ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" лютого 2017 р.Справа № 916/2556/16
Одеський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Л.В. Поліщук,

суддів В.В. Бєляновського, М.А. Мишкіної,

при секретарі судового засідання - А.В. Земляк,

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1, ОСОБА_2,

від Одеської міської ради: О.І. Асташенкова,

від Департаменту комунальної власності ОМР: О.В. Бондар,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Фізичної особи - підприємця ОСОБА_5

на рішення господарського суду Одеської області від 05.12.2016р.

у справі №916/2556/16

за позовом Фізичної особи - підприємця ОСОБА_5

до Департаменту комунальної власності Одеської міської ради та Одеської міської ради

про визнання недійсним договору,

встановив:

Фізична особа - підприємець ОСОБА_5 звернувся з позовом до Департаменту комунальної власності Одеської міської ради та Одеської міської ради про визнання недійсним договору про резервування (використання) місця розташування об'єкту №227 від 18.11.2014р., укладеного між ФОП ОСОБА_5 та Одеською міською радою в особі першого заступника директора Департаменту комунальної власності Одеської міської ради.

В обґрунтування позову позивач зазначив, що на підставі свідоцтва про право власності від 10.08.2009р. він є власником нежитлової адміністративної будівлі, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 545,7 кв.м. Позивачу стало відомо, що комісією з визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам Департаменту комунальної власності Одеської міської ради складено акт про зобов'язання відшкодувати збитки у розмірі 357 692,57 грн. 18.11.2014р. позивачу запропоновано укласти оспорюваний договір та у разі погодження з його умовами запропоновано не включати до проекту рішення виконкому "Про затвердження актів комісіях з визначення розміру та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам, заподіяних внаслідок незаконного використання земельних ділянок" акту комісії, який стосується позивача. Позивач добровільно, на вкрай невигідних для нього умовах, діючи під загрозою банкрутства своєї підприємницької діяльності, а також, розуміючи фінансову неспроможність виплатити зазначені в акті грошові кошти, підписав оспорюваний договір. Також позивач зазначив, що 21.04.2016 року між сторонами підписано новий додаток до оспорюваного договору, в якому збільшено розмір орендної плати за земельну ділянку (для експлуатації адміністративної та складських будівель на 21.04.2016р.). Окремо від розміру орендної плати позивач повинен сплачувати земельний податок. Позивач зазначив, що при укладені додатку до договору він зобов'язаний сплачувати 8% від нормативно-грошової оцінки землі, коли користувачі за договором оренди сплачують лише 3% від вартості нормативно-грошової оцінки. Отже, затверджуючи типовий договір на резервування місця розташування, відповідач діяв у спосіб не передбачений законодавством, створивши для позивача обставини, за якими останній крім обов'язку сплачувати земельний податок одночасно є платником орендної плати за користування земельною ділянкою, без оформленого та зареєстрованого у порядку, передбаченому нормативними актами договору оренди земельної ділянки, лише на підставі укладеного договору резервування місця розташування земельної ділянки.

У відзиві на позов Одеська міська рада просила відмовити позивачу у задоволенні позову з посиланням на те, що позивачем не доведено порушення відповідачем його прав або законних інтересів внаслідок укладення спірного правочину, оскільки позивачем не надано доказів звернення із письмовим клопотанням про розірвання спірного договору. Позивач після укладення договору добровільно виконував його умови, отже усвідомлював суть вчиненого ним правочину.

Департамент комунальної власності Одеської міської у відзиві на позов просив відмовити позивачу в задоволенні позову.

Рішенням господарського суду Одеської області від 05.12.2016р. у позові відмовлено повністю. Рішення суду мотивоване тим, що умови договору були визначені згідно з відповідним рішенням Одеської міської ради, інших підстав визнання вказаного договору недійсним, крім його удаваності, позивач не навів. Доказів, що підтверджують таку удаваність позивачем не надано, крім того не доведено порушення укладенням оспорюваного договору жодних прав або законних інтересів позивача.

