ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"31" січня 2017 р.Справа № 922/4218/16

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Калантай М.В.

при секретарі судового засідання Бєсєдіній М.М.

розглянувши справу

за позовом Комунального підприємства "Харківські теплові мережі", м.Харків
до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, м.Харків
про стягнення 54047,12грн.
за участю представників:

від позивача: Табарча Г.О., довіреність №40-3273/138 від 08.08.2016

від відповідача: ОСОБА_3, договір від 10.01.2017

ВСТАНОВИВ:

Комунальне підприємство "Харківські теплові мережі" (далі за текстом - позивач) звернулося до господарського суду Харківської області з позовом до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (далі за текстом - відповідач), про стягнення 54047,12грн. вартості спожитої теплової енергії без достатніх правових підстав.

На підтвердження позовних вимог позивач посилається на те, що відповідач в період з листопада 2010 року по травень 2014 року без укладення відповідного договору користувався послугами опалення в орендованих ним приміщеннях, розташованих у житловому будинку за адресою АДРЕСА_1.

В судових засіданнях 11.01.2017 та 17.01.2017 оголошувалися перерви до 17.01.2017 та 31.01.2017, відповідно.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив позов задовольнити.

Відповідач у відзиві проти позову заперечив, посилаючись на відсутність в орендованих ним приміщеннях системи опалення. Також подав заяву про застосування строків позовної давності.

В судовому засіданні представник відповідача підтримав вищевикладені заперечення проти позовних вимог, просив суд в позові відмовити.

З'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, вислухавши представників сторін, всебічно і повно дослідивши надані до матеріалів справи докази, суд встановив наступне.

Рішенням господарського суду Харківської області від 04.11.2010 у справі №29/324-10 за відповідачем визнано право власності на нежитлові приміщення №№1-1 - 1-8 в літері "А-5" загальною площею 110,8 кв.м. першого поверху в житловому будинку, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1.

З наявних у справі актів про включення та відключення споживача до джерела теплової енергії №178/7072 від 11.10.2010, №178/6477 від 18.04.2010, №178/7886 від 14.10.2011, №178/7144 від 09.04.2012, №178/8503 від 16.10.2012, №178/7370 від 14.04.2013, №178/762 від 04.10.2013, №178/157 від 14.04.2014, підписаними представниками позивача та балансоутримувача, вбачається, що позивачем протягом опалювальних сезонів 2010-2014років надавалися послуги постачання теплової енергії для опалення житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1.

Як зазначає позивач, система опалення вказаного приміщення відповідача є невід'ємною частиною системи опалення вказаного житлового будинку. Оскільки договір постачання теплової енергії між сторонами у справі не укладався, позивач вважає, що відповідач за період з 15 листопада 2010 року по травень 2014 року безпідставно споживав теплову енергію, вартість якої за його розрахунком складає 54047,12грн.

Позивач направив відповідачу досудове повідомлення б/н від 01.02.2016, в якому просив відповідача у семиденний строк сплатити безпідставно спожитої теплової енергії в розмірі 54047,12грн.

Відповідач вказану заборгованість не сплатив, у зв'язку з чим позивач звернувся до господарського суду з даним позовом.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, з урахуванням правових підстав позовних вимог, суд виходить з наступного.

Відповідно до частин 1-3 статті 275 Господарського кодексу України за договором енергопостачання енергопостачальне підприємство (енергопостачальник) відпускає електричну енергію, пару, гарячу і перегріту воду споживачеві (абоненту), який зобов'язаний оплатити прийняту енергію та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного обладнання, що ним використовується. Відпуск енергії без оформлення договору енергопостачання не допускається. Предметом договору енергопостачання є окремі види енергії з найменуванням, передбаченим у державних стандартах або технічних умовах.

Відповідно до визначень термінів, які містяться в статті 1 Закону України "Про теплопостачання", теплова енергія - це товарна продукція, що виробляється на об'єктах сфери теплопостачання для опалення, підігріву питної води, інших господарських і технологічних потреб споживачів, призначена для купівлі-продажу.

Частиною 4 статті 19 та статтею 24 вказаного Закону передбачено, що теплогенеруюча організація має право постачати вироблену теплову енергію безпосередньо споживачу згідно з договором купівлі-продажу, своєчасне укладення якого з теплопостачальною організацією є основним обов'язком споживача теплової енергії.

Взаємовідносини між теплопостачальними організаціями та споживачами теплової енергії визначені Правилами користування тепловою енергією, затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України № 1198 від 03.10.2007 (далі за текстом - Правила), відповідно до пункту 3 яких споживач теплової енергії - це фізична особа, яка є власником будівлі або суб'єктом підприємницької діяльності, чи юридична особа, яка використовує теплову енергію відповідно до договору.

