ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" лютого 2017 р.Справа № 922/5477/15

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Яризька В.О.

при секретарі судового засідання Солдатовій М.Ю.

розглянувши справу

за позовом Приватного акціонерного товариства "Сєвєродонецьке об'єднання Азот", м. Сєвєродонецьк Луганської області,
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Індастріал-Сервіс", м. Харків
про стягнення 243 086,07грн.
за участю представників сторін:

позивача - не з'явився,

відповідача - ОСОБА_1, дов. б/н від 05.05.2015р.,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ПрАТ "Сєвєродонецьке об'єднання Азот", звернувся до господарського суду Харківської області з позовною заявою до відповідача, ТОВ "Індастріал-Сервіс", про стягнення збитків у сумі 205800,00 грн., які завдані втратою відповідачем обладнання переданого позивачем на ремонт за договором № 27/УЗ/14-02 від 17.01.2014р., а також штрафу в сумі 37286,07 грн., нарахованого за порушення строків виконання робіт по договору № 27/УЗ/14-02 від 17.01.2014р. Позивач просить також стягнути з відповідача судові витрати.

В слуханні справи оголошувались перерви до 04.11.2015р. о 10:30 год., 17.11.2015р. о 12:30 год., 24.11.2015р. о 12:45 год.

Ухвалою суду від 24.11.2015р. зупинено провадження у справі до проведення судової товарознавчої експертизи.

Ухвалою суду від 17.01.2017р. провадження у справі поновлено, оскільки до суду надійшов висновок експерта, справа призначена до розгляду в судовому засіданні 01.02.2017р.

У судове засідання 01.02.2017р. з'явились представники сторін.

У судовому засіданні 01.02.2017р., призначеному на 10:00 год., за клопотанням відповідача, в порядку ст.77 Господарського процесуального кодексу України, оголошено перерву до 01.02.2017р. о 14:20 год., для надання можливості сторонам ознайомитись з висновком судової товарознавчої експертизи.

У судове засідання, яке продовжено після перерви, представник позивача не з'явився.

Через канцелярію суду від позивача надійшло клопотання, в якому представник просить суд продовжити строк розгляду спору на 15 днів та відкласти розгляд справи. Своє клопотання позивач обґрунтовує необхідністю надання своєї правової позиції з урахуванням висновків судової експертизи.

Розглянувши дане клопотання, суд дійшов висновку, що воно не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.69 Господарського процесуального кодексу України спір має бути вирішено господарським судом у строк не більше двох місяців від дня одержання позовної заяви.

За приписами ч.3 ст.69 Господарського процесуального кодексу України у виняткових випадках за клопотанням сторони, з урахуванням особливостей розгляду спору, господарський суд ухвалою може продовжити строк розгляду спору, але не більш як на п'ятнадцять днів.

Як вбачається з матеріалів справи, у зв'язку із спливом двомісячного строку розгляду спору за клопотанням відповідача, ухвалою суду від 24.11.2015р. було продовжено строк розгляду справи на 15 днів.

Враховуючи те, що чинним законодавством передбачено можливість продовження строку розгляду спору лише не більше як на 15 днів, а розгляд спору на даний термін у цій справі вже було продовжено судом, у суду відсутні правові підстави для повторного продовження розгляду спору ще на 15 днів, у зв'язку з чим клопотання позивача є безпідставним та таким, що задоволенню не підлягає.

Суд зауважує, що позивач листом від 23.12.2016р. був заздалегідь повідомлений судом про вирішення питання про поновлення провадження у справі та про розгляд справи, який повинен був відбутися 17.01.2017р. Також на адресу позивача направлялась ухвала суду від 17.01.2017р. про поновлення провадження у справі та призначення справи до розгляду на 01.02.2017р., яка була отримана останнім 23.01.2017р., про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення, наявне у справі.

Таким чином, позивач був обізнаний про надходження до суду висновку експерта та у позивача було достатньо часу для ознайомлення з матеріалами справи, висновком судового експерта, проте, останній не скористався своїм правом, передбаченим ст.22 Господарського процесуального кодексу України, на виклик суду не з'явився, з матеріалами справи не ознайомився.

За таких обставин суд дійшов висновку, що нез'явлення позивача в судове засідання не перешкоджає розгляду справи.

