РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.02.2017Справа №910/22887/16

За позовом Товариство з обмеженою відповідальністю «Волна Трейд»

до 1. Комунального підприємства «Київський метрополітен»

2. Департаменту комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської

міської ради (Київської міської державної адміністрації)

про визнання ч. 1 п. 9.1 договору № 159 від 26.03.2012 недійсною

Суддя Сівакова В.В.

Представники сторін:

від позивача Паньшин С.С. - по дов. № 16-11-25/01 від 25.11.2016

від відповідача-1 Швед Я.О. - по дов. № 170 від 16.12.2016

від відповідача-2 Ваховська І.Б. - по дов. № 062/01/10-352 від 16.01.2017

СУТЬ СПОРУ:

На розгляд Господарського суду міста Києва були передані позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Волна Трейд» до Комунального підприємства «Київський метрополітен» та Департаменту комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про визнання частини 1 п. 9.1 договору про передачу майна територіальної громади м. Києва в оренду № 159 від 26.03.2012, а саме текст цього договору « 9.1. Цей договір є укладеним з моменту підсилання його сторонами і діє з 26.03.2012 року по 24.03.2015 року» - недійсним.

Позовні вимоги мотивовані тим, що оспорювана частина договору не відповідає вимогам закону, а тому має бути визнана судом недійсною, оскільки станом на дату укладення договору спірний пункт 9.1 суперечив вимогам частини 1 ст. 17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», враховуючи ту обставину, що позивач не пропонував відповідачу укласти договір строком менше ніж на п'ять років.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.12.2016 порушено провадження у справі № 910/22887/16 та призначено справу до розгляду на 12.01.2017.

Одночасно з позовною заявою позивачем подано заяву про забезпечення позову шляхом заборони відповідачам та будь-яким особам в тому числі Відділу державної виконавчої служби Оболонського районного управління юстиції у м. Києві вчиняти дії щодо виселення позивача з орендованого мана частини переходу, площею 22 кв. м., що знаходиться за адресою: м. Київ станція метро «Петрівка» (вестибюль № 1) та шляхом заборони вчиняти дії щодо знесення майна позивача, що знаходить за адресованою адресою.

Заява мотивована тим, що відповідач намагається в односторонньому порядку розірвати договір оренди та незаконно знести майно орендаря, яке розміщене на орендованих площах, що призведе до значних матеріальних збитків позивача, а тому в разі знесення майна позивача, виконання рішення буде неможливим. Про можливість незаконного виселення орендаря з орендованих площ та знесення майна орендаря свідчить те, що Господарським судом міста Києва розглядалась справа № 910/24553/15 за позовом Комунального підприємства «Київський метрополітен» про виселення з орендованого майна та зобов'язання вчинити дії.

Відповідачем-1 05.01.2017 подано клопотання про відкладення розгляду справи, у зв'язку з неможливістю направити повноважного представника відповідача-1 в судове засідання, який перебуває у відпустці.

Ухвалою Господарського суду міста Києва № 910/22887/16 від 12.01.2017, у зв'язку з нез'явленням в судове засідання представників відповідачів та невиконанням відповідачами вимог ухвали про порушення провадження у справі від 15.12.2016, розгляд справи був відкладений на 31.01.2017.

Відповідач-1 у поданому 30.01.2017 до відділу діловодства суду відзиві на позовну заяву проти задоволення позовних вимог заперечує, посилаючись на те, що листом № 109-НДД від 20.03.2015 відповідачем-1 було повідомлено позивача про те, що договір продовжуватись не буде та про необхідність звільнення орендованого майна. Автоматичної пролонгації договору не відбулось та термін дії договору припинено 24.03.2015. Рішенням Господарського суду міста Києва від 31.03.2016 у справі № 910/24553/15, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 21.06.2016 виселено позивача з орендованих приміщень. Відповідач-1 вважає, що позивачем пропущено строк позовної давності про визнання часткового договору недійсним. Зазначає, що у 2015 році позивач звертався з позовом до відповідачів про визнання продовженим (пролонгованим) договору на той самий строк, що зазначений в договорі, проте рішенням Господарського суду міста Києва від 02.12.2015 у справі № 910/27255/15, яке набрало законної сили, в позові відмовлено повністю.