Пунктом 4 Правил визначено, що користування тепловою енергією допускається лише на підставі договору купівлі-продажу теплової енергії, укладеного між споживачем і теплопостачальною організацією, крім підприємств, що виробляють та використовують теплову енергію для цілей власного виробництва.

Згідно статті 13 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на, зокрема, комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо).

Частина перша статті 19 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" передбачає, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.

Частиною шостою статті 19 Закону України "Про теплопостачання" передбачено, що споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.

Відповідно до абзацу 6 пункту 40 Правил до обов'язків споживача теплової енергії, зокрема, належить вчасно проводити розрахунки за спожиту теплову енергію та здійснювати інші платежі відповідно до умов договору та цих Правил.

Обов'язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом, передбачено також і в пункті 5 частини 3 статті 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги".

Згідно частини 6 статті 25 Закону України "Про теплопостачання" у разі відмови споживача оплачувати споживання теплової енергії заборгованість стягується в судовому порядку.

З огляду на викладене, споживачі зобов'язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. У свою чергу відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Правова позиція з цього питання викладена в постанові Верховного Суду України №6-59цс13 від 30.10.2013.

Крім того, згідно правового висновку, викладеного Верховним Судом України в постанові №3-38гс11 від 16.05.2011, споживання енергії за відсутності договору надає право постачальнику енергії на стягнення зі споживача у даному випадку вартості спожитої ним енергії на підставі статей 1212 та 1213 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст.ст. 1212, 1213 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Звертаючись з даним позовом, позивач вказує на те, що відповідач безпідставно, без укладення відповідного договору, протягом спірного періоду споживав теплову енергію через трубопроводи внутрішньодомової системи опалення житлового будинку, що проходять через приміщення відповідача.

Відповідно до статті 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Суд вважає, що позивачем не доведено факт користування відповідачем тепловою енергією, з огляду на наступне.

Так, з наявного в матеріалах справи технічного паспорту №В-35948 від 16.09.2010 вбачається, що у нежитлових приміщеннях АДРЕСА_2 центральне опалення відсутнє (додаток № 7.5 "Інженерне обладнання").

Відповідно до акту обстеження системи теплоспоживання об'єкту №ОКТ/229 від 28.10.2014, який складено представниками відповідача в присутності відповідача, встановлено, що приміщення №1-7, 1-8 S=8,5кв.м. (тамбур) винесено за контур житлового будинку, трубопроводи та опалювальні прилади внутрішньодомової системи опалення житлового будинку відсутні. В приміщеннях відповідача встановлено автономне джерело теплопостачання - стаціонарний електронагрівальний прилад типу "Титан", потужністю 6кВт. Опалювальні прилади системи централізованого опалення демонтовані. Трубопроводи внутрішньодомової системи опалення житлового будинку, що проходять через приміщення, зашиті незнімними панелями гіпсокартону. Централізоване гаряче водопостачання відсутнє, не передбачено проектом житлового будинку.

При цьому, розділ акту №ОКТ/229 від 28.10.2014 "Схема підключення системи теплоспоживання до теплових мереж КП "Харківські теплові мережі" не заповнено, що є підтвердженням відсутності такого підключення.

Згідно з пунктом 2 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою КМУ №630 від 21.07.2005, централізоване опалення - послуга, спрямована на задоволення потреб споживача у забезпеченні нормативної температури повітря у приміщеннях квартири (будинку садибного типу), яка надається виконавцем з використанням внутрішньобудинкових систем теплопостачання.

Однак, за умови відсутності у приміщеннях відповідача будь-яких опалювальних приладів системи централізованого опалення, самий лише факт проходження в приміщеннях теплопроводів, які при цьому зашиті незмінними панелями, унеможливлює належне задоволення потреб споживача у забезпеченні нормативної температури повітря у приміщеннях.

Зазначене також підтверджується і тим, що відповідач з метою обігріву приміщень використовував автономне джерело теплопостачання - стаціонарний електронагрівальний прилад типу "Титан".

Крім того, в додатку до акту відключення від джерела теплопостачання від 14.04.2014 № 178/157, в якому наведено перелік споживачів розміщених у житловому будинку по АДРЕСА_1, та підключених до єдиної системи опалення житлового будинку, ФОП ОСОБА_1 не значиться.

Також суд зауважує, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази вжиття позивачем заходів щодо укладання відповідного договору купівлі-продажу теплової енергії, що було б необхідним у випадку фактичного споживання теплової енергії відповідачем.

Отже, з огляду на недоведення позивачем факту користування відповідачем тепловою енергією у спірному періоді суд приходить до висновку про відсутність підстав задоволення позовних вимог.

Щодо заяви відповідача про застосування строків позовної давності, суд зазначає, що за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України витрати зі сплати судового збору покладаються на позивача.

Керуючись статтями 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

В позові відмовити.

Рішення може бути оскаржене в установленому законодавством порядку.

Повне рішення складено 06.02.2017 р.

Суддя М.В. Калантай