ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" лютого 2017 р. Справа № 922/3424/16

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Ільїн О.В., суддя Гетьман Р.А., суддя Россолов В.В.

при секретарі Довбиш А.Ю.

за участю представників сторін:

позивач - ОСОБА_1;

відповідач - Адіханян М.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу відповідача (вх. №3399Х/1-35) на рішення господарського суду Харківської області від 07 листопада 2016 року по справі

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3, м. Ізюм

до Ізюмської районної державної адміністрації, м. Ізюм

про стягнення коштів, -

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду Харківської області від 07 листопада 2016 року по справі позовні задоволено у повному обсязі. Стягнуто з Ізюмської районної державної адміністрації на користь ФОП ОСОБА_3 інфляційних втрат в розмірі 71235,29 грн, 3% річних - 7733,71 грн та судовий збір в розмірі 1378 грн.

Відповідач з ухвалою суду не погодився, звернувся до апеляційного господарського суду зі скаргою, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права, просить його скасувати, прийняти нове, яким в задоволенні позову відмовити повністю.

Позивач відзиву на апеляційну скаргу не надсилав.

У судовому засіданні проти задоволення скарги заперечував, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Дослідивши матеріали справи, а також викладені в апеляційній скарзі доводи в межах вимог, передбачених статтею 101 Господарського процесуального кодексу України, заслухавши у судовому засіданні пояснення представника позивача, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм чинного законодавства, колегія суддів встановила наступне.

Як свідчать матеріали справи, рішенням господарського суду Харківської області від 19.10.2009 року по справі №63/158-09 були повністю задоволені позовні вимоги ФОП ОСОБА_3 про стягнення з Ізюмської районної державної адміністрації Харківської області заборгованості в розмірі 43141,95 грн., державного мита - 432,00 грн. та 236,00 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

На виконання зазначеного рішення 30.10.2009 р. було видано наказ та 12.11.2009 р. - відкрито виконавче провадження.

Як вбачається з наявних в матеріалах справи заяв стягувача та постанов ДВС, наказ неодноразово пред'являвся для виконання до підрозділів ДВС та Державної казначейської служби.

Однак, як зазначав позивач, рішення було виконане тільки 31.08.2016 р., на підтвердження чого позивачем надано платіжне доручення №141 від 22.08.2016 р.

Враховуючи несвоєчасне виконання рішення господарського суду Харківської області від 19.10.2009 року по справі №63/158-09 позивачем на суму боргу за період з 31.08.2013 р. по 31.08.2016 р. було нараховано інфляційних витрат в розмірі 35555,90 грн. та 3% річних - 3876,51 грн.

Також, рішенням господарського суду Харківської області від 24.03.2010 року по справі №38/34-10 було повністю задоволено позовні вимоги ФОП ОСОБА_3 про стягнення з Ізюмської районної державної адміністрації Харківської області заборгованості в розмірі 51220,64 грн., державного мита - 512,20 грн. та 236,00 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

На виконання вказаного рішення 06.04.2010 року було видано наказ, який також неодноразово пред'являвся для виконання до підрозділів ДВС та Державної казначейської служби.

Судом першої інстанції встановлено, що рішення було виконано частково, на суму 8975,00 грн. за платіжним дорученням №U1340251 від 17 липня 2013 р.

Остаточна сплата заборгованості була здійснена 31.08.2016 р., про що свідчить платіжне доручення №143 від 22.08.2016 р.

Враховуючи несвоєчасне виконання рішення господарського суду Харківської області від 24.03.2010 року по справі №38/34-10 позивачем було нараховано на суму боргу за період з 31.08.2013 р. по 31.08.2016 р. інфляційні витрати в розмірі 35678,39 грн., 3% річних - 3873,71 грн.

Крім того, позивач посилався на рішення Європейського суду з прав людини - СПРАВА "КОНОНОВА ТА ІНШІ ПРОТИ УКРАЇНИ" (CASE OF KONONOVA AND OTHERS v. UKRAINE) від 6 червня 2013 року.