Відповідач-2 у поданому 30.01.2017 до відділу діловодства суду відзиві на позовну заяву проти задоволення позовних вимог заперечує посилаючись на те, що строк дії договору припинився 24.03.2015, а тому позовні вимоги не можуть бути задоволені. Так, 29.04.2015 листом № 062/07/14-4843 відповідач-2 повідомив позивача про припинення договору та зауважив про необхідність повернення майна за актом приймання-передачі відповідачу-1. Відповідач-1 також в свою чергу повідомив позивача про те, що договір не буде продовжуватись на новий термін. Зазначає, що при укладенні договору позивач звертався до відповідача-2 з пакетом документів в якому містились заяви. в яких термін оренди визначений 2 роки 364 дні.

Позивачем 31.01.2017 до відділу діловодства суду подано доповнення до заяви про забезпечення позову.

Судом розглянуто в судовому засіданні 31.01.2017 заяву позивача про забезпечення позову та відмовлено в його задоволенні з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 66 Господарського процесуального кодексу України господарський суд за заявою сторони, прокурора або з власної ініціативи має право вжити передбачених статтею 67 цього Кодексу заходів до забезпечення позову. Забезпечення позову допускається в будь-якій стадії провадження у справі, якщо невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення господарського суду.

Статтею 67 Господарського процесуального кодексу України визначено заходи забезпечення позову, зокрема позов забезпечується шляхом заборони відповідачеві вчиняти певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору.

Відповідно до ч. 3 п. 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 16 від 26.12.2011 «Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову» у вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням:

розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову;

забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу;

наявності зв'язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову;

імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів;

запобігання порушенню у зв'язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється господарським судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачеві вчиняти певні дії (ч. 3 п. 3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 16 від 26.12.2011 «Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову»).

Отже, вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен брати до уваги інтереси не лише позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв'язку із застосуванням відповідних заходів.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 31.03.2016 у справі № 910/24553/15 виселено Товариство з обмеженою відповідальністю «Волна Трейд» з орендованого майна, а саме: частини переходу загальною площею 22,0 кв. м., що знаходиться за адресою: станція метро «Петрівка» (вестибюль №1); зобов'язано Товариство з обмеженою відповідальністю «Волна Трейд» у строк не пізніше 10 календарних днів з моменту набрання рішенням законної сили демонтувати свої тимчасові огороджувальні конструкції (кіоски), що належать товариству з обмеженою відповідальністю «Волна Трейд» та знаходяться в частині переходу за адресою: станція метро «Петрівка» (вестибюль № 1), загальною площею 22,0 кв. м., згідно з викопіюванням зі Схем тимчасового розташування МАФ.

14.07.2016 Оболонським районним відділом державної виконавчої служби міста Київ винесено постанову про відкриття виконавчого провадження про примусове виконання наказу Господарського суду міста Києва № 910/24553/15 від 04.07.2016.

Обраний позивачем спосіб забезпечення позову про заборону виселення відповідача та знесення майна відповідача, що розміщено в орендованому приміщенні не є адекватним заходом до забезпечення позову, оскільки вживання заходу щодо заборони виселення відповідача з орендованих площ по суті є зупиненням виконання рішення у справі № 910/24553/15, що не є повноваженнями суду першої інстанції.

Враховуючи викладене, заява позивача про забезпечення позову задоволенню не підлягає.

Позивач в судовому засіданні 31.01.2017 позовні вимоги підтримав повністю.

Відповідач-1 в судовому засіданні 31.01.2017 проти задоволення позовних вимог заперечував повністю.

Відповідач-1 в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував повністю.