Не погодившись з рішенням суду, Фізична особа - підприємець ОСОБА_5 звернувся із апеляційною скаргою, в якій просив рішення скасувати, позов задовольнити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Апеляційна скарга мотивована тим, що основними підставами для звернення позивача з вимогою про визнання оспорюваного договору недійсним було не незаконність укладання договору резервування місцерозташування земельної ділянки на заміну договору оренди, а саме укладання його за тяжких обставин та на вкрай невигідних умовах для позивача. Судом не прийнято до уваги доводи позивача щодо наявності належних та допустимих доказів, що свідчать про існування тяжких обставин та вкрай невигідних умов, які були створені відповідачем штучно, на підставі яких позивачем укладеного договір.

Заслухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм процесуального права, апеляційна інстанція встановила наступне.

На підставі рішення виконавчого комітету Одеської міської ради від 19.03.2009р. №327 ОСОБА_5 видано свідоцтво про право власності від 10.08.2009р. на нежитлові будівлі, об'єкт, який в цілому складається з будівель "П1", "П2", загальною площею 545,7 кв. м., розташований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.16).

19.10.2011р. Одеською міською радою прийнято рішення №1396-VI "Про врегулювання земельних відносин та організацію землеустрою у м. Одесі", яким затверджено Положення "Про врегулювання земельних відносин та організацію землеустрою у м. Одесі" (а.с.48-60).

Рішенням Одеської міської ради від 08.07.2011р. №846-VI "Про затвердження Типового договору резервування (використання) місця розташування об'єкту" затверджено Типовий договір резервування (використання) місця розташування об'єкту та уповноважено Одеське міське управління земельних ресурсів ОМР на укладання договорів резервування (використання) місця розташування об'єкту (а. с. 62-64).

18.11.2014р. на підставі рішення Одеської міської ради від 08.07.2014 р. №846-VI між позивачем (Місцевикористовувач) та Одеською міською радою (Власник) укладено договір №227 на резервування (використання) місця розташування об'єкту (а.с 11-12).

Відповідно до умов договору Власник надав, а Місцевикористовувач прийняв в строкове платне користування місце розташування об'єкту, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (п.1.1. договору).

Згідно з п. 1.2. об'єкт розташований на земельній ділянці загальною площею 2 481 кв.м.

Умовами п. 3.1. плата за місце розташування об'єкту (плата) вноситься Місцевикористовувачем виключно у грошовій формі.

Пунктом 3.2. визначено, що плата за цим договором нараховується у розмірі 3% від розрахунку нормативної грошової оцінки земельної ділянки та складає 76 327,22 грн. на рік.

Положеннями п. 3.4. договору встановлено, що плата вноситься рівними частками щомісяця протягом 30-ти календарних днів, що настають за останнім календарним днем звітного місяця та підлягає індексації згідно із щорічною індексацією нормативної грошової оцінки землі.

Цільове призначення місця розташування об'єкту-експлуатація та обслуговування адміністративних будівель та споруд. Місце розташування об'єкту передається виключно для експлуатації та обслуговування адміністративних будівель та споруд у 3-денний термін з моменту початку дії цього договору, визначеного п.2.1., за актом приймання-передачі (п.п. 4.1.,4.2.).

На виконання умов договору 18.11.2014р. сторони підписали акт прийому-передачі місця розташування об'єкту за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.13).

Позивач зазначає, що спірний договір уклав добровільно, але на вкрай невигідних для нього умовах, діючи під загрозою банкрутства своєї підприємницької діяльності, а також розуміючи фінансову неспроможність виплатити зазначені в акті збитки, заподіяні внаслідок незаконного використання земельних ділянок. Позивач фактично погодився з обов'язком сплачувати окремо як земельний податок, так і орендну плату за користування земельною ділянкою під видом укладення договору резервування (використання) місця розташування об'єкту.

Судова колегія вважає, що позов і апеляційна скарга не підлягають задоволенню з огляду на наступне.

Матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об'єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад (частина 1 статті 142 Конституції України).

