КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" лютого 2017 р. Справа№ 910/15872/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Іоннікової І.А.

суддів: Чорної Л.В.

Тарасенко К.В.

за участю секретаря судового засідання: Романовій Ю.М.

представників сторін:

від прокуратури: Скляр Д.Ю. (на підставі посвідчення)

від позивача: Телицька В.А. (представник на підставі довіреності)

від відповідача: не з'явився

від третьої особи: не з'явився

розглянувши апеляційну скаргу Закритого акціонерного товариства "Лісова крамниця"

на рішення господарського суду міста Києва від 24.11.2016

у справі № 910/15872/16 (суддя Усатенко І.В.)

за позовом Керівника Київської місцевої прокуратури № 8 в інтересах держави в особі Київської міської ради;

до Закритого акціонерного товариства "Лісова крамниця"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні

позивача - Департамент земельних ресурсів

про внесення змін до договору

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2016 року керівник Київської місцевої прокуратури № 8 в інтересах держави в особі Київської міської ради звернувся до господарського суду міста Києва з позовом до Закритого акціонерного товариства "Лісова крамниця" про внесення змін до п. 2.1 Договору на право тимчасового довгострокового користування землею на умовах оренди від 26.01.1999, укладеного між Київською міською державною адміністрацією та Закритим акціонерним товариством «Лісова крамниця», а саме викладення п. 2.1. в наступній редакції «Річна орендна плата за земельну ділянку встановлюється в розмірі 3% від її нормативної грошової оцінки».

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що внаслідок прийняття рішення Київською міською радою "Про внесення змін до договорів оренди земельних ділянок у частині приведення розміру орендної плати у відповідність до положень статті 288 Податкового кодексу України" №89/9146 від 28.02.2013 р. існують підстави для внесення змін до договору оренди земельної ділянки, яку використовує відповідач, в частині встановлення розміру орендної плати.Рішенням господарського суду міста Києва від 24.11.2016 року позов задоволено повністю.

Внесено зміни до договору на право тимчасового довгострокового користування землею на умовах оренди від 26.01.1999 року, укладеного між Київською міською державною адміністрацією та Закритим акціонерним товариством "Лісова крамниця", а саме викладено п. 2.1 договору в наступній редакції: "Річна орендна плата за земельну ділянку встановлюється у розмірі 3 % (три відсотка) від її нормативної грошової оцінки".

Не погоджуючись із зазначеним рішенням, Закрите акціонерне товариство "Лісова крамниця" звернулося до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду міста Києва від 24.11.2016 року, прийняти нове рішення, яким залишити позовну заяву прокурора без розгляду.

На думку скаржника, задоволення вимог прокуратури було передчасним, оскільки судом першої інстанції допущено порушенням норм процесуального права.

За твердженнями останнього, прокурор заявив неналежну сторону в якості позивача, а тому необхідність інтересів держави в особі органу Київської міської ради є не доведеним, а тому позовну заяву слід повернути прокурору. Крім того, скаржник в своїй апеляційній скарзі зауважив, що суд першої інстанції при прийнятті оспорюваного рішення не отримав пояснення від Департаменту земельних ресурсів КМА. а лише отримав дані про надіслання Київрадою листа на адресу ЗАТ «Лісова крамниця» без доказів вручення.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду (у складі головуючий суддя: Іоннікова І.А., судді: Тарасенко К.В., Чорної Л.В.) від 19.12.2016 р. апеляційну скаргу Закритого акціонерного товариства "Лісова крамниця" прийнято до провадження, призначено розгляд справи на 11.01.2017 р.

11.01.2017 р. розгляд справи не здійснювався, в зв'язку з перебуванням судді Тарасенко К.В. у відпустці.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду (у складі головуючий суддя: Іоннікова І.А., судді: Тарасенко К.В., Чорної Л.В.) від 16.01.2017 розгляд апеляційної скарги призначено на 07.02.2017.

