РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.01.2017Справа №910/18565/16

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Вишневе»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ВАШ АВТО»

про визнання правочину недійсним

Суддя Селівон А.М.

Представники учасників судового процесу:

від позивача: не з'явився ;

від відповідача: Міщенко А.Л. - представник, довіреність б/н від 03.01.2016;

У судовому засіданні на підставі ч. 2 ст. 85 Господарського процесуального кодексу України оголошені вступна та резолютивна частини рішення.

СУТЬ СПОРУ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Вишневе» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» про визнання договору фінансового лізингу №003720 від 25.04.2016 недійсним, а також стягнення судових витрат по сплаті судового збору у розмірі 1 378,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що укладений між сторонами 25.04.2016 договір фінансового лізингу № 003720 містить вимоги, які істотно порушують права та законні інтереси позивача, а саме: встановлюють жорсткі обов'язки лізингоодержувача, тоді як надання послуг обумовлене лише власним розсудом лізингодавця; надають можливість лізингодавцю не повертати кошти на оплату, здійснену лізингоодержувачем, у разі відмови останнього від договору, без встановлення права лізингоодержувача на одержання відповідної компенсації від лізингодавця у зв'язку з розірванням або невиконанням договору; надають лізингодавцю права в односторонньому порядку змінювати характеристики продукції, що є предметом договору; визначають ціну товару на момент його поставки лізингоодержувачу або надають лізингодавцю можливість збільшувати ціну без надання лізингоодержувачу права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладання договору, що, на думку позивача, згідно ст. 203 Цивільного кодексу України є підставою для визнання оспорюваного правочину недійсним.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 12.10.2016 позовну заяву прийнято до розгляду, порушено провадження у справі № 910/18565/16 та призначено дану справу до розгляду на 02.11.2016.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.11.2016 розгляд справи відкладено на 14.12.2016.

У судових засіданнях 14.12.2016 та 22.12.2016 судом оголошено перерву по розгляду справи до 22.12.2016 та 17.01.2017 відповідно.

Окрім цього ухвалою суду від 14.12.2016 задоволено клопотання представника позивача про проведення судового засідання в режимі відео конференції, судове засідання 22.12.2016 проведено в режимі відеоконференції в приміщенні Господарського суду Запорізької області за адресою: 69001, м. Запоріжжя, вул. Гетьманська, 4.

Уповноважені представники позивача з'явились у судові засідання 02.11.2016, 14.12.2016, 22.12.2016.

У судове засідання 17.01.2017 уповноважені представники позивача не з'явились.

Про дату, час і місце розгляду даної справи позивач повідомлений належним чином, оскільки судом в судовому засіданні 22.12.2016, яке було проведено в режимі відеоконференції згідно ст. 74 ГПК України повідомлено про дату та час наступного судового засідання.

У судові засідання 14.12.2016, 22.12.2016 та 17.01.2017 з'явився уповноважений представник відповідача.

У судове засідання 02.11.2016 уповноважений представник відповідача не з'явився.

Про дату, час і місце розгляду даної справи відповідач повідомлений належним чином, що підтверджується наявним в матеріалах справи рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення: №574.

Судом повідомлено, що до початку судового засідання 02.11.2016 через відділ діловодства Господарського суду м. Києва від представника позивача надійшли, зокрема, пояснення по справі №94 від 29.10.2016 щодо специфікаціїї до спірного договору та заява щодо застосування наслідків недійсності правочину №95 від 01.11.2016, відповідно до якої позивач просить на підставі ст. 216 Цивільного кодексу України застосувати наслідки недійсності правочину, а саме зобов'язати ТОВ "Лізингова компанія "Ваш Авто" повернути ТОВ "Вишневе" суму коштів у розмірі 50 000,00 грн., одержану на виконання договору фінансового лізингу №00003720 від 25.04.2016. Пояснення та заява судом долучені до матеріалів справи.

Також до початку судового засідання 02.11.2016 через відділ діловодства Господарського суду м. Києва від представника відповідача надійшли клопотання про відкладення розгляду справи б/н від 31.10.2016 та клопотання про долучення до матеріалів справи, серед яких наявний, зокрема, відзив на позовну заяву б/н від 31.10.2016, в якому відповідач заперечує проти позовних вимог, посилаючись при цьому на добровільність укладення спірного Договору позивачем та відповідність змісту останнього вимогам чинного законодавства, якими, зокрема, можливості передбачення адміністративного платежу. Клопотання судом задоволено, документи долучені до матеріалів справи.

До початку судового засідання 14.12.2016 через відділ діловодства Господарського суду м. Києва від представника позивача надійшли заперечення на відзив № 108 від 29.11.2016, в яких останній зазначає, що Договір фінансового лізингу № 003720 від 25.04.2016 істотно порушує права та законні інтереси позивача та просить задовольнити позов в повному обсязі. Заперечення на відзив судом долучено до матеріалів справи.

Також до початку судового засідання 14.12.2016 через відділ діловодства Господарського суду м. Києва від представника відповідача надійшли письмові пояснення б/н від 12.12.2016, в яких останній повідомляє, що сторони укладаючи Договір фінансового лізингу № 003720 від 25.04.2016 досягли згоди щодо всіх істотних умов договору, були вільними в його укладенні та могли укласти договір на визначених умовах, а тому вважає позовні вимоги безпідставними та просить відмовити повністю у задоволенні позовних вимог. Письмові пояснення судом долучено до матеріалів справи.

До початку судового засідання 17.01.2017 через відділ діловодства Господарського суду від позивача надійшла заява про долучення до матеріалів справи додаткових документів № 122 від 29.12.2016. Заява судом задоволена, документи долучені до матеріалів справи.

Від представника позивача заяв та клопотань процесуального характеру на час проведення судового засідання 17.01.2017 до суду не надходило.

Про поважні причини неявки представника позивача в судове засідання 17.01.2017 суд не повідомлено.

Інших доказів на підтвердження своїх вимог та заперечень, окрім наявних в матеріалах справи, сторонами на час проведення 17.01.2017 суду не надано.

Відповідно до 2.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" (далі - Постанова № 18) якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 ГПК), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

Згідно п. 3.9.2 Постанови № 18 у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

З огляду на вищевикладене, оскільки явка представника позивача в судові засідання обов'язковою не визнавалась, останній не скористався належним йому процесуальним правом приймати участь в судових засіданнях, беручи до уваги те, що представник відповідача проти розгляду справи за відсутності представника позивача не заперечував, суд здійснював розгляд справи за відсутності уповноваженого представника позивача, виключно за наявними у справі матеріалами.

