ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

01.02.2017 Справа № 904/11239/16
За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ТЕРРА ФУД", м. Тульчин, Вінницька область

до відповідача-1: Товариства з обмеженою відповідальністю "РОСТ КАПІТАЛ АКТИВ", м. Дніпро

відповідача-2: Товариства з обмеженою відповідальністю "ПРАВОВИЙ СЕРВІС", м. Дніпро

про визнання договору поруки недійсним

Суддя Ярошенко В.І.

Представники:

від позивача: Геєць Т.О. - представник за дов. № 20 від 15.02.2016

від відповідача-1: ОСОБА_5. - адвокат за договором № 26 від 30.05.16

від відповідача-2: не з'явився

СУТЬ СПОРУ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Терра Фуд» звернулось до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом до відповідача-1: Товариства з обмеженою відповідальністю «Рост Капітал Актів» та відповідача-2: Товариства з обмеженою відповідальністю «Правовий Сервіс» про визнання недійсним договору поруки № 23/09-15 від 23.09.2015.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач-2 на підставі договору поруки № 23/09-15 від 23.09.2015 зобов'язався солідарно відповідати перед відповідачем-1 за виконання зобов'язань позивача за договором на експедиціно-транспортне обслуговування № 272-ІФ від 23.09.2015, укладеного між позивачем та відповідачем-1. Позивач зазначає, що він не давав згоди на укладення договору поруки, вважає даний договір фіктивним, оскільки він укладений без наміру створення правових наслідків, а лише з метою зміни підсудності справи у випадку звернення відповідача-1 до суду з вимогами до позивача за договором на експедиціно-транспортне обслуговування № 272-ІФ від 23.09.2015.

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 05.12.2016 порушено провадження у справі та її розгляд призначено на 17.01.2016.

13.01.2017 через канцелярію суду від відповідача-2 надійшов відзив на позовну заяву, в якому він заперечив проти задоволення позову, оскільки даний договір було укладено у повній відповідності до норм цивільного законодавства та зазначив, що ним на виконання вимог договору поруки № 23/09-15 від 23.09.2015 в якості часткового виконання своїх зобов'язань було перераховано відповідачу-1 50 грн., що підтверджується відповідною квитанцією.

13.01.2017 відповідач-1 подав до суду заяву про розгляд справи без участі його представника.

16.01.2017 від відповідача-1 надійшов відзив на позовну заяву, в якому заперечив проти задоволення позову. Щодо твердження позивача про фіктивність договору поруки відповідач-1 посилається на часткове виконання відповідачем-2 спірного договору поруки, а саме часткової оплати за договором у розмірі 50 грн. А тому відповідач-1 вважає твердження позивача, що договір поруки не був спрямований на реальне настання правових наслідків безпідставними.

16.01.2017 від відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

Ухвалою суду від 17.01.2017 розгляд справи було відкладено на 01.02.217.

27.01.2017 від відповідача-1 надійшли додаткові письмові пояснення, в яких він зазначив, що у відповідності до вимог чинного законодавства кредитор та поручитель не повинні отримувати згоду боржника на укладення договору поруки.

01.02.2017 позивач звернувся до суду із клопотання про витребування у Державної податкової інспекції у Бабушкінському районі м. Дніпропетровська ГУ ДФС України або Бабушкінському районному центрі зайнятості довідки про те, чи перебуває ОСОБА_5 у трудових відносинах з ТОВ "Правовий Сервіс" у період з 23.09.2015 по 09.11.2016.

В обґрунтування даного клопотання позивач посилається на те, що представником відповідача-1 є адвокат ОСОБА_5, який користуючись своєю обізнаністю пред'явив позов у справі № 904/10149/16 за розповсюдженою схемою зміни територіальної підсудності до компанії ТОВ "Правовий сервіс", яка займається наданням правових послуг. На думку позивача, адвокат ОСОБА_5 має пряме відношення до ТОВ "Правовий Сервіс" та знаходиться у трудових відносинах з останнім.

Відповідно до ст. 38 Господарського процесуального кодексу України сторона або прокурор у разі неможливості самостійно надати докази вправі подати клопотання про витребування господарським судом доказів. У клопотанні повинно бути зазначено: 1) який доказ витребовується; 2) обставини, що перешкоджають його наданню; 3) підстави, з яких випливає, що цей доказ має підприємство чи організація; 4) обставини, які може підтвердити цей доказ. У разі задоволення клопотання суд своєю ухвалою витребовує необхідні докази.