Представник відповідача у відзиві на позов та в судовому засіданні проти позову заперечує, просить суд в задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на відсутність вини з боку відповідача щодо втрати обладнання. Як зазначив представник відповідача, Товариство з обмеженою відповідальністю "Індастріал-Сервіс" вчинило всі необхідні та передбачені умовами договору дії, а саме: продіагностувало поставлене обладнання, здійснило необхідний ремонт та спірне обладнання передало перевізнику для його подальшого повернення позивачу. На думку відповідача, відповідальність за втрату майна несе перевізник - ТОВ "ТК "САТ", оскільки саме на нього покладено зобов'язання з доставки обладнання.

Також, представник відповідача звернувся до суду з клопотанням, в якому просить суд зменшити розмір стягнення штрафних санкцій на 90%, посилаючись на те, що сума штрафу є надмірно великою в порівнянні із спричиненими збитками.

Зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані учасниками судового процесу докази, заслухавши пояснення представників сторін, суд встановив наступне.

17.01.2014р. між Приватним акціонерним товариством "Сєвєродонецьке об'єднання Азот" (позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Індастріал-Сервіс" укладено договір на виконання послуг з діагностики гідравлічних станцій Plarad VAX 3,5 №27/УЗ/14-02 (далі договір).

В подальшому між сторонами було укладено ряд додаткових угод до нього, якими сторони змінили предмет та вартість договору, а також строки виконання робіт.

Так, відповідно до п.1.1 договору (в редакції додаткової угоди № 2 від 04.04.2014р.) позивач доручив, а відповідач зобов'язався виконати діагностику 4-х гідравлічних станцій Plarad VAX 3,5 (зав. № 84-3029, зав. № 84-3030, зав. № 84-3031, зав. № 84-3032) та ремонт 2-х гідравлічних станцій Plarad VAX 3,5 (зав. № 84-3029, зав. № 84-3030) з цеху централізованого ремонту (ЦЦР) позивача.

У п.3.2 договору сторони погодили, що доставка гідравлічних станцій до відповідача та зворотно позивачу здійснюється за рахунок коштів відповідача.

За умовами п.4.1 договору, здача-приймання виконаних робіт здійснюється сторонами шляхом оформлення актів здачі-приймання виконаних робіт, актів форми ОЗ-2.

Строк виконання робіт по ремонту гідравлічних станцій, відповідно до п.3.3 договору (в редакції додаткової угоди № 6 від 18.11.2014р.), погоджений сторонами до 31.12.2014р.

Як зазначає позивач, відповідач ремонт обладнання своєчасно не здійснив, до теперішнього часу відремонтовані гідравлічні станції (зав. № 84-3029 та за. № 84-3030) позивачу не передав, акти здачі-приймання сторонами не оформлені.

Враховуючи викладене, а також те, що передане позивачем відповідачу для ремонту обладнання, останнім було втрачено та позивачу доставлено не було, позивач звернувся до суду з відповідним позовом.

Надаючи правову кваліфікацію спірним правовідносинам сторін, суд виходить з наступного.

Частиною 1 ст. 11 Цивільного кодексу України передбачено, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини (ч.2 ст.11 Цивільного кодексу України).

За приписами ч.1 ст.626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч.1 ст.627 Цивільного кодексу України).

Як було встановлено судом, за умовами п.3.2 договору відповідач зобов'язався поставити обладнання як до місця здійснення ремонту, так і повернення його позивачу за власний рахунок.

На виконання взятих на себе зобов'язань за спірним договором, відповідач доручив здійснити перевезення обладнання до місця призначення транспортній компанії ТОВ "ТК "САТ". Даний факт підтверджується копією накладної на вантаж № ДН2013821 від 10.07.2014р., наявною в матеріалах справи.

З наданої відповідачем копії накладної на вантаж, складеної ТОВ "ТК "САТ", маршрут прямування вантажу визначено "Дніпропетровськ-Сєвєродонецьк". Проте, зазначене вище обладнання позивачу доставлено не було.

Дане перевезення вантажу здійснювалось ТОВ "ТК "САТ" в рамках укладеного між перевізником та відповідачем договору перевезення вантажів № 5920, укладеного 01.05.2011р., відповідно до умов якого відповідач зобов'язався надати для перевезення вантажі, а перевізник (ТОВ "ТК "САТ") здійснити їх перевезення автомобільним транспортом і надати інші послуги по перевезенню вантажів на території України.

