ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.02.2017р. Справа№ 914/136/17

За позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий Дом «ДНЛ Груп», м.Дніпро

до відповідача: Приватного акціонерного товариства «Львівський локомотиворемонтний завод», м.Львів

про стягнення 1114774,49грн.

Суддя Щигельська О.І.

при секретарі Зарицька О.Р.

Представники:

від позивача: ОСОБА_1 представник за довіреністю

від відповідача: не зявився

Суть спору: позов заявлено Товариством з обмеженою відповідальністю «Торговий Дом «ДНЛ Груп», м.Дніпро до Приватного акціонерного товариства «Львівський локомотиворемонтний завод», м.Львів про стягнення 1114774,49грн., з яких 945300,00грн. основного боргу, 52201,58грн. індексу інфляції, 18881,88грн. 3% річних та 98391,03грн. пені.

Ухвалою суду від 17.01.2017р. порушено провадження у справі та призначено до розгляду в судовому засіданні на 06.02.2017р. Ухвалою суду від 25.01.2017р. відмовлено в задоволенні клопотання представника ТзОВ «ТД «ДНЛ Груп» про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції.

Представнику позивача розяснено права, передбачені ст.ст.20, 22 ГПК України.

Повноважний представник позивача в судове засідання 06.02.2017р. зявився, подав довідку про відсутність на розгляді аналогічних спорів (вх.№4700/17 від 06.02.2017р.), а також додаткові документи та пояснення по суті спору (вх.№4847/17 від 06.02.2017р.). Позовні вимоги підтримав частково з підстав, вказаних у позовній заяві та зазначених поясненнях. Ствердив, зокрема, що в квітні 2016 року між позивачем та відповідачем ПрАТ «ЛЛРЗ» укладено договір поставки, на виконання умов якого позивачем в травні та липні 2016 року поставлено відповідачу товар. Внаслідок неналежного виконання останнім взятих на себе за договором зобовязань із оплати за отриманий товар у нього утворилась заборгованість в розмірі 945300,00грн. Зазначене зумовило звернення ТзОВ «ТД «ДНЛ Груп» до суду із позовною заявою, в якій окрім суми основного боргу, до стягнення заявлено також 52201,58грн. індексу інфляції, 18881,88грн. 3% річних та 98391,03грн. пені. Окрім цього, представник позивача повідомив, що після порушення по справі відповідачем повністю сплачено суму заборгованості за поставлений товар, відтак просив провадження по справі в частині стягнення 945300,00грн. основного боргу припинити. Позовні вимоги про стягнення сум індексу інфляції, 3% річних та пені підтримав, просив позов в цій частині задоволити.

Відповідачем явки повноважного представника в судове засідання 06.02.2017р. не забезпечено, письмового відзиву та інших витребуваних судом документів не подано. Проте, через канцелярію господарського суду подано клопотання про відкладення розгляду справи (вх.№4690/17 від 06.02.2017р.) у звязку із неможливістю забезпечити явку повноважного представника в судове засідання.

Клопотання відповідача про відкладення розгляду справи обґрунтоване неможливістю забезпечити явку повноважного представника п.Ільківа В.В. у судове засідання у звязку з його перебуванням на лікарняному. Проте, суд звертає увагу на те, що зазначене клопотання від імені ПрАТ «ЛЛРЗ» підписано у день судового засідання 06.02.2017р. представником за довіреністю ОСОБА_2 та подане через канцелярію господарського суду Львівської області.

Пленумом Вищого господарського суду України у п.3.9.2 Постанови №17 від 26.12.2011р. розяснено, що у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору. Господарський суд з урахуванням обставин конкретної справи може відхилити доводи учасника судового процесу - підприємства, установи, організації, іншої юридичної особи, державного чи іншого органу щодо відкладення розгляду справи у зв'язку з відсутністю його представника (з причин, пов'язаних з відпусткою, хворобою, службовим відрядженням, участю в іншому судовому засіданні і т.п.). При цьому господарський суд виходить з того, що у відповідних випадках такий учасник судового процесу не позбавлений права і можливості забезпечити за необхідності участь у судовому засіданні іншого представника згідно з частинами першою-п'ятою статті 28 ГПК, з числа як своїх працівників, так і осіб, не пов'язаних з ним трудовими відносинами. Неможливість такої заміни представника і неможливість розгляду справи без участі представника підлягає доведенню учасником судового процесу на загальних підставах (статті 32-34 ГПК), причому відсутність коштів для оплати послуг представника не може свідчити про поважність причини його відсутності в судовому засіданні.

Враховуючи вищенаведене, суд, у відповідності до ст.75 ГПК України, вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами, в яких достатньо доказів для прийняття рішення по суті спору, у відповідності до ч.3 ст.4-3 ГПК України, судом створювались сторонам необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази на підтвердження неможливості заміни представника ПрАТ «ЛЛРЗ», а його незявлення в судове засідання не перешкоджає розгляду справи, у зв'язку із чим передбачені у ст.77 ГПК України підстави для відкладення розгляду справи не вбачаються. Відтак, підстави для задоволення клопотання відповідача про відкладення розгляду справи відсутні.