Господарський суд відмовляє у задоволенні вищевказаного клопотання позивача, оскільки докази, які останній просить суд витребувати у Державної податкової інспекції у Бабушкінському районі м. Дніпропетровська ГУ ДФС України або Бабушкінському районному центрі зайнятості не стосуються предмету спору, а їх наявність не вплине на вирішення даного спору по суті.

Крім того, позивачем у вищевказаному клопотанні не зазначено, які обставини перешкоджають наданню даного доказу, а також не надано доказів як-то звернення до Державної податкової інспекції у Бабушкінському районі м. Дніпропетровська ГУ ДФС України або Бабушкінському районному центрі зайнятості з клопотанням про надання даних доказів та відмови даних установ в їх наданні.

Представник відповідача-2 у судове засідання не з'явився, 31.01.2017 надіслав до суду клопотання про розгляд справи без участі цього представника.

У судовому засіданні 01.02.2017 оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача-1, всебічно та повно з'ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення її по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

23.09.2015 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Рост Капітал Актив» (далі - відповідач-1, експедитор) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Терра Фуд» (далі - позивач, замовник) було укладено договір на транспортно-експедиційне обслуговування № 272-ІФ (далі - договір).

Відповідно до п. 1.1 договору, транспорт для перевезення надається на підставі письмової заявки, переданої замовником експедитору.

Експедитор зобов'язаний виконувати перевезення вантажів у відповідності з вимогами встановленими законодавством України (п. 2.1 договору).

Згідно з п. 4.2 договору, фактична вартість послуг визначається на підставі рахунків-фактур, що виставляються експедитором за виконану заявку замовника.

Термін дії цього договору встановлюється з моменту підписання до 31 грудня 2015 року (п. 8.1 договору).

23.09.2015 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Правовий Сервіс» (далі - відповідач-2, поручитель) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Рост Капітал Актив» (далі - кредитор) було укладено договір поруки № 23/09-15 (далі - договір поруки).

Відповідно до п. 1.1 договору поруки, в порядку та на умовах, визначених цим договором, поручитель зобов'язується солідарно із Товариством з обмеженою відповідальністю "Терра Фуд" (далі - боржник) відповідати перед кредитором за виконання боржником зобов'язань відповідно до договору № 272-ІФ на транспортно-експедиційне обслуговування від 23.09.2015 (далі - основний договір), укладеного між кредитором та боржником.

Поручитель відповідно до п. 1.1 цього договору відповідає перед кредитором у наступному обсязі: за зобов'язаннями з оплати грошового боргу, відповідно до основного договору в сумі вартості наданих послуг, але не більше 100 грн. (п. 1.2 договору поруки).

Пунктом 2.1.1 договору поруки сторони погодили, що поручитель зобов'язується виконати зобов'язання у наступному порядку: у випадку не виконання боржником грошового зобов'язання, визначеного відповідно до п. 1.2 цього договору, понад сім банківських днів з моменту пред'явлення вимоги кредитором боржнику, поручитель зобов'язується за вимогою кредитора протягом двох банківських днів з дати надходження до нього такої вимоги, сплатити за грошовими зобов'язаннями боржника, у розмірі, що не перевищує суму, передбачену п. 1.2 цього договору.

У випадку невиконання зобов'язань, які виникли з основного договору, боржник і поручитель відповідають перед кредитором солідарно (п. 5.1 договору поруки).

Згідно з п. 5.3 договору поруки, керуючись ст. 559 Цивільного кодексу України сторони домовились, що порука припиняється, а термін дії цього договору закінчується, в разі повного виконання зобов'язань вказаних в п. 1.2 даного договору та припинення забезпеченого порукою зобов'язання.

Позивач, посилаючись на відсутність волевиявлення боржника щодо укладення договору поруки № 23/09-15 від 23.09.2015, вважає, що даний договір поруки вчинений відповідачами без наміру створення правових наслідків, які обумовлювались ним, у зв'язку з чим він повинен бути визнаний судом недійсним в силу ст.ст. 203, 215 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч. 1-2 ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Відповідно до ч.1-2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

Частиною першої статті 215 Цивільного кодексу України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу.