При цьому, оскільки суд неодноразово відкладав розгляд справи та оголошував перерви в судових засіданнях, надаючи учасникам судового процесу можливість реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень, суд, враховуючи обмежені процесуальні строки розгляду спору, встановлені ст. 69 Господарського процесуального кодексу України, не знаходив підстав для відкладення розгляду справи.

При цьому суд зазначає, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Відтак неявка учасника судового процесу у судове засідання за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду його позову, не є в подальшому підставою для скасування судового рішення, прийнятого за відсутності представника сторони спору.

Судом прийнято до уваги, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника.

Клопотання від представників сторін про здійснення фіксації судового засідання технічними засобами до суду не надходило. Засідання господарського суду по розгляду даної справи проведено без фіксації технічними засобами. Судовий процес відображено у протоколі судового засідання.

Перед початком розгляду справи в судових засіданнях представників відповідача та позивача було ознайомлено з правами та обов'язками відповідно до ст. ст. 20, 22, 60, 74 та ч. 5 ст. 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Представники сторін в судових засіданнях повідомили суду, що права та обов'язки стороні зрозумілі.

Відводу судді представниками сторін не заявлено.

В судових засіданнях 14.12.2016 та 22.12.2016 представники позивача підтримали позовні вимоги, викладені в позовній заяві та заяві про застосування наслідків недійсності правочину, відповіли на питання суду.

В судових засіданнях 14.12.2016, 22.12.2016 та 17.01.2017 представник відповідача заперечив проти позовних вимог з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву, надав відповіді на питання суду.

Дослідивши матеріали справи та подані докази, заслухавши в судових засіданнях пояснення представників позивача та відповідача, з'ясувавши обставини, що мають значення для вирішення спору, перевіривши надані сторонами докази та оглянувши в судовому засіданні їх оригінали, суд

ВСТАНОВИВ:

Згідно з ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1, 4 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Як встановлено судом за матеріалами справи, 25 квітня 2016 Товариством з обмеженою відповідальністю «Вишневе» (позивач у справі, лізингоодержувач за договором) укладено з Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» (відповідач у справі, лізингодавець за договором) договір фінансового лізингу № 003720 (далі - Договір), відповідно до умов якого відповідач взяв на себе зобов'язання придбати у власність предмет лізингу та передати його у користування лізингоодержувачу, у строк та на умовах передбачених договором.

Преамбулою Договору передбачено, що предметом лізингу є транспортний засіб (автомобіль, сільськогосподарська техніка, будівельна техніка та ін.), який має бути обов'язково зареєстрований в органах, які зобов'язані проводити таку реєстрацію та визначений в п. 1.1 Договору та у Специфікації, що міститься у Додатку № 2 даного Договору.

Так, пунктом 1.1. Договору сторони визначили, що предметом фінансового лізингу по договору є транспортній засіб, зазначений у даній статті та у специфікації (Додаток №2), а саме трактор МТЗ 82.1.26 з об'ємом двигуна 4,75 л, механічною коробкою перемикання передач та приводом 4x4, погодили і зазначили у пункті 8.2. договору, що вартість предмета лізингу на момент укладення договору становить 19 531,25 доларів США, що в гривневому еквіваленті вартості предмета лізингу становить 500 000,00 грн.

При цьому як зазначено у вказаному пункті Договору специфікація предмета лізингу була самостійно та свідомо обрана лізингоодержувачем та в повній мірі відповідає його вимогам.

До укладеного Договору між сторонами був складений та підписаний Додаток № 1, який є невід'ємною частиною Договору, та містить інформацію щодо вартості предмету лізингу та розміру платежів (авансового, адміністративного та комісії), а також графік сплати авансового платежу.

Розділами 3, 4, 6, 8, 10 Договору сторони визначили права та обов'язки сторін, умови поставки та прийому-передачі предмету лізингу, гарантійні зобов'язання, вартість предмету лізингу та платежі, сплату лізингових періодичних платежів тощо.

Згідно п. 2.1 Договору останній вступає з моменту його підписання Сторонами, та діє протягом 78 (сімдесяти восьми) календарних місяців, але у будь-якому випадку до повного виконання зобов'язань Сторонами за даним Договором.

Вказаний Договір підписаний представниками сторін та засвідчений печатками товариств.

Судом встановлено, що укладений правочин за своїм змістом та правовою природою є договором фінансового лізингу, який підпадає під правове регулювання норм статті 292 Господарського кодексу України та Закону України «Про фінансовий лізинг». Одночасно, відповідно до ст. 2 вказаного нормативно-правового акту відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг (ст. 806-809), найм (оренду), купівлю-продаж, поставку, з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 292 Господарського кодексу України лізинг - це господарська діяльність, спрямована на інвестування власних чи залучених фінансових коштів, яка полягає в наданні за договором лізингу однією стороною (лізингодавцем) у виключне користування другій стороні (лізингоодержувачу) на визначений строк майна, що належить лізингодавцю або набувається ним у власність (господарське відання) за дорученням чи погодженням лізингоодержувача у відповідного постачальника (продавця) майна, за умови сплати лізингоодержувачем періодичних лізингових платежів; залежно від особливостей здійснення лізингових операцій лізинг може бути двох видів - фінансовий чи оперативний.

Згідно з ч. 1, ч. 2 ст. 806 Цивільного кодексу України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі); до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням встановлених параграфом 6 цього Кодексу та законом; до відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Аналогічне визначення поняття договору фінансового лізину міститься в ст. 1 Закону України "Про фінансовий лізинг".

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про фінансовий лізинг» суб'єктами лізингу можуть бути: лізингодавець - юридична особа, яка передає право володіння та користування предметом лізингу лізингоодержувачу; лізингоодержувач - фізична або юридична особа, яка отримує право володіння та користування предметом лізингу від лізингодавця; продавець (постачальник) - фізична або юридична особа, в якої лізингодавець набуває річ, що в наступному буде передана як предмет лізингу лізингоодержувачу; інші юридичні або фізичні особи, які є сторонами багатостороннього договору лізингу.

Відповідно до ч.2 ст. 10 Закону України «Про фінансовий лізинг» лізингодавець зобов'язаний, зокрема, у передбачені договором строки надати лізингоодержувачу предмет лізингу у стані, що відповідає його призначенню та умовам договору.

У ст. 11 вказаного нормативно - правового акту передбачено, що лізингоодержувач зобов'язаний прийняти предмет лізингу та користуватись ним відповідно до його призначення та умов договору.