Розглянувши матеріали справи та оцінивши подані докази в їх сукупності, заслухавши пояснення представника позивача, судом встановлено таке.

Між Приватним акціонерним товариством «Львівський локомотиворемонтний завод» (замовник за договором, відповідач по справі) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Торговий Дом «ДНЛ Груп» (постачальник за договором, позивач по справі) укладено договір поставки №ВМТП-047/16 від 04.04.2016р., за яким постачальник зобовязується поставити та передати у власність, а замовник прийняти та оплатити продукцію, найменування, марка й кількість якої вказується в специфікації, яка є невідємною частиною договору, на умовах, що викладені в цьому договорі (п.1.1).

У договорі сторони погодили, що строк (термін) поставки (передачі) товарів не більше 20 календарних днів з дня направлення постачальнику заявки замовника. Поставка здійснюється партіями, згідно назв, розмірів. ГОСТу, що зазначені в специфікації №1 (п.5.1). Місце поставки (передачі) товарів: м.Львів, вул.Залізнична 1а, умови поставки СРТ, згідно Інкотермс-2010 (п.5.2).

Так, на виконання умов договору ТзОВ «ТД «ДНЛ Груп» поставлено ПрАТ «ЛЛРЗ» товар на загальну суму 1590300,00грн., що підтверджується підписаними сторонами видатковими накладними №1025 від 12.05.2016р. та №1633 від 20.07.2016р., копії яких знаходяться в матеріалах справи, а також відповідними товарно-транспортними накладними та довіреностями на отримання товарно-матеріальних цінностей. Також позивачем виставлено рахунки на оплату поставленого товару №1524 від 12.05.2016р. на суму 1022535,00грн. та №2367 від 20.07.2016р. на суму 567765,00грн.

Згідно з п.4.1 договору, розрахунки проводяться в безготівковій формі на розрахунковий рахунок постачальника протягом 30 календарних днів після поставки продукції.

Як вбачається з матеріалів справи, всупереч умовам договору відповідачем отриманий товар оплачено з порушенням встановлених строків та частково на загальну суму 645000,00грн., з яких 595000,00грн. на оплату партії товару, поставленого за видатковою накладною №1025 від 12.05.2016р. та 50000,00грн. на оплату партії товару, поставленого за видатковою накладною №1633 від 20.07.2016р. Зазначене підтверджується долученими копіями платіжних доручень, на підставі яких здійснено вказані платежі.

Вказані обставини зумовили звернення ТзОВ «ТД «ДНЛ Груп» до суду із позовною заявою про стягнення із ПрАТ «ЛЛРЗ» 945300,00грн. основного боргу, 52201,58грн. індексу інфляції, 18881,88грн. 3% річних та 98391,03грн. пені.

Проте, після подання вказаної позовної заяви ПрАТ «ЛЛРЗ» повністю погашено заборгованість за поставлений товар, на підтвердження чого до матеріалів справи позивачем долучено копії платіжних доручень №176 від 12.01.2017р. на суму 517765,00грн. та №178 від 12.01.2017р. на суму 427535,00грн. Відтак, позивач просив провадження по справі в частині стягнення 945300,00грн. основного боргу припинити за відсутності предмета спору.

При вирішенні спору суд виходив з такого.

Згідно ст.509 ЦК України, зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Відповідно до ст.11 ЦК України, однією з підстав виникнення зобовязань, є зокрема договори та інші правочини.

Як передбачено ч.1 ст.712 ЦК України та ч.1 ст.265 ГК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не повязаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Як передбачено ч.1 ст.712 ЦК України та ч.1 ст.265 ГК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не повязаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч.2 ст.712 ЦК України, до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Як визначено ч.ч. 1, 2 ст.692 ЦК України, покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу.

Згідно з ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Так, за ст.610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Як визначено ч.1 ст.612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

У відповідності до ст.193 ГК України, субєкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобовязання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони. Не допускаються одностороння відмова від виконання зобовязань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобовязання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Як вбачається з матеріалів справи, товар на суму 1590300,00грн., отриманий ПрАТ «ЛЛРЗ» на підставі видаткових накладних №1025 від 12.05.2016р. та №1633 від 20.07.2016р., оплачено ним частково, внаслідок чого утворилась заборгованість в розмірі 945300,00грн. Після звернення ТзОВ «ТД «ДНЛ Груп» до господарського суду із позовною заявою про стягнення зазначеної заборгованості (позовну заяву подано до установи звязку 05.01.2017р.), відповідачем повністю погашено вказану заборгованість 12.01.2017р.

Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що в частині позовних вимог про стягнення 945300,00грн. основного боргу, провадження по справі слід припинити на підставі п.1-1 ст.80 ГПК України, зважаючи на відсутність предмету спору, оскільки отриманий товар на вказану суму оплачено відповідачем.