Відповідно до обставин заяв за вказаним рішенням, у дати, зазначені в доданих до рішення Європейського суду таблицях, національні суди ухвалили рішення, відповідно до яких заявники мають право на різні суми відшкодування або на вчинення певних дій на їхню користь. Рішення стали такими, що підлягають виконанню. Однак, заявники не домоглися виконання рішень у встановлений строк.

Однією із заявників (відповідно до додатку 1 - невиконання тривалістю понад три роки) була ОСОБА_3 (за заявою 51950/10 від 15.07.2010 р.), за рішеннями господарського суду Харківської області від 24.12.2008 р. та від 13.07.2009 р.

Європейським судом з прав людини було встановлено, що рішення, ухвалені на користь заявників, не були виконані своєчасно, відповідальність за що несе держава.

Суд звертає увагу на те, що мало місце порушення пункту 1 статті 6 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції у зв'язку з тривалим невиконанням рішень, ухвалених на користь заявників. Також, було порушення статті 13 Конвенції, оскільки заявники не мали ефективних засобів юридичного захисту, за допомогою яких вони могли б отримати відшкодування шкоди, завданої таким невиконанням.

Європейським судом з прав людини постановлено, що було порушення пункту 1 статті 6 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції та зобов'язано державу-відповідача здійснити виплати у встановлених розмірах в якості відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

Стаття 2 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачає обов'язковість для виконання Україною рішення Європейського суду відповідно до статті 46 Конвенції.

В силу приписів ст. 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права згідно статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", - право на справедливий суд охоплює не лише стадію розгляду справи по суті, а також повне та вчасне виконання рішення суду.

В запереченнях проти позовної заяви відповідач вказував на те, що Ізюмська районна державна адміністрація Харківської області є бюджетною установою, тому заборгованість сплачується із значною затримкою після виділення коштів із бюджету.

Відповідач наполягав на відсутності вини Ізюмської районної державної адміністрації та просив суд відмовити в задоволенні позову.

Відповідно до ч. 3 ст. 13 ЗУ "Про судоустрій та статус суддів" судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об'єднаннями на всій території України. Обов'язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.

Невиконання судових рішень має наслідком юридичну відповідальність, установлену законом.

Частиною 2 ст. 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

За змістом статей 524 та 533 ЦК грошовим є зобов'язання, яке виражається в грошовій одиниці України (або грошовому еквіваленті в іноземній валюті). Така правова позиція підтверджується й практикою Верховного Суду України (постанова від 6 червня 2012 р. у справі № 6-49цс12).

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією викладеною в постанові Вищого господарського суду України від 08.06.2011 р. по справі №40/354-10.

Отже, наявність судових рішень про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє зобов'язальних правовідносин сторін договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч.2 ст. 625 ЦК України.

За таких обставин, колегія суддів вважає висновки суду першої інстанції про законність позовних вимог обґрунтованими та підтвердженими матеріалами справи.

Таким чином, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення в рішенні місцевого господарського суду, колегія суддів дійшла висновків про те, що місцевий господарський суд розглянув всебічно, повно та об'єктивно в судовому процесі всі обставини справи в їх сукупності, належним чином проаналізував правовідносини, що виникли між сторонами, та правильно застосував норми матеріального та процесуального права.

Доводи апелянта про порушення і неправильне застосування господарським судом норм матеріального права при прийнятті оскаржуваного рішення не знайшли свого підтвердження.

На підставі наведеного, колегія суддів дійшла висновку про те, що прийняте господарським судом рішення відповідає статтям 43, 85 Господарського процесуального кодексу України, вимогам щодо законності та обґрунтованості, підстав для його скасування з мотивів, наведених в апеляційній скарзі не вбачається.

Керуючись статтями 85, 99, 101, 102, п. 1 статті 103, статтею 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 07 листопада 2016 року по справі №922/3424/16 залишити без змін.

Повний текст постанови підписаний 13.02.2017 року.

Головуючий суддя Ільїн О.В.

Суддя Гетьман Р.А.

Суддя Россолов В.В.