Статтею 203 Цивільного кодексу України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: 1) зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; 6) правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. 3 ст. 215 ЦК України).

Загальні засади поруки визначені Цивільним кодексом України.

Відповідно до ч. 1 ст. 553 Цивільного кодексу України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (ч.ч. 1, 2 ст. 554 Цивільного кодексу України).

Порука як вид забезпечення зобов'язання спрямована на можливість задоволення вимог кредитора за рахунок солідарного або субсидіарного боржника за цим зобов'язанням у випадку його порушення основним боржником.

Загальні правила щодо заміни сторони в зобов'язанні встановлені статтями 512-520 Цивільного кодексу України. Цими правилами визначений перелік випадків, внаслідок яких кредитор у зобов'язанні може бути замінений, у тому числі, в інших випадках, встановлених законом. При цьому, кредитор у зобов'язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом. Щодо заміни боржника у зобов'язанні діє правило про те, що таке можливо лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом.

Отже, закон не встановлює обов'язкову участь або надання згоди при укладенні договору поруки з боку основного боржника, якщо це не передбачено договором щодо основного зобов'язання або прямо не заборонено спеціальними нормами (нормами законодавства в окремих правовідносинах).

Слід також зазначити, що відсутність у договорі поруки участі основного боржника не є порушенням положень, визначених ст. 626 Цивільного кодексу України, на що посилається позивач. Зокрема, позивач стверджує, що виникнення певних зобов'язань у основного боржника можливе лише за наявності його волевиявлення при укладенні договору поруки.

Суд зазначає, що безпосередньо на права та обов'язки боржника порука як вид забезпечення виконання зобов'язання не впливає. Зобов'язання боржника в цьому випадку не встановлюються, не припиняються та не змінюються (не доповнюються та не збільшуються).

З урахуванням абз.1 ч. 2 ст. 207, ч.1 ст. 547 та ст. 553 Цивільного кодексу України, договір поруки є чинним за умови його укладення у письмовій формі та підписання кредитором і поручителем.

За загальним правилом волевиявлення боржника щодо укладення договору поруки не є обов'язковим, а відтак, в силу ст.ст. 203, 215, 553 Цивільного кодексу України, відсутність згоди боржника не є підставою для визнання недійсним договору поруки, укладеного поручителем та кредитором боржника (абз.2, 3 п.4.1.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 24.11.2014 № 1 "Про деякі питання практики вирішення спорів, що виникають з кредитних договорів").

Згідно приписів ст.ст. 553, 554 Цивільного кодексу України, договір поруки укладається кредитором і поручителем за зобов'язанням, яке забезпечується договором поруки. Що ж до боржника, то він стороною договору поруки не виступає, а є учасником у зобов'язанні, забезпеченому порукою. Обов'язок кредитора або поручителя за договором поруки одержувати згоду боржника на укладення такого договору законодавством України не передбачений та не випливає зі змісту правовідносин поруки. Відповідно відсутність зазначеної згоди не порушує й умов дійсності договору поруки та не є підставою для визнання його недійсним. Наведене узгоджується з роз'ясненнями Вищого господарського суду України, викладеними у п. 3.16 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними".

Згідно ст. 234 Цивільного кодексу України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний. При вчиненні фіктивного правочину сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином.

Посилання позивача на те, що договір поруки не був спрямований нареальне настання правових наслідків, спростовується діями поручителя, який частково виконав свої зобов'язання, а саме, сплатив грошову суму у розмірі 50 грн., що підтверджується копією платіжного доручення № @2PL117469 від 10.01.2017 (арк. с. 74).

Частиною 5 п. 2.10 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" № 11 від 29.05.2013 встановлено, що у силу припису статті 204 ЦК України правомірність правочину презюмується. Отже, обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.

Відповідно до ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовна вимога про визнання недійсним договору поруки № 23/09-15 від 23.09.2015 є необґрунтованою, безпідставною та такою, що не підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, у разі відмови у задоволені позову, судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст. 22, 44, 49, 82-85, 115-117 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його підписання і може бути оскарженим протягом цього строку до Дніпропетровського апеляційного господарського суду.

Повне рішення складено 06.02.2017

Суддя В.І. Ярошенко