Відповідно до положень статті 143 Конституції України, яка кореспондується із частиною 3 статті 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в України", територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності.

Виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються питання регулювання земельних відносин (пункт 34 частини 1 статті 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в України").

Органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов'язковими до виконання на відповідній території (частина 1 статті 144 Конституції України).

Як вище зазначено, договір на резервування (використання) місця розташування об'єкту від 18.11.2014р. №227 укладено між сторонами на підставі рішення Одеської міської ради від 08.07.2014р. №846-VI "Про затвердження типового договору резервування (використання) місця розташування об'єкту", яке врегульовувало правовідносини щодо користування земельними ділянками на період оформлення права власності або права оренди земельною ділянкою.

Тобто, оспорюваний правочин укладено на підставі обов'язкового до виконання рішення міської ради, яке встановлювало істотні умови договору на резервування (використання) місця розташування об'єкту.

Відповідно до приписів статті 3 Цивільного кодексу України одним із загальних засад цивільного законодавства є свобода договору. Статтею 11 Цивільного кодексу України встановлено, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини. Відповідно до частини 1 статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Приписами статті 627 Цивільного кодексу України унормовано, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до статті 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. При цьому, згідно з приписами частини 3 статті 180 Господарського кодексу України сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору. Всі ці умови були узгоджені в договорі.

Вирішуючи спори про визнання угод недійсними, господарський суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угод вимогам закону; додержання встановленої форми угоди; правоздатність сторін за угодою; у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Частиною 1 статті 215 Цивільного кодексу України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України.

Відповідно до частини 1 ст. 233 Цивільного кодексу України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

При цьому в пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 N9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" роз'яснено, що правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 Цивільного кодексу, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин.

Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Тобто, для кваліфікації правочину за ст. 233 Цивільного кодексу України необхідна обов'язкова наявність зазначених двох умов у сукупності: вплив тяжкої обставини і вкрай невигідні умови. Крім того, має бути причинно-наслідковий зв'язок між тяжкими обставинами та укладеним правочином (його укладання саме з метою усунення обставин).

В судовому засіданні апеляційної інстанції представник позивача підтвердив, що саме підписання обома сторонами нового розрахунку від 21.04.16р. до договору №227 від 18.11.14р., згідно якого ставка земельного податку була збільшена до 3%, а розмір орендної плати до 5% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки, змусило ФОП ОСОБА_5 звернутися з даним позовом.

Проте, позивачем не доведено існування тяжких обставин (їх крайньої форми), з якими положення статті 233 Цивільного кодексу України передбачають можливість визнання договору №227 на резервування (використання) місця розташування об'єкту від 18.11.2014р. недійсним, оскільки не надано належних та допустимих доказів тяжкого фінансового стану позивача на момент укладання оспорюваного правочину, і, зокрема, неможливість виконувати свої фінансові зобов'язання, що могло бути причиною банкрутства, а тому оцінивши надані сторонами докази в їх сукупності, судова колегія дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення позову про визнання оспорюваного договору недійсним.

Стосовно плати, яка передбачена договором на резервування (використання) місця розташування об'єкту у розмірі 5% від розрахунку нормативної грошової оцінки, судова колегія зазначає, що сторони є вільними у визначенні умов договору і визначення сторонами договору розміру плати є їхнім правом.

Посилання суду першої інстанції в мотивувальній частині на те, що позивач не надав доказів, що підтверджують удаваність спірного договору (ст.235 ЦК України), є помилковим, але це не вплинуло на правильність вирішення спору.

Враховуючи викладене та

керуючись ст.ст. 99, 103, 105 Господарського процесуального кодексу

України, суд -

постановив:

Рішення господарського суду Одеської області від 05.12.2016р. у справі №916/2556/16 залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Постанова апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня набрання постанови законної сили.

Повний текст складено 03.02.2017

Головуючий суддя Л.В. Поліщук

Суддя В.В. Бєляновський

Суддя М.А. Мишкіна