Предметом договору лізингу може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками та віднесена відповідно до законодавства до основних фондів (ч.1 ст. 807 Цивільного кодексу України та ст. 3 Закону України «Про фінансовий лізинг»).

Пунктом 1.7 Договору визначено, що предмет лізингу передається в користування лізингоодержувачу протягом строку, який становить не більше 120 (сто двадцять) робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця: адміністративного платежу: авансового платежу; комісії за передачу предмета лізингу; у разі наявності сплати різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених у п. 9.4. даного договору, або різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у п. 9.6. даного договору.

Положеннями частини 2 статті 11 Закону України «Про фінансовий лізинг» визначено, що лізингоодержувач зобов'язаний: прийняти предмет лізингу та користуватися ним відповідно до його призначення та умов договору; відповідно до умов договору своєчасно та у повному обсязі виконувати зобов'язання щодо утримання предмета лізингу, підтримувати його у справному стані; своєчасно сплачувати лізингові платежі; надавати лізингодавцеві доступ до предмета лізингу і забезпечувати можливість здійснення перевірки умов його використання та утримання; письмово повідомляти лізингодавця, а в гарантійний строк і продавця предмета, про всі випадки виявлення несправностей предмета лізингу, його поломок або збоїв у роботі; письмово повідомляти про порушення строків проведення або непроведення поточного чи сезонного технічного обслуговування та про будь-які інші обставини, що можуть негативно позначитися на стані предмета лізингу, - негайно, але у будь-якому разі не пізніше другого робочого дня після дня настання вищезазначених подій чи фактів, якщо інше не встановлено договором; у разі закінчення строку лізингу, а також у разі дострокового розірвання договору лізингу та в інших випадках дострокового повернення предмета лізингу - повернути предмет лізингу у стані, в якому його було прийнято у володіння, з урахуванням нормального зносу, або у стані, обумовленому договором.

Відповідно до статті 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором. Лізингові платежі можуть включати: суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом; інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

За умовами п. 8.2 Договору укладаючи даний договір сторони погоджуються, що вартість предмета лізингу, на момент укладенні даного договору, становить 19 531,25 доларів США з урахуванням ПДВ, згідно обмінного курсу долара США до української гривні. На фактичну дату укладання даного договору. На дату укладання цього договору, згідно обмінного курсу долара США до української гривні, гривневий еквівалент вартості предмета лізингу становить 500 000,00 грн. з ПДВ.

Сторони погодили, що гривневий еквівалент вартості предмета лізингу, який визначений на дату укладання цього договору, може змінюватися у випадку зміни обмінного курсу долара США до української гривні або у разі зміни відпускної ціни транспортного засобу у продавця (п. 8.3 Договору).

За умовами п. 9.1 Договору авансовий платіж складає частину від вартості предмета лізингу в розмір 50 відсотків від вартості предмета лізингу, зазначеного у даному Договорі та у Додатку № 2 до даного Договору.

Лізингоодержувач має можливість сплачувати авансовий платіж на умовах, викладених у даному договорі, впродовж (але не більше) 12 місяців з моменту підписання даного Договору платежами, які визначені в Додатку № 1 до даного Договору. На авансовий платіж, який сплачується у відповідності до Додатку № 1, не нараховуються жодні відсотки (п.9.2 Договору).

Так, Додатком № 1 до договору встановлено вартість предмету лізингу - 19 531,25 доларів США (що становить 500 000,00 грн. на дату підписання), а також графік сплати авансового платежу за Договором, яким визначено розмір, кількість та строк сплати лізингових платежів, зокрема, авансовий платіж 50 % вартості предмету лізингу - 9 765,63 доларів США, адміністративний платіж (10 %) - 1 953,13 доларів США, комісія за передачу (3 %) - 585,94 доларів США. Курс 1 долара США станом на 25.04.2016 - 25,60 грн.

Окрім того, згідно з Додатком № 1 до Договору розмір адміністративного платежу, який необхідно сплатити позивачу, складає в гривневому еквіваленті 50 000,00 грн.

Згідно з п. 10.5 Договору у разі виникнення податкових та прирівняних до них платежів, лізингодавець має право вимагати зміни розміру лізингових платежів, а лізингоодержувач зобов'язаний прийняти такі зміни.

За умовами п. 10.18 Договору у випадку настання змін на кредитно-грошовому ринку України та/або при виникненні процесів, які зумовили зміну валюти резервів НБУ та комерційних банків та/або обрання продавцями/постачальниками предметів лізингу за договорами інших грошових еквівалентів зобов'язання, ніж долар або євро, сторони дійшли згоди, що грошовий еквівалент виконання лізингоодержувачем зобов'язання в іноземній валюті буде обрано лізингодавцем зіставно із виниклими змінами. При настанні зазначених у цьому пункті подій лізингодавець розробляє нові додатки № 1 та № 3 із зазначенням нових розрахунків лізингових платежів та курсу грошового еквіваленту зобов'язання в іноземній валюті на момент надсилання таких додатків лізингоодержувачу. Доказом отримання лізингоодержувачем додатків є поштова квитанція/повідомлення про таке відправлення на його адресу. Лізингоодержувач погоджується, що підписані з боку лізингодавця додатки є дійсними, правомочними та такими, що підлягають виконанню сторонами.

Як зазначено позивачем в позовній заяві, підтверджено представником позивача в судовому засіданні та відповідачем не заперечувалось, після підписання Договору 25.04.2016 позивачем отримано рахунок-фактуру № СФ-25042016 на сплату адміністративного платежу в сумі 50000,00 грн., копія якого наявна в матеріалах справи, та, відповідно, здійснено оплату, що підтверджується копією платіжного доручення від 25.04.2016 № 769 на суму 50 000,00 грн. із зазначенням призначення платежу «за адмін. платіж трактора з-но з рахунком № СФ-25042016 від 25.04.16 р., без ПДВ».

Відповідно до п. 9.7 Договору кошти, які сплачуються лізингоодержувачем до моменту отримання предмета лізингу, незалежно від їх призначення яке вказується у квитанції, зараховуються по даному договору у наступному порядку: адміністративний платіж; авансовий платіж; комісія за передачу предмета лізингу; у разі наявності, різниця до вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених у п. 9.4. договору, або різниця до вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених у п. 9.6. даного договору.

Факт здійснення оплати, її розмір та зарахування сторонами не заперечувався.

