ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" січня 2017 р.Справа № 922/3861/16

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Шарко Л.В.

при секретарі судового засідання Васильєвой Л.О.

розглянувши справу

за позовом КП "Харківські теплові мережі", м. Харків
до ФОП ОСОБА_1, м. Харків
про стягнення 38377,44 грн.
за участю представників:

позивача - Счастлива Я.О., довіреність №40-2310/129 від 27.05.2016 року;

відповідача - ОСОБА_3, довіреність №2901 від 15.09.2015 року;

ВСТАНОВИВ:

КП "Харківські теплові мережі" (м. Харків) звернулось до господарcького суду Харківської області з позовною заявою, в якій просить стягнути з ФОП ОСОБА_1 (м. Харків) заборгованість за неналежне виконання договірних зобов`язань за договором купівлі - продажу теплової енергії №4984 від 01.01.08р. за період з жовтня 2014 р. по квітень 2016р. в сумі 16655,35 грн. Судові витрати просить покласти на відповідача.

Ухвалою суду від 14.11.16р. за позовною заявою було порушено провадження по справі та призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні на 12.12.16р.

23.11.16р. представник позивача надав письмові пояснення по справі в яких підтримав позовні вимоги, а також надав документи для долучення до матеріалів справи, які долучено судом до матеріалів справи.

Ухвалою суду від 12.12.16р. за клопотанням позивача строк вирішення спору продовжено по 26.01.17р.

26.01.17р. представник відповідача надав заяву з документами для долучення до матеріалів справи, які долучено судом до матеріалів справи.

Представник позивача в судовому засіданні 26.01.17р. позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просить суд задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні 26.01.17р. з позовом погоджується частково, в частині вимог, заявлених позивачем до розірвання договору оренди та повернення майна.

Враховуючи те, що норми ст. 65 ГПК України, щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, що необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, а п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих ним повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів, та вважає за можливе розглянути справу за наявними у ній та додатково поданими на вимогу суду матеріалами та документами.

Розглянувши матеріали справи, повно та всебічно дослідивши обставини та докази на їх підтвердження, судом встановлено наступне.

Фізична особа - підприємець ОСОБА_1 - займав нежитлові приміщення будинку за адресою - АДРЕСА_2.

Система опалення Відповідача централізована, єдина з системою опалення будинку, окремого теплового вводу в приміщення відповідача немає. Цей факт підтверджується актами про підключення та відключення опалення до приміщень відповідача, де зазначено, що опалення приміщень - централізоване. Підключення та відключення споживачів, що мають єдину з житловими будинками систему опалення, здійснюється одночасно з підключенням та відключенням внутрішньої системи опалення та гарячого водопостачання житлових будинків в цілому. Опалення є системою, яка гідравлічно та теплотехнічно об'єднує усі приміщення в житловому будинку.

У зв'язку з тим, що приміщення Відповідача не обладнані окремим тепловим вводом, КП "Харківські теплові мережі" не мало технічної можливості провести окреме відключення приміщень відповідача від джерела теплової енергії, оскільки це спричинило б порушення теплового балансу усього будинку в цілому та порушення прав та інтересів мешканців цього будинку. Можливості відключення окремих приміщень в житловому будинку немає.

КП "Харківські теплові мережі" на підставі Розпорядження про початок та кінець опалювального сезону 2014-2015 р.р., Розпорядження про початок та кінець опалювального сезону 2015-2016 р.р. та договору купівлі - продажу теплової енергії № 1984 від 01.01.2008 року здійснювало постачання теплової енергії до нежитлових приміщень будинку за адресою: АДРЕСА_2.

Система теплопостачання відповідача є невід'ємною частиною системи теплопостачання зазначеного житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2. На підставі зазначеного відповідачу були направлені рахунки за спожиту теплову енергію.

Між позивачем та відповідачем 01.01.2008 року був укладений договір № 4984 купівлі продажу теплової енергії в гарячій воді.

Пунктом 10.4. договору визначено, що договір вважається пролонгованим на кожний наступний рік, якщо за місяць до закінчення строку його дії про припинення дії договору не буде письмово заявлено однією із сторін. Доказів письмового звернення щодо припинення дії даного договору будь-якої із сторін до матеріалів справи не надано.