Представники прокуратури та позивача в судовому засіданні апеляційної інстанції 07.02.2017 заперечували проти доводів відповідача, викладених в апеляційній скарзі, просили залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Представник відповідача та третьої особи в судове засідання апеляційної інстанції 07.02.2017 не з'явились, хоча про час та місце слухання справи повідомлені належним чином, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень (24.01.2017 - відповідачу, представнику відповідача та третій особі), про неявку та її причини апеляційний господарський суд не повідомили, клопотань про відкладення розгляду справи не надіслали.

Згідно із п. 3.9.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 року «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Судовою колегією встановлено, що неявка представників відповідача та третьої особи не перешкоджає розгляду апеляційної скарги за наявними у справі матеріалами, відтак вважав за можливе провести розгляд справи за відсутності даних представників.

Відповідно до частини 1 статті 101 ГПК України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу.

Частиною 2 статті 101 ГПК України передбачено, що апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги та перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Згідно статті 99 ГПК України в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у розділі ХІІ ГПК України.

Колегія суддів, обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення учасників апеляційного провадження, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскарженого рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення підлягає залишенню без змін, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 26.01.1999 року Київською міською державною адміністрацією та Закритим акціонерним товариством "Лісова крамниця" укладено договір на право тимчасового довгострокового користування землею на умовах оренди, який зареєстровано Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), про що зроблено запис № 75-5-00035 від 26.01.99 у книзі записів державної реєстрації договорів (далі - Договір).

Згідно п. 1.1 Договору Київська міська державна адміністрація, на підставі розпорядження від 09.04.1998 № 745, надає, а Закрите акціонерне товариство "Лісова крамниця" приймає в тимчасове користування земельну ділянку загальною площею 1981 кв.м.

Відповідно до п. 1.2. Договору земельна ділянка надається - в тимчасове довгострокове користування на умовах оренди строком на 49 років для експлуатації та обслуговування нежилого приміщення магазину на вул. Кіпріанова, 8 у Ленінградському районі.

В п. 2.2 Договору сторони погодили, що плата за землю вноситься землекористувачем згідно до Закону "Про плату за землю" у вигляді орендної плати у розмірі 2 % від грошової оцінки земельної ділянки, що орендується на рахунок.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що на момент укладання договору оренди розмір та порядок плати за використання земельних ресурсів, а також напрями використання коштів, що надійшли від плати за землю, відповідальність платників та контроль за правильністю обчислення і справляння земельного податку регулювались Законом України "Про плату за землю" (чинного на момент укладання договору оренди землі), статтею 2 якого встановлено, що плата за землю справляється у вигляді земельного податку або орендної плати, що визначається залежно від грошової оцінки земель.

У зв'язку з введенням в дію Податкового кодексу України з 01.01.2011. Закон України "Про плату за землю" втратив чинність, а питання сплати податку на землю та оплати орендної плати за користування земельною ділянкою регулюється виключно цим Кодексом.

За змістом підпункту 9.1.10 пункту 9.1 статті 9 Податкового кодексу України плата за землю належить до загальнодержавних податків і зборів, яка в силу вимог підпункту 14.1.147 пункту 14.1 статті 14 цього ж Кодексу є податком і справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності.

Відповідно до пункту 269.1 статті 269 Податкового кодексу України платниками податку є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) та землекористувачі. Останні ж, як визначає зміст підпункту 14.1.73 пункту 14.1 статті 14 цього Кодексу, це особи, яким, зокрема, на умовах оренди надані у користування земельні ділянки державної та комунальної власності. Отже, ПК України визначив обов'язок й орендаря сплачувати земельний податок у формі орендної плати.

Орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності - обов'язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою (підпункт 14.1.136 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України). Подібне визначення міститься й у статті 21 Закону України "Про оренду землі" (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин).

Статтею 288 Податкового кодексу України встановлено, що підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є договір оренди такої земельної ділянки. Розмір орендної плати встановлюється в договорі оренди, але річна сума платежу не може бути меншою: для земель сільськогосподарського призначення - розміру земельного податку, що встановлюється цим розділом; для інших категорій земель - трикратного розміру земельного податку, що встановлюється цим розділом, та не може перевищувати: для земельних ділянок, наданих для розміщення, будівництва, обслуговування та експлуатації об'єктів енергетики, які виробляють електричну енергію з відновлюваних джерел енергії, включаючи технологічну інфраструктуру таких об'єктів (виробничі приміщення, бази, розподільчі пункти (пристрої), електричні підстанції, електричні мережі), - 3 відсотки нормативної грошової оцінки; для земельних ділянок, які перебувають у державній або комунальній власності та надані для будівництва та/або експлуатації аеродромів - чотирикратний розмір земельного податку, що встановлюється цим розділом; для інших земельних ділянок, наданих в оренду, - 12 відсотків нормативної грошової оцінки.