За приписами ч. 1 ст. 651 Цивільного кодексу України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 651 Цивільного кодексу України у разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Правові наслідки розірвання договору визначені в частинах 2, 3 ст. 653 Цивільного кодексу України, згідно яких у разі розірвання договору зобов'язання сторін припиняються; у разі розірвання договору зобов'язання припиняється з моменту досягнення домовленості про розірвання договору, якщо інше не встановлено договором.

При цьому як стверджує позивач в позовній заяві, зазначена сума адміністративного платежу мала бути меншою, оскільки в телефонних (усних) домовленостях між представниками сторін йшла мова про іншу (меншу) ціну предмета лізингу. Також позивач зауважив, що у зв'язку з великим розміром тексту договору, складним юридичним змістом та зважаючи на дрібний формат шрифту, він був позбавлений можливості детально вивчити та проаналізувати умови спірного договору, а відтак, вже тільки після підписання договору дійшов висновку, що договір для нього є з невигідними умовами.

Приписами п. 3 ч. 1 ст. 11 Закону України «Про фінансовий лізинг» передбачені права лізингоодержувача, серед яких, зокрема, право вимагати розірвання договору лізингу або відмовитися від нього у передбачених законом та договором лізингу випадках.

Так, згідно ч. 1 ст. 7 Закон України «Про фінансовий лізинг» лізингоодержувач має право відмовитися від договору лізингу в односторонньому порядку, письмово повідомивши про це лізингодавця, у разі якщо прострочення передачі предмета лізингу становить більше 30 днів, за умови, що договором лізингу не передбачено іншого строку.

Відповідно до п. 12.1 Договору лізингоодержувач, який не сплатив лізингові платежі, що передбачені п. 1.7 Договору, та не отримав транспортний засіб, має право розірвати даний договір за власним бажанням, про що має повідомити лізингодавця у письмові формі з чітким волевиявленням щодо розірвання договору, шляхом направлення відповідного листа рекомендованою кореспонденцією на адресу лізингодавця та зазначення реквізитів особистого банківського рахунка для здійснення такого повернення. У строк, встановлений чинним законодавством, лізингодавець розглядає заяву лізингоодержувача та надає письмову відповідь, в якій повідомляє про розірвання договору та про наслідки його розірвання. В такому випадку поверненню підлягає 60 % від сплаченого авансового платежу та/або частини авансових платежів, 40 % лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору. Адміністративний платіж в такому випадку поверненню не підлягає.

В подальшому користуючись передбаченим вказаним п. 12.1 Договору правом дострокового одностороннього розірвання Договору позивач прийняв рішення про розірвання останнього та звернувся до відповідача із заявою від 26.04.16 р. про розірвання Договору № 003720 фінансового лізингу від 25.04.16 р. та повернення адміністративного платежу в сумі 50000,00 грн., факт надсилання та отримання якої ТОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто» 04.05.16 р. підтверджується копіями наявних в матеріалах справи копіями фіскального чеку від 26.04.16 р. та рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення № 343.

Окрім того, позивач звертався до відповідача з претензією № 42 від 07.07.16 р. про повернення безпідставно набутих грошових коштів, яка, як вбачається яз матеріалів справи, а саме копії рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення № 980, була отримана ТОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто» 11.07.16 р.

Проте у наданій на вказану претензію письмовій відповіді № 69 від 22.07.16 р., копія якої надана позивачем, відповідач відмовив останньому у поверненні коштів в сумі 50000,00 грн., які були сплачені в якості адміністративного платежу, як таких, що не підлягають поверненню за умовами п. 12.1 Договору та зазначив, що Договір лізингу № 003720 від 25.04.16р. вважається розірваним з 05.05.16р.

Як зазначає позивач в позовній заяві та підтверджено представником позивача в судових засіданнях, оскільки укладений між сторонами Договір фінансового лізингу № 003720 від 25.04.2016 містить вимоги, які істотно порушують права та законні інтереси позивача, а саме: встановлення жорстоких обов'язків лізингоодержувача, тоді як надання послуг обумовлене лише власним розсудом лізингодавця; надання можливості лізингодавцю не повертати кошти на оплату, здійснену лізингоодержувачем, у разі відмови останнього від договору, без встановлення права лізингоодержувача на одержання відповідної компенсації від лізингодавця у зв'язку з розірванням або невиконанням договору; надання лізингодавцю права в односторонньому порядку змінювати характеристики продукції, що є предметом договору; визначення ціни товару на момент його поставки лізингоодержувачу або надання лізингодавцю можливості збільшувати ціну без надання лізингоодержувачу права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладання договору, а також зважаючи на відмову відповідача повернути грошові кошти в сумі 50000,00 грн., сплачені позивачем за умовами Договору в якості адміністративного платежу, у зв'язку з викладеним даний Договір, за твердженням позивача, згідно з приписами ст. ст. 203, 215 Цивільного кодексу України підлягає визнанню недійсним.

Окрім того, посилаючись на ст. 216 Цивільного кодексу України позивач просить суд застосувати наслідки недійсності спірного правочину, а саме зобов'язати ТОВ "Лізингова компанія "Ваш Авто" повернути ТОВ "Вишневе" суму коштів у розмірі 50 000,00 грн., одержану на виконання договору фінансового лізингу № 003720 від 25.04.2016.

У відповідності до ст. 124, п. п. 2, 3, 4 ч. 2 ст. 129 Конституції України, ст. ст. 4-2, 4-3 Господарського процесуального кодексу України, основними засадами судочинства є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Обов'язок доказування, а отже і подання доказів відповідно до ст. 33 ГПК України покладено на сторони та інших учасників судового процесу, а тому суд лише створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Саме змагальність сторін, яка реалізується в господарському процесі через ст. 33 ГПК України дає змогу суду всебічно, повно та об'єктивно з'ясувати всі обставини справи та внаслідок чого ухвалити законне, обґрунтоване і справедливе рішення у справі.

Тобто, вказана норма Господарського процесуального кодексу України зобов'язує доводити свою правову позицію саме ту сторону, яка на неї посилається.

За приписами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до п. 2.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013р. «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» (далі - Постанова № 11) загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені статтями 215, 216 ЦК України, статтями 207, 208 ГК України. Правила, встановлені цими нормами, повинні застосовуватися господарськими судами в усіх випадках, коли правочин вчинений з порушенням загальних вимог частин першої - третьої, п'ятої статті 203 ЦК України і не підпадає під дію інших норм, які встановлюють підстави та наслідки недійсності правочинів. Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. За загальним правилом невиконання чи неналежне виконання правочину не тягне за собою правових наслідків у вигляді визнання правочину недійсним. У такому разі заінтересована сторона має право вимагати розірвання договору або застосування інших передбачених законом наслідків, а не визнання правочину недійсним.