В судовому засіданні 31.01.2017 відповідно до ст. 77 господарського процесуального кодексу України було оголошено перерву до 02.02.2017.

Позивачем 02.02.2017 до відділу діловодства суду подано заперечення на відзиві відповідачів, в яких зазначає, що листи на які посилається відповідач-2 не мають жодного відношення до предмету спору у цій справі. Вважає, що строк позовної давності не пропущений, оскільки договір продовжує діяти (позивач займає приміщення та сплачує за нього плату). Також вказує на те, що перебіг позовної давності щодо вимог про визнання договору недійсним обчислюється не з моменту укладення договору, а коли особа довідалась про порушення свого права.

В судовому засіданні 02.02.2017, відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи та заслухавши пояснення представників сторін, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

26.03.2012 між Головним управлінням комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (орендодавець), Товариством з обмеженою відповідальністю «Волна Трейд» (орендар, позивач) та Комунальним підприємством «Київський метрополітен» (підприємство) було укладено договір про передачу майна територіальної громади міста Києва в оренду № 159 (далі - договір).

Відповідно до п. 1.1 договору орендодавець на підставі рішення Київської міської ради № 66/6282 від 22.09.2011 передає, а орендар приймає в оренду нерухоме майно (частину переходу), що знаходиться за адресою: станція метро «Петрівка» (вестибюль № 1) для торгівлі непродовольчими товарами.

Згідно з п. 2.1 договору об'єктом оренди є частина переходу, визначена відповідно до проектної документації, розробленої ДП «ПІ Укрметротунельпроект» тимчасовими огороджуючими конструкціями (кіосками) орендаря, загальною площею 22,0 кв. м.

Об'єкт оренди належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва і знаходиться на балансі Комунального підприємства «Київський метрополітен» (п. 2.4 договору).

Відповідно до п. 9.1 договору цей договір є укладеним з моменту підписання його сторонами і діє з 26.03.2012 до 24.03.2015 (2 роки 364 дні).

Статтею 759 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

За приписами ст. 765 Цивільного кодексу України наймодавець зобов'язаний передати наймачеві майно у користування негайно або у строк встановлений договором найму.

Пунктом 4.1 договору передбачено, що орендодавець зобов'язаний протягом 30 календарних днів з моменту підписання цього договору з додатками передати, а орендар прийняти по акту приймання-передачі об'єкт оренди. Акт приймання передачі об'єкта оренди підписується відповідним орендодавцем, орендарем та підприємством.

Згідно акту приймання-передачі приміщення від 26.03.2012, складений за участю підприємства, орендодавець передав, а орендар прийняв частину переходу станції метро «Петрівка» (вестибюль № 1), площею 22,0 кв. м.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ч. 4 ст. 179 Господарського кодексу України при укладенні господарських договорів сторони можуть визначити зміст договору на основі вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

Відповідно до ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 ст. 17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» (в редакції на момент укладення договору) встановлено, що термін договору оренди визначається за погодженням сторін. Термін договору оренди не може бути меншим, ніж п'ять років, якщо орендар не пропонує менший термін.

Статтею 1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» встановлено, що право комунальної власності - право територіальної громади володіти, доцільно, економно, ефективно користуватися і розпоряджатися на свій розсуд і в своїх інтересах майном, що належить їй, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування.

Відповідно до ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, в тому числі банки, страхові товариства, а також пенсійні фонди, частку в майні підприємств, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров'я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об'єкти, визначені відповідно до закону як об'єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження.

Згідно з п. 5 ст. 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від імені та в інтересах територіальних громад права суб'єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.

Рішенням Київської міської ради № 34/6250 від 22.09.2011 затверджено Положення про оренду майна територіальної громади міста Києва (далі - Положення), яким визначено, що підставою для укладення договору оренди є рішення Київської міської ради про передачу об'єкта в оренду (п. 8.8).

Згідно п. 2 ст. 2 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» державну політику у сфері оренди здійснюють органи місцевого самоврядування - щодо майна, яке перебуває в комунальній власності.