КП "Харківські теплові мережі" свої зобов'язання виконало в повному обсязі, на підставі вищезазначеного договору в період з жовтня 2014 року по квітень 2016 року здійснило відпуск теплової енергії у приміщення відповідача та направив на його адресу рахунки на оплату спожитої теплової енергії за вищевказаний період.

Відповідачем, в свою чергу, зобов`язання за договором були виконані не в повному обсязі, що і стало підставою для звернення позивача до суду з відповідною позовною заявою.

Надаючи правову кваліфікацію доказам, які надані сторонами та викладеним обставинам з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог і заперечень проти них суд виходить з наступного.

За загальним положенням цивільного законодавства, зобов'язання виникають з підстав, зазначених у статті 11 Цивільного кодексу України. За приписами частини 2 цієї статті підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема є договір та інші правочини та юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обов'язків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

У відповідності із ст. 173 Господарського кодексу України та ст. 509 Цивільного кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим кодексом, в силу якого один суб'єкт господарювання (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вичинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкту (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо) або утримуватися від певних дій, а інший суб'єкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язків.

Господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (ст. 174 Господарського кодексу України).

Відповідно до ч.7 ст.179 Господарського кодексу України, господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Згідно ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно ст. 525 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 598 Цивільного кодексу України, зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом та припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених законом або договором, а згідно ст. 599 Цивільного кодексу України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно з ч.1 ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не припустив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ч.1 ст. 193 Господарського кодексу України, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Рішенням суду від 10.09.15р. по справі №922/4110/15 за позовом Прокурора Комінтернівського району міста Харкова в інтересах держави в особі Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради (м. Харків) до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 (м. Харків) про стягнення коштів в розмірі 9352,20 грн., розірвання договору оренди та повернення майна, залишеним без змін постановою Харківського апеляційного господарського суду від 27.10.15р., розірвано договір оренди №570 від 13.03.2002р., укладений між Управлінням комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради (61003, м. Харків, майдан Конституції, 16, ) та Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1 (61118, АДРЕСА_1, ідентифікаційний код НОМЕР_1); зобов'язано Фізичну особу - підприємця ОСОБА_1 (61118, АДРЕСА_1, ідентифікаційний код НОМЕР_1) звільнити нежитлове приміщення загальною площею 101,1 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, літера "А-5", та передати їх за актом прийому-передачі Управлінню комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради (61003, м. Харків, майдан Конституції, 16, ).

Відповідно до статті 55 Конституції України, статей 15,16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно статті 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до вимог статті 32 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність або відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до статті 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Позивач не надав належних доказів господарському суду щодо фактичного перебування відповідача за період з 27.10.15р. по квітень 2016 року у приміщенні за адресою: АДРЕСА_2, тому факт споживання відповідачем теплової енергії не підтверджується.

Більш того, рішення господарського суду про розірвання договору оренди та повернення майна по справі № 922/4110/15 (суддя Пономаренко Т.О.) набрало законної сили 27.10.15р., відповідно до постанови Харківського апеляційного господарського суду від 27.10.16р., яким зобов'язано відповідача (ФОП ОСОБА_1.) звільнити нежитлове приміщення загальною площею 101,1 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2.

Дане рішення не скасовано станом на час розгляду даної справи у суді.

Враховуючи, що відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України, статей 193, 198 Господарського кодексу України, зобов'язання повинні виконуватися належним чином у встановлений строк відповідно до умов і порядку укладеного між сторонами договору та згідно вимогам закону, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, та враховуючи те, що позивач не надав суду жодного документу, який би підтверджував споживання відповідачем теплової енергії за період з 27.10.16р. по квітень 2016 року за договором № 4984 від 01.01.2008 року та приймаючи до уваги, що відповідач частково визнав позов, суд вважає, що позовні вимоги позивача такими, що підлягають частковому задоволенню в сумі 13352,34 грн. за період з жовтня 2014 року по жовтень 2015 року.

В частині стягнення з відповідача суму основного боргу в розмірі 12235,87 грн. за період листопада 2015 року по квітень 2016 року слід відмовити.

