ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

13.02.2017 Справа № 904/11210/15

За заявою Товариства з обмеженою відповідальністю "Нікопольський ливарно-механічний завод", м. Нікополь, Дніпропетровська область, про відстрочення виконання рішення суду від 11.02.2016 у справі:

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Залізничмаштехкомплект-Україна", м. Дніпродзержинськ, Дніпропетровська область

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Нікопольський ливарно-механічний завод", м.Нікополь, Дніпропетровська область

про зобов'язання повернути майно та стягнути неустойку

Суддя Воронько В.Д.

Представники:

від позивача (стягувача): не з'явився;

від відповідача (заявника, боржника): представник ОСОБА_1, довіреність від 04.01.2017.

СУТЬ СПОРУ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Залізничмаштехкомплект-Україна" (далі - позивач) звернулося до господарського суду з позовною заявою до товариства з обмеженою відповідальністю "Нікопольський ливарно-механічний завод" (далі - відповідач) про наступне:

- зобовязати відповідача повернути позивачу виробниче обладнання піч газову штовхаючу, серія "ТермоГаз" ТО-25.108.6/950-ИЗ-Н-ОВ, яка була предметом договору оренди №2501 від 25.01.2013, що зафіксувати у підписаному сторонами акті прийому-передачі майна;

- стягнути з відповідача на користь позивача 46800,00грн. неустойки.

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 11.02.2016 у справі №904/11210/15, залишеним без змін постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 24.03.2016, позовні вимоги задоволено повністю та зобов`язано відповідача повернути позивачу виробниче обладнання піч газову штовхаючу, серії "ТермоГаз" - ТО-25.108.6/950-ИЗ-Н-ОВ, яка була предметом договору оренди №2501 від 25.01.2013, що зафіксували у підписаному сторонами акті прийому-передачі майна; вирішено питання щодо розподілу судового збору.

З метою примусового виконання рішення 30.03.2016 на користь стягувача судом видано накази.

06.04.2016 винесено постанову Нікопольського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області про відкриття виконавчого провадження.

19.01.2017 відповідач (боржник) - ТОВ "Нікопольський ливарно-механічний завод" подав заяву про відстрочення виконання рішення суду від 11.02.2016 у справі №904/11210/16 про зобов'язання ТОВ "Нікопольський ливарно-механічний завод" повернути ТОВ "Залізничмаштехкомплект-Україна" (стягувач) виробниче обладнання піч газову штовхаючу, серії "ТермоГаз" - ТО -25.108.6/950-ИЗ-Н-ОВ (далі - Піч, "ТермоГаз", Майно), яка була предметом договору оренди № 2501 від 25.01.2013, що зафіксувати у підписаному сторонами акті прийому-передачі майна до вирішення господарським судом Дніпропетровської області справи № 904/1881/16 за позовом ТОВ "Нікопольський ливарно-механічний завод" до ТОВ "Залізничмаштехкомплект-Україна" про визнання недійсним договору оренди № 2501 від 25.01.2013 та набрання рішенням суду у цій справі законної сили.

Розпорядженням господарського суду Дніпропетровської області від 20.01.2017 № 35, відповідно до п.2.3.50 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, призначено повторний автоматичний розподіл справи № 904/11210/15 у звязку з тим, що суддя Петренко І.В. знаходиться у відпустці. За результатами повторного розподілу автоматизованою системою документообігу суду у відповідності до вимог ст. 21 Господарського процесуального кодексу України ця заява передана на розгляд судді Воронько В.Д.

Ухвалою суду від 23.01.2017 заяву прийнято до розгляду в судовому засіданні.

Ухвалою від 02.02.2017 судом продовжено строк розгляду заяви в межах справи на 10 днів за аналогією - до 12.02.2017 включно.

Представник позивача (стягувача) у засідання суду, призначене на 13.02.2017, не з'явився без пояснення причин та витребуваних судом документів не надав.

Представник відповідача у судовому засіданні підтримав подану ним заяву про відстрочку виконання рішення суду.

Оцінивши матеріали справи та надані доводи, суд вважає заяву ПАТ "Нікопольський ливарно-механічний завод" про надання відстрочки виконання рішення такою, що підлягає задоволенню з огляду на наступне.

У відповідності зі ст. 124 Конституції України судові рішення є обовязковими до виконання на усій території України.

Відповідно до ст. 115 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду, що набрали законної сили, є обовязковими на всій території України і виконуються в порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження".