Таким чином, з наведених вище положень Податкового кодексу України, Закону України "Про оренду землі" вбачається, що зазначені законодавчі акти не встановлюють конкретний розмір орендної плати за земельну ділянку, який має бути зазначений у договорі оренди. Податковий кодекс України передбачає лише порядок визначення орендної плати за землю та граничні розміри орендної плати. Також, договором оренди землі мають визначатись форма, умови внесення орендної плати, при цьому строки внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності повинні встановлюватись відповідно до Податкового кодексу України.

Виходячи з аналізу зазначених законодавчих приписів, орендна плата за користування земельними ділянками державної та комунальної власності є регульованою ціною, яка розраховується від нормативної грошової оцінки земель, а її розмір встановлюється в договорі.

Відповідно до частини 1 статті 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.

Згідно частини 5 статті 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування нормативно-правового характеру набирають чинності з дня їх офіційного оприлюднення, якщо органом чи посадовою особою не встановлено пізніший строк введення цих актів у дію.

Відповідно до частини першої статті 73 цього ж Закону, акти ради, сільського, селищного, міського голови, голови районної в місті ради, виконавчого комітету сільської, селищної, міської, районної у місті (у разі її створення) ради, прийняті в межах наданих їм повноважень, є обов'язковими для виконання всіма розташованими на відповідній території органами виконавчої влади, об'єднаннями громадян, підприємствами, установами та організаціями, посадовими особами, а також громадянами, які постійно або тимчасово проживають на відповідній території.

Так, судом встановлено, що з метою приведення у відповідність до вимог законодавства істотних умов договорів оренди земельних ділянок, відповідно до статті 30 Закону України "Про оренду землі", статей 40, 41, 286, 288 Податкового кодексу України, рішенням Київської міської ради від 28.02.2013 № 89/9146 "Про внесення змін до договорів оренди земельних ділянок у частині приведення розміру річної орендної плати у відповідність до положень статті 288 Податкового кодексу України" внесено зміни до договорів оренди в частині збільшення розміру річної орендної плати.

Відповідно до вказаного рішення орган місцевого самоврядування вирішив внести зміни до договорів оренди земельних ділянок в частині річної орендної плати, встановивши її у розмірі 3 % від нормативної грошової оцінки земельних ділянок, зокрема і щодо відповідача.

При цьому, п. 2 вказаного рішення обов'язок забезпечення оформлення внесення відповідних змін до договорів оренди покладено саме на орендарів земельних ділянок.

Зазначене рішення офіційно оприлюднено в газеті Київської міської ради "Хрещатик" №33 від 02.04.2013р. та на офіційному веб-сайті КМР (www.kmr.gov.ua), в якому безпосередньо зазначено, зокрема, про необхідність орендарям приведення розміру річної орендної плати у відповідність до положень статті 288 Податкового кодексу України.

В ході перевірки, проведеної прокуратурою, встановлено, що орендарі земельних ділянок продовжують сплачувати орендну плату за землю без врахування вимог рішення Київської міської ради від 28.02.2013 №89/9146 "Про внесення змін до договорів оренди земельних ділянок у частині приведення розміру річної орендної плати у відповідність до положень ст. 288 Податкового кодексу України".

Листом Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) від 17.04.2013 № 05704-7719 відповідача повідомлено про необхідність приведення розміру річної орендної плати у відповідність до ст. 288 Податкового кодексу України.