Відповідно до п.10.1 договору № 5920 від 01.05.2011р. (в редакції додаткової угоди № 1 від 31.12.2014р.) цей договір набуває чинності з моменту його підписання та діє до 31.12.2015р.

Таким чином, суд не приймає заперечення відповідача стосовно того, що саме позивач запропонував відповідачу здійснити перевезення через ТОВ "ТК "САТ", оскільки договір на перевезення вантажів відповідачем з перевізником був укладений ще у 2011р., тобто задовго до укладання з позивачем договору на виконання послуг № 27/УЗ/14-02 від 17.01.2014р.

Доказів надання пропозицій з боку позивача щодо залучення відповідачем саме цієї транспортної компанії, відповідачем суду надано не було, в матеріалах справи такі докази також відсутні.

Дослідивши матеріали справи, судом вбачається, що відповідач своїми листами (вих. № 132 від 08.08.2014р. та № 148 від 29.09.2014р.) повідомив позивача про виконання взятих на себе зобов'язань за договором, зазначивши про те, що на виконання умов спірного договору № 27/УЗ/14-02 від 17.01.2014р. відповідачем здійснено відправлення обладнання за власний рахунок в місто Сєвєродонецьк через перевізника ТОВ "ТК "САТ".

Таким чином, відповідач своїми конклюдентними діями підтвердив покладений на нього обов'язок за договором по доставці обладнання позивачу.

Оскільки обладнання не було доставлене позивачу у строк, визначений договором, останній неодноразово звертався до відповідача з вимогами щодо сплати штрафних санкцій за неналежне виконання умов договору.

10.06.2015р. позивач направив на адресу відповідача претензію з вимогою відшкодування збитків в частині вартості обладнання, що було передано відповідачу та втрачено останнім.

У відповіді на зазначену претензію (вих. № 298 від 11.07.2015р.) відповідач зазначив про вирішення питання по відшкодуванню підприємству позивача вартості гідравлічних станцій Plarad після з'ясування питання щодо наявності або відсутності вини перевізника у втраті майна та звернувся до позивача з проханням направити на адресу відповідача калькуляцію вартості оцінюваємого майна з урахуванням його природного зносу.

Враховуючи викладене, судом вбачається, що обладнання, яке належить позивачу та передане відповідачу для проведення ремонту, згідно умов договору, відповідачем було втрачене і це фактично визнано останнім у своїх відповідях на претензії позивача.

Відповідно до ч.1 ст.193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 7 ст. 193 Господарського кодексу України передбачено, що не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

За приписами ст.22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, зокрема, є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки) (ч.2 ст.22 Цивільного кодексу України).

Статтею 224 Господарського кодексу України передбачено, що учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено. Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Заперечуючи проти позову, відповідач посилається на те, що втрата майна відбулася не з вини відповідача, а з вини перевізника.

Суд не приймає ці заперечення, оскільки відповідно до ч.2 ст.218 Господарського кодексу України учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб'єкт господарювання за порушення господарського зобов'язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов'язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності. Не вважаються такими обставинами, зокрема, порушення зобов'язань контрагентами правопорушника.

Суд також зазначає, що відповідач не надав належних доказів про звернення до перевізника про повернення майна, переданого до відправлення, чи відшкодування його вартості, яка заявлялась при передачі перевізникові.

Представник відповідача зазначив, що майно не було доставлено позивачу, оскільки знаходиться на території, де здійснюється АТО. Суд звертає увагу на те, що відповідач мав можливість при передачі обладнання до пересилання погодити конкретний маршрут доставки обладнання, минаючи територію проведення антитерористичної операції.

Враховуючи те, що вищезазначеними нормами законодавства передбачено, що учасник господарських правовідносин не звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання у зв'язку з порушенням зобов'язань контрагентом правопорушника, а також те, що саме на відповідача умовами договору було покладено обов'язок по доставці обладнання позивачу, суд дійшов висновку про наявність підстав для покладення на відповідача відшкодування збитків, пов'язаних із втратою майна.

Проте, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Позивач просить суд стягнути з відповідача збитки, пов'язані із втратою майна в розмірі 205 800,00грн. Зазначений розмір збитків, заявлений позивачем, здійснений останнім на підставі висновку про вартість майна, складеного ДП "ВЭМС-Плюс", який складає вартість втраченого відповідачем майна, а саме дві гідравлічні станції Plarad VAX 3,5 (зав. № 84-3029, зав. № 84-3030).