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до ч.ч. 1 та 4 ст. 121 Господарського процесуального кодексу України за наявності обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим, за заявою сторони виконавчого провадження або за власною ініціативою господарський суд, який видав виконавчий документ, у десятиденний строк розглядає це питання у судовому засіданні з викликом сторін, прокурора і у виняткових випадках, залежно від обставин справи, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, ухвали, постанови. Про відстрочку або розстрочку виконання рішення, ухвали, постанови, зміну способу та порядку їх виконання виноситься ухвала, яка може бути оскаржена у встановленому порядку. В необхідних випадках ухвала надсилається установі банку за місцезнаходженням боржника або державному виконавцю чи приватному виконавцю.

Підпунктами 7.1.1 п.7 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України" від 17.10.2012 № 9 передбачено, що відстрочка - це відкладення чи перенесення виконання рішення на новий строк, який визначається господарським судом. Наприклад, відстрочка може надаватись за рішенням, у якому господарським судом визначено певний строк звільнення приміщення, повернення майна тощо.

Згідно з пп. 7.2 п. 7 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України" від 17.10.2012 № 9 підставою для відстрочки, розстрочки, зміни способу та порядку виконання рішення можуть бути конкретні обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у визначений строк або встановленим господарським судом способом. При цьому слід мати на увазі, що згоди сторін на вжиття заходів, передбачених статтею 121 ГПК, ця стаття не вимагає, і господарський суд законодавчо не обмежений будь-якими конкретними термінами відстрочки чи розстрочки виконання рішення. Проте, вирішуючи питання про відстрочку чи розстрочку виконання рішення, зміну способу і порядку виконання рішення, господарський суд повинен враховувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи, зокрема, щодо фізичної особи (громадянина) - тяжке захворювання її самої або членів її сімї, скрутний матеріальний стан, стосовно юридичної особи - наявну загрозу банкрутства, відсутність коштів на банківських рахунках і майна, на яке можливо було б звернути стягнення, щодо як фізичних, так і юридичних осіб - стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Частиною 2 ст. 34 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідач повинен довести наявність обставин, що ускладнюють або роблять неможливим виконання рішення у справі.

Відповідно до ст. 43 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Згідно з ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення, для господарського суду не є обовязковим.

За твердженнями боржника - Публічного акціонерного товариства "Нікопольський ливарно-механічний завод" 22.03.2016 ним було подано позов до господарського суду Дніпропетровської області про визнання недійсним договору оренди № 2501 від 25.01.2013 (далі - договір), за яким було порушене провадження у справі № 904/1881/16.

Позовна заява обгрунтована тим, що право власності на піч перейшло від стягувача до боржника ще до укладення договору оренди, що унеможливлює існування між сторонами орендних відносин за оспорюваним договором, оскільки передача стягувачем в оренду майна власником якого він не є, та отримання відповідачем на підставі договору оренди права користування піччю, що вже належить йому на праві власності згідно договору поставки 0108/Т-1- суперечить приписам ст. 761 Цивільного кодексу України.

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 23.05.2016 у справі № 904/1881/16, залишеним без змін постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 02.08.2016 відмовлено в задоволенні позовних вимог.

Постановою Вищого господарського суду України від 12.12.2016 рішення попередніх інстанцій було скасовано, а справу направлено на новий розгляд до господарського суду Дніпропетровської області.

За змістом постанови Вищого господарського суду України від 12.12.2016 у справі № 904/1881/16, звертаючись до суду з позовом Публічне акціонерне товариство "Нікопольський ливарно-механічний завод" посилається на те, що орендоване майно було придбано ним у власність ще до укладення договору оренди № 2501 від 25.01.2013, на підставі договору поставки №0108/Т-1 від 01.08.2011. Передача ж цього майна за спірним договором в оренду, на його думку, є наслідком зловживання колишнім директором підприємства останнього своїми службовими обов'язками, з огляду на що за відсутності необхідного обсягу дієздатності, наявні підстави для визнання оспорюваного правочину недійсним на підставі ч.5 ст.203, ст.215 ЦК України.

В основу висновків судів обох інстанцій покладено факти, встановлені рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 11.02.2016 у справі №904/11210/15.

