передбачено, що контроль за використанням та охороною земель полягає в забезпеченні додержання органами державної влади, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями і громадянами земельного законодавства України.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» самовільне зайняття земельної ділянки - будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними.

Частиною 2 статті 152 ЗК України передбачено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Статтею 212 ЗК України встановлено, що самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними.

Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки.

Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду.

Твердження скаржника щодо відсутності факту самовільного зайняття саме відповідачем спірної земельної ділянки № НОМЕР_1 по АДРЕСА_2, спростовується наявними матеріалами справи.

Так, відповідно до інформації ДПІ у Деснянському районі ГУ ДФС у м. Києві від 13.09.2016 № 3194/26-52-13-05-30 ФОП ОСОБА_3, починаючи з 1999 року по теперішній час перебуває на обліку в ДПІ у Деснянському районі ГУ ДФС у м. Києві, як платник земельного податку за фактичне використання земельної ділянки під автостоянку, що знаходиться по АДРЕСА_3

Відповідача взято на облік, як платника земельного податку на підставі поданого ним розрахунку земельного податку за 1999 рік № 4622 від 15.02.1999 та технічного звіту по встановленню зовнішніх меж землекористування 6202337 від 08.07.1998.

Згідно інформації Департаменту земельних ресурсів від 04.10.2016 № 5, спірна земельна ділянка площею 0,4212 га з кодом НОМЕР_1 по АДРЕСА_2 входить до складу земельної ділянки, за яку на підставі технічного звіту по встановленню зовнішніх меж землекористування 6202337 від 08.07.1998 відповідачем сплачується плата за землю.

Вказаний звіт по встановленню зовнішніх меж землекористування в базі міського земельного кадастру не зареєстровано.

Відповідно до інформації ПАТ «Київенерго» від 29.09.2016 № 42АУ/84Б/10475 по АДРЕСА_2, між ПАТ «Київенерго» та відповідачем укладено договір про користування електричною енергією від 10.04.2000 № 3560515.

Судом першої інстанції встановлено і зазначене підтверджується матеріалами справи, що рішення про передачу спірної земельної ділянки відповідачу Київською міською радою не приймалися, право власності чи право оренди земельної ділянки не оформлювалось.

Згідно із ч. 1 ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору (ст. 32 ГПК України). Належними є докази, що спроможні містити інформацію стосовно обставин, які входять до предмета доказування з даної справи.

Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Господарський суд згідно із ст. 43 ГПК України оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Саме сукупність зібраних у справі доказів дає підстави для висновку про обґрунтованість вимог позивача. Відповідачем не доведено суду факту наявності правовстановлюючих документів на підтвердження наявності прав на користування спірною земельною ділянкою.

Таким чином, доводи апеляційної скарги правильності висновків, яких дійшов суд першої інстанції, не спростовують з підстав наведених вище, а тому колегією суддів відхиляються.

За встановлених обставин, на думку колегії суддів, висновок місцевого суду про наявність правових підстав для задоволення заявлених позовних вимог відповідає нормам чинного законодавства, фактичним обставинам справи і наявним у ній матеріалам, а доводи апеляційної скарги його не спростовують.

З огляду на викладене, підстав для зміни або скасування рішення місцевого суду не вбачається.

Відповідно до ст. 49 ГПК України, витрати по сплаті судового збору за розгляд апеляційної скарги покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 33, 49, 99, 101, 102, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 на рішення господарського суду міста Києва від 06.10.2016 у справі № 910/13712/16 залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду міста Києва від 06.10.2016 у справі № 910/13712/16 залишити без змін.

Головуючий суддя О.О. Хрипун

Судді І.А. Іоннікова

В.Г. Суховий