Відповідно до ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Відповідно до ч.1 ст.548 ЦК України, виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено законом або договором.

Згідно ст.ст. 610, 611 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), а у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Так, позивач просить суд стягнути з відповідача пеню в сумі 2995,70 грн.

Відповідно до ст. 546 ЦК України, виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов'язання.

Статтею 549 ЦК України передбачено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Частиною 6 статті 232 Господарського кодексу України встановлено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконане.

Судом перевірено строк нарахування пені та встановлено, що задоволенню підлягає пеня в сумі 2330,10 грн., а в іншій частині заявленої позивачем суми пені - 665,60 грн. слід відмовити, оскільки нарахована пеня була за період, який перевищує шестимісячний строк, встановлений ч.6 ст.232 Господарського кодексу України, а саме позивач нарахував пеню за 365 днів прострочення (1 рік) .

Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача 3% річних в розмірі 5019,52 грн. та інфляційних втрат в розмірі 4774,01 грн., суд зазначає таке.

Згідно ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Аналіз зазначеної статті вказує на те, що наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3% річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінених грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобов'язання.

Суд, перевіривши розрахунок позивача, перевіривши період нарахування останнім вказаної суми 3% річних, дійшов висновку про часткове задоволення заявленої позивачем суми в розмірі 252,38 грн., а в частині стягнення 3% річних в сумі 4767,17 грн. слід відмовити.

Що стосується заявленої у позові вимоги позивача про стягнення з відповідача 4774,01 грн. суми інфляційних втрат, суд зазначає наступне.

В інформаційному листі від 17.07.2012р. №01-06/928/2012 "Про практику застосування Вищим господарським суд України у розгляді справ окремих норм матеріального права" сума боргу з урахуванням індексу інфляції повинна розраховуватися, виходячи з індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якийсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція) (постанова Вищого господарського суду України від 05.04.2011 № 23/466 та лист Верховного Суду України "Рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ" від 03.04.1997 № 62-97р). При застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця (див. постанову Вищого господарського суду України від 01.02.2012 № 52/30). В силу приписів статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Суд, перевіривши розрахунок інфляційних втрат вказує, що інфляційні втрати підлягають частковому задоволенню в сумі 2915,21 грн., а в частині стягнення інфляційних втрат в сумі 1858,80 грн. слід відмовити, оскільки нарахування інфляційних втрат можливе лише за період з жовтня 2014 року по жовтень 2015 року, тобто за період, коли ще рішення по справі № 922/4110/15 про зобов'язання звільнення відповідача з нежитлового приміщення загальною площею 101,1 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, - не набрало законної сили.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат суд керується положеннями ст.ст.44, 49 ГПК України. У спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позов підлягає частковому задоволенню, судові витрати покладаються на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись ст. 55 Конституції України; ст.ст. 509, 525, 526, 530, 546, 548, 549, 598, 612, 625 Цивільного кодексу України; ст.ст. 173, 174, 179, 193, 197, ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України; ст.ст.1, 4, 12, 32, 33, 43, 44, 49, 82-85 ГПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (61118, АДРЕСА_3, ідентифікаційний код НОМЕР_1) на користь Комунального підприємства "Харківські теплові мережі" (61037, м. Харків, вул. Доброхотова, 11, для оплати основної заборгованості - р/р 13 в ФХОУ ПАТ "Державний ощадний банк України", а для оплати пені, 3% річних, інфляційних втрат та суми відшкодування витрат на оплату судового збору - р/р 313 в МФО 351823, ) основну заборгованість в сумі 13352,34 грн.; пеню в сумі 2330,10 грн.; 3% річних в сумі 252,38 грн.; інфляційні втрати в сумі 2915,21 грн.; витрати по сплаті судового збору в сумі 676,83 грн.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

В частині стягнення з відповідача на користь позивача суми основного боргу в розмірі 12235,87 грн., пені в сумі 665,60 грн., 3% річних в сумі 4767,17 грн.; інфляційних втрат в сумі 1858,80 грн. - відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку для оскарження. Зазначений строк обчислюється з дня підписання повного тексту рішення. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 31.01.2017 р.

Суддя Л.В. Шарко