Суд зазначає, що згідно ч.1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Приписами статті 203 Цивільного кодексу України передбачені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб'єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Отже, чинним законодавством визначено, що договір може бути визнаний недійсним лише з підстав, передбачених законом.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч.3 ст. 215 Цивільного кодексу України).

Таким чином, для визнання недійсним у судовому порядку правочину (господарського зобов'язання) необхідно встановити, що правочин не відповідає вимогам закону, або ж його сторонами (стороною) при укладенні було порушено господарську компетенцію.

При цьому, зміст правочину відповідно до ч.1 ст. 203 Цивільного кодексу України не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Тобто, виходячи з наведених приписів позивач, звертаючись із даним позовом до суду з вимогою про визнання недійсним договору зобов'язаний довести наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними на момент їх вчинення і настання відповідних наслідків.

За змістом постанови пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009р. відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 р. "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" під час розгляду справ про визнання угоди (правочину) недійсною господарський суд встановлює наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними та настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угоди вимогам закону, додержання встановленої форми угоди, правоздатність сторін за угодою, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. При цьому обставини, що мають істотне значення для вирішення спору повинні підтверджуватись сторонами належними та допустимими доказами відповідно до вимог статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України.

При цьому суд зауважує, що згідно листа Вищого господарського суду України і у п. 18 Інформаційного листа №01-8/211 від 07.04.2008р. в контексті приписів ч. 3 ст. 215 Цивільного кодексу України коло заінтересованих осіб, які мають право заперчувати дійсність договору на підставах, встановлених законом, має з'ясовуватись в кожному конкретному випадку в залежності від обставин справи та правових норм, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, якщо інше не встановлено законом.

Виходячи зі змісту статей 15, 16 Цивільного кодексу України, статті 20 Господарського кодексу України та Господарського процесуального кодексу України застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного суб'єктивного права (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову.

Позивач в обґрунтування позовних вимог про недійсність Договору лізингу зазначає про вчинення дій з його укладення з боку лізингодавця з порушенням приписів чинного законодавства, зокрема, ст.ст. 203, 215 ЦК України та Закону України «Про фінансовий лізинг».

Суд зазначає, що відповідно до ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Суд звертає увагу, що відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно п. 2.10. постанови № 11 в силу припису ст. 204 Цивільного кодексу України правомірність правочину презюмується. Отже, обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача (прокурора - в разі подання ним відповідного позову).

Відповідно до ч. 2 ст. 207 Цивільного кодексу України (в редакції, яка діяла на час укладення спірного договору) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

При цьому, приписи вказаної статті кореспондуються з ч. 1 ст. 181 Господарського кодексу України (діючій на час укладення спірного правочину), відповідно до якої господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками.

За приписами ст.ст. 627, 628 Цивільного України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ст. 638 Цивільного кодексу України та ст. 180 Господарського кодексу України договір вважається укладеним, якщо між сторонами досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов (предмету, визначених законом необхідних умов для договорів даного виду та визначених за заявою сторін умов).

Відповідно до п.7 ст. 179 Господарського кодексу України господарські договори укладаються за правилами, встановленими ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України).

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Так, частиною 2 статті 6 Закон України «Про фінансовий лізинг» визначені істотні умовами договору лізингу, до яких відносяться: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст. 807 Цивільного кодексу України предметом договору лізингу може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками, віднесена відповідно до законодавства до основних фондів.

Аналогічна вимога міститься в ч. 1 ст. 3 Закону України «Про фінансовий лізинг» відповідно до якої предметом договору лізингу може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками та віднесена відповідно до законодавства до основних фондів.

Це може бути будь-яке нерухоме та рухоме майно, в тому числі машини, устаткування, транспортні засоби, обчислювальна та інша техніка тощо, не заборонене до вільного обігу на ринку та щодо якого немає обмежень про передачу його в лізинг.

Не можуть бути предметом лізингу земельні ділянки та інші природні об'єкти, єдині майнові комплекси підприємств та їх відокремлені структурні підрозділи (філії, цехи, дільниці).

Майно, що перебуває в державній або комунальній власності та щодо якого відсутня заборона передачі в користування та/або володіння, може бути передано в лізинг у порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 184 Цивільного кодексу України річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її. Речі, визначені індивідуальними ознаками, є незамінними.

Правовий аналіз наведених вище норм Цивільного кодексу України свідчить про те, що річ є визначеною індивідуальними ознаками, вона має лише їй властиві ознаки, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, тобто індивідуалізують її.

Тому можна стверджувати, що індивідуально визначена річ:

а) єдина у своєму роді;

б) що відрізняється від інших своїми неповторними ознаками;

в) виділена із загальної маси речей даного роду (наприклад, автомобіль виділений із партії автомобілів ідентичної моделі за допомогою заводського номерного знаку тощо).

З умов п. 1.1 Договору вбачається, що предметом фінансового лізингу по договору є трактор МТЗ 82.1.26 з об'ємом двигуна 4,75 л, механічною коробкою перемикання передач та приводом 4x4.

Відповідно до Специфікації (Додаток № 2 до Договору) предметом фінансового лізингу по договору є трактор МТЗ 82.1.26 з об'ємом двигуна 4,75 л

Отже, предметом лізингу є трактор МТЗ 82.1.26 з об'ємом двигуна 4,75 л.

Суд звертає увагу на умови п. 1.1 Договору, згідно якого специфікація предмета лізингу була самостійно та свідомо обрана лізингоодержувачем та в повній мірі відповідає його вимогам, зважаючи на які твердження позивача щодо непогодженості умов Договору в частині його предмету судом оцінюються критично.

Таким чином, суд зазначає про необґрунтованість тверджень позивача про те, що предмет лізингу не є індивідуально визначеною річчю у розумінні ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» та ст. 184 ЦК України, оскільки в Договорі наявні індивідуальні ознаки предмету лізингу, зокрема, вказані марка та модель транспортного засобу, які певним чином ідентифікують його з-поміж інших транспортних засобів, що можна придбати на території України, що, в свою чергу спростовує доводи позивача щодо відсутності у Договорі індивідуальних ознак предмету лізингу як безпідставні.