Відповідно до ч.3 ст.35 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Аналізуючи вищевикладені положення закону, касаційна інстанція виходить із того, що преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Помилковим є надання преюдиціального значення оціночним судженням, зробленим судом при вирішенні іншої справи, ототожнення фактів, встановлених цим судом, з їх юридичною оцінкою. Тому суди попередніх інстанцій без достатніх правових підстав застосували положення статті 35 ГПК України, відступивши від приписів статті 129 Конституції України, якими до основних засад судочинства віднесено змагальність сторін яка, зокрема, полягає у визначених частиною 1 статті 33 ГПК України положеннях у відповідності до яких кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Помилкове застосування положень статті 35 ГПК України обумовило залишення попередніми судовими інстанціями поза увагою, усупереч вимогам статті 43 ГПК України тверджень позивача, що з причин звільнення попереднього керівника ТОВ "НЛМЗ", значна частина первинної документації товариства зникла, тому на час розгляду справи №904/11210/15 правова оцінка обставин об'єктивно не могла бути здійснена повно та всебічно, лише на підставі тієї частини доказів, які подав позивач. Не враховано, що колишній керівник ТОВ "НЛМЗ" ОСОБА_2 переслідується правоохоронними органами у порядку кримінального провадження об'єднаних під №0003065. Копія додаткової угоди №2 до договору поставки договором №0108/Т-1 від 01.08.2011, яка може бути доказом переходу права власності на піч від позивача до відповідача, була отримана останнім 17.05.2016 із матеріалів кримінального провадження за постановою слідчого, після ухвалення рішення судом першої інстанції у справі №904/11210/15, як і копія четвертого акту приймання-передачі, надана відповідачем 12.05.2016. А також, що право власності на піч відповідач за договором М0108/Т-1 від 01.08.2011 набував за 4-ма актами приймання-передачі: від 03.02.2012, від 20.02.2012, від 19.03.2012, та від 04.07.2012, тобто раніше дати укладення спірного договору оренди №2501 від 25.01.2013.

За таких обставин, дійсність договору оренди, на якому ґрунтується позовні вимоги ТОВ "Залізничмаштехкомплект-Україна" про повернення печі у справі № 904/11210/15, поставлена під сумнів Вищим господарський судом України. Договір оренди є підставою для виникнення у його сторін прав і обов'язків в силу ст. 11 ЦК України. До таких прав і обов'язків зокрема відноситься передбачене договором оренди право стягувача на повернення печі після закінчення строку дії договору, та кореспондуючий обов'язок боржника - повернути предмет оренди. Отже вимога про повернення печі у зв'язку із закінченням строку дії договору оренди є передбаченим ст. 16 ЦК України способом захисту прав і інтересів, а саме примусовим виконанням обов'язку в натурі. Однак згідно приписів ст. 236 ЦК України, правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Таким чином, у справі № 904/1881/16 фактично вирішується питання про наявність або відсутність у стягувача прав, за захистом яких він і звернувся до суду. Відтак обставини, що будуть встановлені по вказаній справі можуть прямо впливати на оцінку доказів та мати преюдиційне значення для подальшого перегляду справи № 904/11210/15.

В ході розгляду заяви про відстрочення виконання рішення суду у справі № 904/11210/15 з системи "Діловодство спеціалізованого суду" суду стало відомо, що провадження у справі № 904/1881/16, яка знаходиться на новому розгляді, на даний час зупинено до винесення господарським судом Дніпропетровської області ухвали у справі № 904/4086/16 за наслідками розгляду питання недійсності договору оренди № 2501 від 25.01.2013.

З огляду на викладене, суд погоджується з доводами боржника про те, що на даний час виконання рішення господарського суду Дніпропетровської області від 11.02.2016 у справі № 904/11210/15 є передчасним, оскільки виконання цього рішення до розгляду справи № 904/1881/16 може спричинити неповоротні наслідки порушення права власності боржника, що в подальшому неможливо буде відновити.

Отже, беручи до уваги той факт, що на даний час доводи відповідача свідчать про наявність об'єктивних обставин, що ускладнюють негайне виконання рішення суду, суд вважає за можливе заяву відповідача задовольнити, відстрочити виконання рішення господарського суду Дніпропетровської області від 11.02.2016 у справі № 904/11210/15 до вирішення господарським судом Дніпропетровської області справи № 904/1881/16 за позовом ТОВ "Нікопольський ливарно-механічний завод" до ТОВ "Залізничмаштехкомплект-Україна" про визнання недійсним договору оренди № 2501 від 25.01.2013 та набрання рішенням суду у цій справі законної сили.

Керуючись ст.ст. 86, 121 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

УХВАЛИВ:

1. Заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Нікопольський ливарно-механічний завод" про відстрочення виконання рішення суду від 11.02.2016 у справі №904/11210/15 задовольнити.

2. Відстрочити виконання рішення господарського суду Дніпропетровської області від 11.02.2016 у справі № 904/11210/15 до вирішення господарським судом Дніпропетровської області справи № 904/1881/16 за позовом ТОВ "Нікопольський ливарно-механічний завод" до ТОВ "Залізничмаштехкомплект-Україна" про визнання недійсним договору оренди № 2501 від 25.01.2013 та набрання рішенням суду у цій справі законної сили.

Ухвала набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена протягом п'яти днів до Дніпропетровського апеляційного господарського суду.

Суддя ОСОБА_3