В решті позовних вимог суд зазначає, що відповідно до ст.229 ГК України, учасник господарських відносин у разі порушення ним грошового зобовязання не звільняється від відповідальності через неможливість виконання і зобовязаний відшкодувати збитки, завдані невиконанням зобов'язання, а також сплатити штрафні санкції відповідно до вимог, встановлених цим Кодексом та іншими законами.

Згідно ст.230 ГК України, штрафними санкціями в цьому Кодексі визначаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобовязання.

Відповідно до ч.6 ст.231 ГК України, штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за весь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

У п.7.3 договору встановлено, що у разі порушення строків оплати замовник сплачує постачальнику пеню в розмірі облікової ставки НБУ від суми заборгованості, за кожен день прострочення, включаючи день оплати.

Суд звертає увагу, що відповідно до ч.6 ст.232 ГК України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобовязання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобовязання мало бути виконано. Пленумом Вищого господарського суду України у п.2.5 Постанови №14 від 17.12.2013р. розяснено, що даним приписом передбачено період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов'язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов'язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. Необхідно також мати на увазі, що умова договору про сплату пені за кожний день прострочення виконання зобов'язання не може розцінюватися як установлення цим договором іншого, ніж передбачений частиною шостою статті 232 ГК України, строку, за який нараховуються штрафні санкції.

Судом встановлено, що оплату за поставлений товар проведено із порушенням встановлених договором строків. Так, ПрАТ «ЛЛРЗ» допущено прострочення із оплати товарів отриманих на підставі видаткової накладної №1025 від 12.05.2016р. з 14.06.2016р., зважаючи на те, що останній день оплати зазначеної партії товару припадав на вихідний день, та на підставі видаткової накладної №1633 від 20.07.2016р. з 20.08.2016р.

З огляду на вищенаведене та провівши відповідний перерахунок, обмеживши нарахування неустойки на суму заборгованості за товар, поставлений на підставі видаткової накладної №1025 від 12.05.2016р. встановленим законом шестимісячним строком, суд приходить до висновку, що вимоги із стягнення пені підлягають частковому задоволенню на суму 90284,26грн.

Розглянувши позовні вимоги про стягнення 3% річних та індексу інфляції, суд приходить до висновку, що вони підлягають частковому задоволенню з огляду на таке.

Згідно з ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Пленумом Вищого господарського суду України у Постанові №14 від 17.12.2013р. також розяснено, що розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція) (п.3.2). Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання (п.3.1).

Враховуючи вищенаведене, беручи до уваги момент настання прострочення боржника із оплати за кожну поставлену партію товару та здійснивши відповідний перерахунок з врахуванням визначеного позивачем періоду, суд приходить до висновку, що до стягнення, підлягає 18349,66грн. 3% річних та 52201,58грн. індексу інфляції.

Вирішуючи питання про розподіл господарських витрат між сторонами, суд звертає увагу на те, що відповідно до пп.1 п.2 ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір», ставка судового збору за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру становить 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 150 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Відтак, беручи до уваги ціну позову, суд приходить до висновку, що до сплати за подання вказаного позову підлягав судовий збір в розмірі 16722,00грн. Водночас, на підтвердження сплати судового збору до позовної заяви долучено платіжне доручення №3820 від 01.12.2016р. на суму 18536,92грн. Відтак, судовий збір в розмірі 1814,92грн. сплачено ТзОВ «ТД «ДНЛ Груп» надмірно.

Відтак, суд розяснює, що згідно з п.1 ч.1 ст.7 Закону України «Про судовий збір», сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

Окрім цього, зважаючи на припинення провадження в частині 945300,00грн. основного боргу, судовий збір в розмірі 14180,00грн. також підлягає поверненню за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду на підставі п.5 ч.1 ст.7 Закону України «Про судовий збір».

В решті ж, витрати зі сплати 2542,00грн. судового збору слід покласти на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а саме в розмірі 2413,00грн. на відповідача, а 129,00грн. на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 22, 33, 34, 43, 49, 75, п.1-1 ст.80, ст.ст.82, 84, 85, 116 ГПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

1. Позов задоволити частково.

2. Провадження по справі в частині стягнення 495300,00грн. основного боргу припинити.

3. Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Львівський локомотиворемонтний завод» (м.Львів, вул.Залізнична, буд.1А; ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий Дом «ДНЛ Груп» (АДРЕСА_1; ) 90284,26грн. пені, 18349,66грн. 3% річних, 52201,58грн. індексу інфляції та 2413,00грн. судового збору.

4. Наказ видати у відповідності до ст.116 ГПК України.

5. У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

6. Строк і порядок оскарження рішення суду визначені ст.ст.91-93 ГПК України.

Повне рішення складено 13.02.2017р.

Суддя Щигельська О.І.