Окрім того суд зазначає, що між сторонами укладено Договір фінансового непрямого лізингу - угода, що передбачає протягом періоду своєї дії виплату лізингових платежів, що покривають повну вартість амортизації обладнання або більшу його частину, додаткові витрати і прибуток лізингодавця.

При цьому непрямий лізинг передбачає передачу лізингодавцем лізингоодержувачу майна, набутого ним у власність (господарське відання) за дорученням чи погодженням лізингоодержувача у відповідного постачальника (продавця) майна.

Суд зазначає, що лізингодавець у договорі фінансового лізингу набуває майно згідно зі встановленими лізингоодержувачем специфікаціями та умовами. Тобто, на відміну від інститутів найму (оренди), а також прямого лізингу, які характеризуються наявністю у наймодавця (орендодавця, лізингодавця) предмета найму (оренди, прямого лізингу), лізингодавець за договором фінансового лізингу приймає від лізингоодержувача попереднє замовлення на відповідне майно, необхідне останньому, і після виконання замовлення передає йому це майно.

Зокрема, зазначені ознаки лізингу відображені в пункті 1.3 підписаного сторонами Договору, згідно якого лізингодавець бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу у власність (отримати право власності на предмет лізингу) та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу на термін та на умовах, передбачених цим Договором. Лізингоодержувач користується предметом лізингу на умовах даного Договору та згідно з положеннями чинного законодавства.

В свою чергу виходячи з викладеного та зважаючи на відсутність конкретного предмету лізингу у власності лізингодавця на момент укладення Договору суд зазначає, що наведена в самому Договорі та специфікації до нього інформація щодо ідентифікуючих ознак предмету лізингу - трактор МТЗ 82.1.26, об'ємом двигуна 4,75 л, з механічною коробкою перемикання передач та приводом 4x4 є достатньою для ідентифікації даного виду транспортних засобів та виконання відповідачем своїх зобов'язань за Договором в майбутньому в частині придбання, реєстрації та передачі лізингоодержувачу предмету лізингу - трактору згідно акту приймання - передачі, як це передбачено преамбулою та п.2.2 Договору, згідно якого строк лізингу починається з моменту передачі предмета лізингу та підписання акту приймання - передачі предмета лізингу.

Отже, сторони не позбавлені права визначити додаткові індивідуальні ознаки та технічні характеристики трактора (реєстраційного номеру, номерів кузову та двигуна тощо), який є предметом лізингу, в акті приймання - передачі цього транспортного засобу або в будь - який момент внести відповідні зміни до Договору з метою додаткової ідентифікації предмета лізингу на підставі ст. 651 Цивільного кодексу України та ст. 188 Господарського кодексу України.

Окрім того суд звертає увагу, що згідно умов поставки та прийому - передачі предмета лізингу, а саме п. 4.3 Договору разом з підписаним актом приймання - передачі лізингодавець передає лізингоодержувачу графік сплати лізингових платежів (план відшкодування або Додаток № 3 до Договору), який сторони зобов'язані підписати у момент підписання акту приймання - передачі предметі лізингу.

Тобто, обов'язок лізингодавця зі складання та узгодження зазначеного Додатку № 3 до Договору, яким визначається остаточна вартість предмета лізингу та подальші лізингові та інші обов'язкові платежі, обумовлений моментом передачі лізингоодержувачу предмету лізингу за актом приймання - передачі та, відповідно, на час підписання сторонами оспорюваного Договору не є таким, що настав, отже обставини відсутності зазначеного Додатку № 3 до Договору, на які позивач посилається в позовній заяві, не можуть бути розцінені судом як одна з підстав недійсності Договору лізингу.

Щодо посилання позивача як на підставу своїх позовних вимог на невідповідність приписам чинного законодавства встановленої Договором можливості коригування лізингових платежів в залежності від обмінного курсу долара США до української гривні суд зазначає, що пунктами 1.7, 8.2 Договору та Додатком № 1 до Договору сторонами визначено вартість предмету лізингу на момент укладення спірного правочину, перелік та розмір платежів за Договором, а також курс долара США станом на дату укладення Договору - 25.04.2016, у відповідності до якого визначається гривневий еквівалент платежів та вартості предмета лізингу.

При цьому за умовами 8.3 Договору сторони погодилися, що гривневий еквівалент вартості предмета лізингу, який визначений на дату укладення даного Договору, можу змінюватись у випадку зміни обмінного курсу долара США до української гривні або в разі зміни відпускної ціни транспортного засобу у продавця.

Згідно 9.4 Договору сторони визначили, що у разі зміни вартості предмета лізингу з моменту укладення даного Договору та з метою виплати лізингоодержувачем не менше 50% від вартості предмета лізингу на момент купівлі предмету лізингу та його передачі, лізингоодержувач зобов'язаний одноразово доплатити різницю такої вартості до вже сплачених авансових платежів до моменту підписання Додатку № до даного Договору та до моменту купівлі предмета лізингу та передачі його лізингоодержувачу.

Відповідно до частини 1 статті 193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Статтею 533 ЦК України передбачено, що грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Ця норма кореспондується із приписами статті 524 ЦК України, згідно з якою зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Суд зазначає, що чинне законодавство України, зокрема, ч. 2 ст. 192 ЦК України передбачає застосування іноземної валюти у випадках і в порядку, встановлених законом, однак не містить приписів щодо заборони на визначення грошового еквіваленту зобов'язання в іноземній валюті, а також на здійснення перерахунку грошового зобов'язання у випадку зміни НБУ курсу національної валюти України по відношенню до іноземної валюти.

Таким чином, положення чинного законодавства хоч і передбачають обов'язковість застосування валюти України при здійсненні розрахунків, але не містять заборони визначення грошового еквіваленту зобов'язань в іноземній валюті; визначення грошового еквіваленту зобов'язань в іноземній валюті законодавству не суперечить, оскільки не є тотожним визначенню ціни в договорі, безпосередньому вираженню грошового зобов'язання, виконанню зобов'язання шляхом здійснення розрахунку.

Відтак, коригування лізингових платежів, в основі якого лежить зміна курсової різниці (зміна курсу гривні відносно долара США), як це передбачено умовами прямо не заборонена та не суперечить чинному законодавству України.

Умови договору фінансового лізингу відповідають загальним засадам цивільного законодавства щодо свободи договору (стаття 627 ЦК України) та положенням щодо вільного встановлення у договорі ціни як його умови (стаття 632 ЦК України).

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 26 грудня 2011 р у справі № 3-141гс11, від 07.10.2014 № 3-133гс14.