Як вбачається з апеляційної скарги, відповідач заперечує проти отримання даного листа, однак, за висновками Верховного Суду України, що викладені у постанові від 20.11.2012р. у справі №28/5005/640/2012 з посиланням на рішення Конституційного Суду України від 09.07.2002р., надсилання пропозиції відповідачу про внесення змін до спірного договору оренди є виключно правом, а не обов'язком позивача, тому недотримання вимог статті 188 Господарського кодексу України щодо обов'язку надсилання іншій стороні пропозицій про зміну умов договору оренди земельної ділянки не позбавляє його права звернутися до суду з позовом до відповідача про зміну умов договору за наявності спору, тобто відсутності згоди на зміну умов договору.

Згідно ст. 651 Цивільного кодексу України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Відповідно до ст. 30 Закону України "Про оренду землі" зміна умов договору оренди землі здійснюється за взаємною згодою сторін. У разі недосягнення згоди щодо зміни умов договору оренди землі спір вирішується в судовому порядку.

Відповідно до п. 2.19. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.05.2011р. № 6 "Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин" у разі прийняття уповноваженим органом рішення про внесення змін до ставок орендної плати за землю та затвердження нових коефіцієнтів, що використовуються для розрахунку орендної плати за земельні ділянки, такі обставини можуть не братись судом до уваги лише у разі скасування відповідного рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування в установленому законом порядку.

Судом встановлено, що рішення Київської міської ради № 89/9146 від 28.02.2013р. на момент розгляду справи є чинним та не скасоване в судовому порядку.

Крім того, в пункті 2.19. вказаної постанови пленуму чітко роз'яснено, що оскільки орендна плата за земельні ділянки державної та комунальної власності є регульованою ціною, то законодавча зміна граничного розміру цієї плати може бути підставою для перегляду розміру орендної плати, встановленої умовами договору.

Отже, встановивши, що законодавчо змінено розмір орендної плати за землю, про що орендар був повідомлений, але ухилявся від вчинення дій, спрямованих на внесення відповідних змін до договору оренди землі, суди повинні враховувати вказані нормативні акти при вирішенні спорів про внесення змін до договорів у частині зміни орендних ставок.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів погоджується з висновками місцевого господарського суду про те, що у разі зміни нормативної грошової оцінки землі, яка є базою оподаткування для плати за землю, змінюється річна сума податкового зобов'язання по земельному податку та орендній платі за земельні ділянки державної та комунальної власності, а оскільки положеннями спірного договору оренди та нормами законодавства передбачено можливість зміни умов договору за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у випадках встановлених договором або законом, а орендна плата за земельні ділянки державної та комунальної власності є регульованою ціною, то законодавча зміна граничного розміру цієї плати є підставою для перегляду розміру орендної плати, встановленої умовами договору.

Стосовно тверджень скаржника щодо заявлення прокурор неналежної сторони в якості позивача, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно ст. 20 Закону України "Про прокуратуру", при виявленні порушень закону прокурор або його заступник у межах своєї компетенції мають право, крім інших заходів прокурорського реагування, звертатись до суду з заявою про захист прав і законних інтересів громадян, держави, а також підприємств та інших юридичних осіб.

Відповідно до ст. 29 ГПК України, прокурор бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, порушену за позовом інших осіб, на будь-якій стадії її розгляду для представництва інтересів громадянина або держави.

Від імені та в інтересах територіальних громад права суб'єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради (п.5 ст.16 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні").

За приписами ст. 9 Земельного кодексу України, Київська міська рада наділена державою повноваженнями щодо розпорядження землями на території міста Києва.

Відтак, колегія судді апеляційного суду погоджується з висновками місцевого господарського суду щодо правомірності звернення прокуратури з даним позовом до суду та визначення Київської міської ради, а не Департамент земельних ресурсів в якості належного позивача у даній справі.

Згідно ст. ст. 32-34 ГПК України доказами у справі є будь - які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості, що скаржником зроблено не було.

Таким чином, застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права відповідає встановленим обставинам справи, що свідчить про відсутність підстав для скасування або зміни оскаржуваного рішення.

Керуючись статтями 85, 99, 101-105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Лісова крамниця» на рішення господарського суду міста Києва від 24.11.2016 у справі №910/15872/16 залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду міста Києва від 24.11.2016 у справі №910/15872/16 залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/15872/16 повернути до господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня її прийняття.

Головуючий суддя І.А. Іоннікова

Судді Л.В. Чорна

К.В. Тарасенко