Заперечуючи проти позову, відповідач зазначив про необґрунтоване завищення позивачем розміру збитків, вказавши на те, що дійсна вартість спірних маслостанцій є суттєво нижчою, ніж визначена ДП "ВЭМС-Плюс" у своєму висновку про вартість майна. В обґрунтування своїх заперечень відповідач вказав на те, що ДП "ВЭМС-Плюс" при розрахунку вартості втраченого обладнання визначив ціну аналогічної нової маслостанції без врахування того, що втрачене обладнання було вже застаріле зі значним ступенем зносу.

З метою визначення вартості втраченого обладнання судом у даній справі було призначено судову товарознавчу експертизу, проведення якої суд доручив експертам Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім. засл.проф. ОСОБА_2.

Згідно висновку судової товарознавчої експертизи № 12311, складеного 07.12.2016р., ринкова вартість гідравлічних маслостанцій Plarad VAX 3,5 (зав. № 84-3029, зав. № 84-3030) з врахуванням їх стану на момент передачі (акт № 1-2/14 проведення огляду гідравлічних станцій Plarad VAX 3,5 (зав. № 84-3029, зав. № 84-3030), на час проведення експертизи складає 15 000,00грн.

За приписами ст.33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом (ст.43 Господарського процесуального кодексу України).

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача збитків, пов'язаних із втратою майна, підлягають частковому задоволенню в розмірі 15 000,00грн., в іншій частині даних позовних вимог суд вважає за необхідне відмовити.

Що стосується позовних вимог в частині стягнення з відповідача 37 286,07грн. штрафу за порушення відповідачем строків виконання робіт за спірним договором, суд дійшов висновку, що вони не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Частиною 1 ст.216 Господарського кодексу України встановлено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Відповідно до п.6.3.2 договору у разі порушення відповідачем строків виконання робіт, останній зобов'язався сплатити позивачу штраф в розмірі 0,5% від загальної вартості даного договору за кожен день прострочення.

За змістом ст.549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Правовий аналіз норми зазначеної статті передбачає нарахування штрафу за допущене прострочення виконання лише негрошового зобов'язання, пов'язаного з обігом (поставкою) товару, виконанням робіт, наданням послуг, з вартості яких й вираховується у відсотковому відношенні розмір штрафних санкцій.

Проаналізувавши зміст ст.549 Цивільного кодексу України та зміст п.6.3.2 договору, суд дійшов висновку, що визначений сторонами такий вид відповідальності як штраф в розмірі 0,5% від загальної вартості даного договору за кожен день прострочення, за своєю правовою природою є пенею, оскільки саме пеня обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожний день прострочення виконання, тоді як штраф вираховується лише у відсотковому відношенні до вартості невиконаних робіт, не наданих послуг тощо.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для застосування до відповідача такого виду відповідальності як штраф в розмірі 0,5% від загальної вартості даного договору саме за кожен день прострочення, у зв'язку з чим позовні вимоги в цій частині є безпідставними та такими, що задоволенню не підлягають.

Оскільки суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення штрафу, тому клопотання відповідача про зменшення розміру такого штрафу судом по суті не розглядається.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд керується ст.49 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до якої при задоволенні позову частково судовий збір покладається на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Витрати, понесені сторонами по оплаті вартості судової експертизи, суд залишає за кожною стороною.

Враховуючи викладене та керуючись ст.ст.11, 22 ,549, 626, 627 Цивільний кодекс України, ст.ст. 193, 216, 218, 224 Господарського кодексу України, ст.ст.1, 4, 12, 22, 32, 33, 43, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Індастріал-Сервіс" (код 34630002, 61108, м. Харків, бул. ОСОБА_2, 2, кв. 73) на користь Приватного акціонерного товариства "Сєвєродонецьке об'єднання Азот" (код 33270581, 93403, Луганська область, м. Сєвєродонецьк, вул.Пивоварова, 5) 15000,00 грн. збитків, пов'язаних із втратою майна, 225,00 грн. судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

В іншій частині позову відмовити.

Повне рішення складено 06.02.2017 р.

Суддя ОСОБА_3