Щодо посилання позивача на невідповідність приписам чинного законодавства переліку та розміру встановлених Договором лізингових платежів, зокрема, адміністративного платежу, суд зазначає, що статтею 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» визначений склад лізингових платежів, сплата яких здійснюється в порядку, встановленому договором.

Отже, за висновками суду, чинним законодавством імперативно не визначено конкретного складу платежів, яких слід дотримуватись лізингодавцям при отриманні платежів від лізингоодержувачів. Перелік лізингових платежів, встановлений ст. 16 Законом України «Про фінансовий лізинг», не є вичерпним та не є обов'язковим, а є суто рекомендованим, та не містить припису щодо заборони сторонам договору фінансового лізингу визначати в укладеному договорі та відносити до лізингових інші платежі, зокрема, адміністративний платіж, як це визначено умовами оскаржуваного правочину.

При цьому сторони вправі обирати та погоджувати будь-які умови договору, які необхідні сторонам для належного виконання правочину та не суперечать вимогам чинного законодавства відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України.

Суд звертає увагу, що відповідно до ст. 42 Господарського кодексу України підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб'єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку, одним із принципів якої, як визначено в ст. 44 ГК України, є самостійне формування підприємцем програми діяльності, вибору постачальників і споживачів продукції, що виробляється, залучення матеріально-технічних, фінансових та інших видів ресурсів, використання яких не обмежено законом, встановлення цін на продукцію та послуги відповідно до закону.

Отже, платежі за лізинговим договором можуть включати в себе дохідність лізингодавця.

З огляду на викладені положення закону, господарський суд дійшов висновку про те, що адміністративний платіж в сумі 50 000,00 грн., який, в свою чергу, був сплачений позивачем в день укладання договору платіжним дорученням № 769 від 25.04.2016 р. на підставі рахунку - фактури відповідача № СФ- 25042016 від 25.04.2016 р., не є таким, що суперечить ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг».

Щодо посилання позивача на невідповідність умов Договору приписам чинного законодавства, наявність дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін та, як наслідок, порушення прав позивача суд зазначає, що на момент укладання договору сторонами досягнуто згоди щодо всіх істотних умов договору та бажали настання цивільних прав та обов'язків, про що свідчать підписи сторін на спірному договорі.

Укладаючи договір сторони були вільними в його укладенні та визначенні (погодженні) його умов, а відтак дія учасників правочину, які реалізували свої права на набуття цивільних прав та обов'язків шляхом укладання (підписання) правочину відповідала внутрішній волі сторін.

Так, при укладанні договору представник позивача 25.04.2016 р. підписав сам текст Договору та додатки до нього, поставивши свій підпис на кожній сторінці тексту Договору і додатках № 1, № 2, та отримав повну інформацію по договору.

Зокрема, позивач отримав повну та достовірну інформацію про послуги відповідача, порядок їх надання, вартість предмету лізингу та розмір платежів, в т.ч. адміністративного платежу, порядок сплати коштів за Договором тощо, в свою чергу, спростовує твердження позивача про неузгодження сторонами істотних умов Договору та як наслідок, недійсності останнього.

Окрім того, адміністративний платіж визначений умовами Договору в розмірі 1953,13 дол. США, що становить 50000,00 грн. та складає саме 10% від передбаченої умовами Договору вартості предмету лізингу в гривневому еквіваленті - 500 000,00 грн., що також спростовує твердження позивача щодо обумовленої сторонами вартості предмету лізингу в розмірі 280 000,00 грн., які не підтверджені жодними доказами окрім письмових пояснень позивача.

Відтак, укладаючи договір позивач вважав його умови вигідними для себе, зрозумілими та був обізнаний з усіма умовами договору, які зобов'язався виконувати, не вважав договір несправедливим або таким, що порушує права позивача, та вільно обираючи контрагента уклав договір на погоджених з ним умовах.

При цьому суд зазначає, що визначення поняття «несправедливі умови договору» як таких, що всупереч принципу добросовісності їх наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу, закріплено в частині другій статті 18 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів», проте приписи останнього підлягають застосуванню виключно до споживача як фізичної особи, що, з огляду на суб'єктний склад сторін оскаржуваного Договору унеможливлює застосування положень вказаного Закону до спірних правовідносин.

Отже, оскільки укладання договору на викладених у ньому умовах було власним вільним вибором позивача, який погодився підписати договір, посилання позивача на несправедливість умов Договору, фізичну неможливість виконання деяких з його положень, дисбаланс на користь відповідача у договорі між правами, зобов'язаннями та санкціями, які можуть бути покладені на сторін, оцінюються судом критично.

Також судом не приймаються до уваги посилання позивача в обґрунтування позовних вимог на той факт, що за попередніми усними домовленостями зазначена сума адміністративного платежу мала бути меншою, оскільки в телефонних (усних) домовленостях між представниками сторін йшла мова про іншу (меншу) ціну предмета лізингу, а також ті обставини, що у зв'язку з великим розміром тексту договору, складним юридичним змістом та зважаючи на дрібний формат шрифту, уповноважений представник ТОВ «Вишневе» був позбавлене можливості детально вивчити та проаналізувати умови спірного договору, а відтак, вже тільки після підписання договору дійшов висновку, що договір для нього є з невигідними умовами.

При цьому суд звертає увагу на приписи ч. 1 ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг», згідно яких договір лізингу має бути укладений у письмовій формі, відповідно всі усні домовленості між сторонами жодних правових наслідків для даних правовідносин не мають.

Крім того, пунктом 16.6 Договору встановлено, що після підписання даного договору всі попередні домовленості вважаються такими, що втратили чинність.

Статтею 1 Цивільного кодексу України визначено, що однією із ознак майнових відносин є юридична рівність їх учасників, отже для таких господарсько-правових відносин характерна юридична рівність сторін.

Згідно частини першої ст. 96 Цивільного кодексу України юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов'язаннями.

З урахуванням викладеного, зважаючи на законодавчо визначене поняття підприємництва як господарської діяльності на власний ризик, юридична особа, в т.ч. позивач у справі - ТОВ «Вишневе», самостійно відповідає за свою господарську діяльність та її результати, зокрема, щодо ознайомлення з текстом правочинів, що укладаються в її процесі та реалізуються в подальшому.