Рішенням Київської міської ради № 66/6282 від 22.09.2011 «Про надання дозволів на продовження терміну дії договорів оренди, на укладання договорів суборенди, внесення змін до рішень Київської міської ради з питань оренди та внесення змін до договорів оренди» Товариству з обмеженою відповідальністю «Волна Трейд» надано дозвіл на продовження терміну дії договору оренди частини переходу станції метро «Петрівка» (вестибюль № 1) площею 22, 00 кв. м. строком на 2 роки 364 дні.

Отже, органом уповноваженим управляти майном комунальної власності територіальної громади міста Києва прийнято рішення про надання дозволу позивачу на продовження терміну дії раніше укладеного договору оренди та лише на 2 роки 364 дні.

Більше того, в матеріалах справи наявний лист позивача № 01-02/12 від 29.02.2012 поданий до орендодавця - Головного управлінням комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), в якому позивач у зв'язку із закінченням терміну дії договору № 210-Упр(ДВ)-08 від 22.04.2008, предметом якого була оренда вестибюлю № 1 на станції метро «Петрівка», загальною площею 22,00 кв. м., звернувся з пакетом документів про продовження оренди на 2 роки 264 дні.

Підписуючи редакцію договору позивач фактично погодився з передбаченими ним умовами, в тому числі і з п. 9.1 договору. Позивач на момент укладення договору не скористався наданим йому законом правом, за наявності заперечень щодо окремих умов договору оренди, скласти протокол розбіжностей (ч. 4 ст. 181 Господарського кодексу України).

Таким чином, на підставі рішення власника комунального майна та за згодою сторін договір укладено на менший строк ніж п'ять років, що не суперечить вимогам закону.

Згідно ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 Цивільного кодексу України визначаються загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Так, частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

У відповідності до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Заявляючи позов про визнання частково недійсним договору позивач має довести наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання частини правочину недійсним і настанням відповідних наслідків.

Відповідно до статті 34 Господарського процесуального кодексу України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Позивач не надав до суду доказів, які б підтверджували той факт, що п. 9.1 договору суперечить нормам Закону України «Про оренду державного та комунального майна», Цивільного кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Відповідно до п. 2.11 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» за загальним правилом статті 217 ЦК України правочин не може бути визнаний недійсним, якщо законові не відповідають лише окремі його частини і обставини справи свідчать про те, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної його частини. У такому разі господарський суд може визнати недійсною частину правочину. Недійсними частини правочину визнаються за загальними правилами визнання правочинів недійсними із застосуванням передбачених законом наслідків такого визнання.

Згідно з п. 2.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Судом встановлено, що правові підстави для визнання недійсним п. 9.1 договору оренди відсутні.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Обов'язок доказування та подання доказів відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

Це стосується позивача, який мав довести наявність тих обставин, на підставі яких він звернувся до господарського суду з позовними вимогами.

Зважаючи на вищенаведене, позовні вимоги Товариство з обмеженою відповідальністю «Волна Трейд» є необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають повністю.

Відповідач-1 у відзиві на позовну заяву вказує на сплив позовної давності. Відповідач зазначає, що укладаючи 26.03.2012 договір позивач розумів, що п. 9.1 договору суперечить ст. 17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», а отже позов подано (в грудні 2016 року) з пропуском строку позовної давності в три роки.

За змістом частини першої статті 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Відповідно до п. 2.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 29.05.2013 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Заява відповідача-1 про застосування строків позовної давності до уваги не приймається, оскільки суд на підставі досліджених доказів установив, що право позивача на захист якого він просить відповідачами не порушено, а отже, приймається рішення про відмову у задоволенні позову саме з цих підстав, а не через пропуск строку позовної давності.

Витрати по сплаті судового збору, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача.

Керуючись ст. 49, ст.ст. 82-85 ГПК України,-

В И Р І Ш И В:

В позові відмовити повністю.

Повне рішення складено 09.02.2017.

СуддяВ.В. Сівакова