Стосовно доводів позивача про те, що договір суперечить закону в частині права лізингодавця на односторонню зміну його умов щодо характеристики предмета лізингу, визначення ціни товару на момент його поставки лізингоодержувачу, збільшення ціни без надання лізингоодержуввачу права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору, то суд зазначає, що дані умови договору передбачають добровільне їх виконання з боку сторін, але жодним чином не обмежують право сторін висловити свою незгоду з відповідними заявами або діями іншої сторони, як то заява про розірвання договору чи підвищення суми лізингового платежу у претензійному або судовому порядку. Щодо договірного розподілу відповідальності між сторонами, у тому числі за завдану третім особам шкоду суд зазначає, що це є передбачений сторонами добровільний порядок врегулювання випадків завдання шкоди, який не виключає права кожної зі сторін висловити свою незгоду з відповідними заявами або діями іншої сторони шляхом звернення із відповідною претензією або позовною завою до суду.

Розподіл відповідальності за ризик загибелі предмету лізингу та розміри санкцій також були погоджені сторонами, та зокрема позивачем, при укладанні договору.

Посилання позивача на те, що вже після укладення договору, позивач дійшов висновку, що договір для нього є невигідним, виявив в умовах договору дисбаланс не на свою користь, не є встановленими законом підставами для визнання договору недійсним.

В матеріалах справи відсутні, а позивачем не надано доказів невідповідності договору нормам чинного законодавства, як в цілому, так і щодо конкретних умов договору, зокрема, позивачем не наведено яким саме нормам цивільного, а зокрема - лізингового законодавства суперечать умови договору.

Наведені у договорі умови щодо покладення на позивача відповідальності за невиконання його умов у вигляді пені та штрафів, а також набуття відповідачем у зв'язку з цим права розірвати договір не суперечать нормам цивільного та лізингового законодавства.

Обставина укладення позивачем договору на умовах, які позивач не спроможний виконати, які вважає нечіткими, не збалансованими та діючими у більшій мірі на користь відповідач, а також за приписами ст. 203 Цивільного кодексу України, за висновками суду не є підставою для визнання договору недійсним.

За таких обставин, позивачем не доведено суду належними та допустимими засобами доказування, що оскаржуваний ним договір в момент його укладення суперечив діючим нормам законодавства України.

Враховуючи вищезазначене, господарський суд дійшов висновку про відсутність передбачених законодавством підстав для задоволення позовних вимог про визнання договору недійсним із наведених позивачем обґрунтувань, а відтак позовні вимоги в цій частині є необґрунтованими, недоведеними та такими, що не підлягають задоволенню.

Також в процесі розгляду справи позивач в поданій заяві просив на підставі ст. 216 Цивільного кодексу України застосувати наслідки недійсності правочину, а саме зобов'язати ТОВ "Лізингова компанія "Ваш Авто" повернути ТОВ "Вишневе" суму коштів у розмірі 50 000,00 грн., одержану на виконання договору фінансового лізингу №00003720 від 25.04.2016.

Згідно з п. 2.5. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 р. № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними», правочини, які не відповідають вимогам закону, не породжують будь-яких бажаних сторонами результатів, незалежно від волі сторін та їх вини у вчиненні незаконного правочину. Правові наслідки таких правочинів настають лише у формах, передбачених законом, - у вигляді повернення становища сторін у початковий стан (реституції) або в інших.

Відповідно до ч. 2 ст. 208 ГК України у разі визнання недійсним зобов'язання з підстав інших, ніж передбачено ч. 1 даної статті, кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні все одержане за зобов'язанням, а за неможливості повернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість грошима, якщо інші наслідки недійсності зобов'язання не передбачені законом.

Окрім того, за приписами ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Проте з огляду на те, що недійсність оспорюваного правочину позивачем не доведена, то у суду відсутні правові підстави для задоволення вимог про повернення одержаного за недійсним правочином (ч. 2 ст. 208 ГК України). Відтак, у задоволенні вимоги позивача про стягнення з ТОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто» 50 000,00 грн., що були перераховані за договором фінансового лізингу № 003720 від 25.04.2016, судом відмовлено.

При цьому суд зазначає, що в будь - якому випадку позивач не позбавлений можливості в разі невиконання чи порушення умов Договору звернутись до суду з позовними вимогами щодо повернення лізингодавцем адміністративного платежу в сумі 50 000,00 грн. саме за наслідками розірвання спірного Договору лізингу № 003720 від 25.04.16 р., а не за наслідками недійсності правочину.

Враховуючи вищенаведене, оскільки укладаючи договір фінансового лізингу № 003720 від 25.04.2016 між ТОВ «Вишневе» та ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО», даний договір був спрямований на настання правових наслідків, при його виконанні сторонами дотримано істотні умови договору, то посилання позивача на недійсність даного договору через те, що спірний договір містить вимоги, які істотно порушують права та законні інтереси позивача, а саме: встановлення жорстоких обов'язків лізингоодержувача, тоді як надання послуг обумовлене лише власним розсудом лізингодавця; надання можливості лізингодавцю не повертати кошти на оплату, здійснену лізингоодержувачем, у разі відмови останнього від договору, без встановлення права лізингоодержувача на одержання відповідної компенсації від лізингодавця у зв'язку з розірванням або невиконанням договору; надання лізингодавцю права в односторонньому порядку змінювати характеристики продукції, що є предметом договору; визначення ціни товару на момент його поставки лізингоодержувачу або надання лізингодавцю можливості збільшувати ціну без надання лізингоодержувачу права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладання договору, що згідно ст. 203 Цивільного кодексу України, є безпідставними.

З урахуванням наведеного, суд відхиляє посилання позивача на недійсність спірного договору, як такі, що не доведені належними засобами доказування в порядку статей 33, 34 ГПК України, а тому такий договір є дійсним та таким, що створює цивільні права та обов'язки позивача.

Відповідно до пункту 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 № 6 «Про судове рішення», рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

З огляду на вищевикладене, враховуючи те, що позивач не довів в розумінні приписів ст. ст. 32, 33 Господарського процесуального кодексу України ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог, а також у зв'язку з відсутністю фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання оскаржуваного правочину недійсним і настання відповідних юридичних наслідків, зважаючи на відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог у даній справі, суд вважає за необхідне відмовити позивачу у задоволенні позову з огляду на його необґрунтованість та недоведеність.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору покладаються судом на позивача.

Керуючись ст. 124 Конституції України, ст. ст. 4-2, 4-3, 42, 43, 33, 35, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Повний текст рішення складено та підписано 13 лютого 2017.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного господарського суду шляхом подання протягом 10 днів з дня складання та підписання повного тексту рішення апеляційної скарги через Господарський суд міста Києва.

Суддя А.М. Селівон