ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" лютого 2017 р. Справа № 911/64/17

За позовом Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця»

до відповідача ОСОБА_1 акціонерного товариства «Страхова Компанія «Скайд»

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «ІНТЕР-ПОЛІС»

про стягнення 8690,50грн

Суддя С.І.Чонгова

Представники:

від позивача: ОСОБА_2 (довіреність б/н від 25.10.2016);

від відповідача: не з'явився;

від третьої особи: ОСОБА_3 (довіреність №16 від 03.01.2017).

СУТЬ СПОРУ: Публічне акціонерне товариство «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» звернулась до господарського суду Київської області з позовом до ОСОБА_1 акціонерного товариства «Страхова Компанія «Скайд» про стягнення 8690,50грн у т.ч.: 8 250,00грн основна заборгованість, 379,50грн втрат від інфляції та 61,00грн штрафу.

В обґрунтування заявлених вимог, позивач посилається на те що, відповідачем порушено зобовязання за договором №Л/НО-151787/НЮ від 06.08.2015 обовязкового страхування працівників відомчої та сільської охорони і членів добровільних пожежних дружин, в частині сплати коштів у разі ненастання страхових випадків, в розмірі 50% від страхового платежу.

Відповідач у справі ПрАТ «Страхова Компанія «Скайд» документально обґрунтованого відзиву на позовну заяву не надало.

Ухвалою господарського суду Київської області від 12.01.2017 судом залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «ІНТЕР-ПОЛІС».

В судовому засіданні 06.02.2017 третьою особою подано письмові пояснення, відповідно до яких третя особа, повідомила, що 06.08.2015 між ПрАТ «Страхова Компанія «Скайд» від імені якого на підставі договору доручення від 17.06.2013 діяв ПрАТ «Страхова компанія «ІНТЕР-ПОЛІС», та державним територіально-галузевим обєднанням «Львівська залізниця» укладено договір обовязкового страхування працівників відомчої та сільської охорони і членів добровільних пожежних дружин, відповідно до п. 11.6 якого страховик зобовязувався у разі ненастання страхового випадку надати страхувальнику винагороду в розмірі 50% від страхового платежу. У звязку з чим, третя особа за умови підтвердження ненастання страхових випадків вважає позовні вимоги позивача законними та обґрунтованими.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників позивача та третьої особи, суд

ВСТАНОВИВ:

06.08.2015 між позивачем (страхувальник) та відповідачем (страховик), від імені якого на підставі договору доручення №654/90 від 17.06.2013 діяла третя особа (а.с.11-16), укладено договір №Л/НО-151787/НЮ обовязкового страхування працівників відомчої та сільської охорони і членів добровільних пожежних дружин (а.с.9-10, зворот).

Відповідно до п. 3.2.1 договору доручення, повірений (ПрАТ «Страхова компанія «ІНТЕР-ПОЛІС») зобовязаний проводити роботу з пошуків страхувальників і-або укладення догворів (полісів) страхування страхувальника з довірителем на умовах і з а тарифами останнього з оформленням необхідних документів.

Відповідно до умов п. 1.1 договору №А/НО-151787/НЮ предметом вказаного договору є обовязкове особисте страхування працівників відомчої та сільської охорони і членів добровільних пожежних дружин, яке здійснюється з метою захисту їхнього життя та здоровя під час виконання своїх обовязків за рахунок коштів страхувальника.

Згідно п. 4.2 вказаного договору, страхувальник зобовязаний сплатити повіреному страховий платіж в розмірі 16 500,00грн до 10.08.2015.

За умовами п. 11.6 вказаного договору, у разі ненастання страхового випадку страховик надає страхувальнику винагороду за фінансування запобіжних заходів, спрямованих на недопущення страхових випадків, у розмірі 50% від страхової суми. Сплата зазначених коштів здійснюється страховиком протягом 15 днів з дня закінчення терміну дії договору.

У відповідності до п. 7 договору, вказаний договір укладено строком на один рік і набуває чинності з моменту його підписання.

Як встановлено судом, відповідно до умов укладеного договору позивачем сплачено на рахунок третьої особи 16 500,00грн страхового платежу.

Як вказує позивач, впродовж дії договору ним вжито заходів для уникнення випадків заподіяння шкоди життю та здоровю працівників в результаті чого не сталося жодного страхового випадку.

Таким чином, у звязку з тим, що договір укладено на один рік відповідач за твердженням позивача, відповідно мав до 21.08.2016 виплатити останньому 8250,00грн винагороди, проте як вказує позивач відповідачем не було вчинено дій щодо перерахунку йому винагороди.

У звязку з чим, 26.09.2016 позивач звернувся до відповідача та третьої особи з претензією від 13.09.2016 відповідно до якої вимагав пререрахувати грощову суму в розмірі 8500,00грн.

Вказана претензія залишена без відповіді та без задоволення.

Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України, що визначено ст. 175 ГК України.

Згідно до ч.1 ст. 193 ГК України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. При цьому, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Так, в силу ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Так, згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

За вказаних обставин, суд вважає вимоги позивача про стягнення з відповідача 8250,00грн грошової винагороди обгрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Крім того, позивачем заявлено вимоги про стягнення з відповдіача 379,50грн втрат від інфляції за період вересень-жовтень 2016.

Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок втрат від інфляції, суд зазначає, що за розрахунком суду розмір інфляційних втрат становить 383,66грн, проте, враховуючи, що у суду відсутні підстави для виходу за межі позовних вимог, розмір інфляційних втрат, що підлягає задоволенню складає 379,50грн.

Крім того, позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача 61,00грн .

Відповідно до ст. 546 ЦК України, виконання зобов'язання може забезпечуватися, зокрема, неустойкою.

До видів неустойки відповідно до ст. 549 ЦК України, віднесено штраф та пеня.

При цьому, згідно до ст. 547 ЦК України, правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі; правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним.

В силу ч. ст. 216, ч. 1 ст. 218 ГК України, підставою господарсько-правової відповідальності у вигляді застосування господарських санкцій є вчинене учасником господарських відносин правопорушення у сфері господарювання. Одним з видів господарських санкцій, згідно ч.2 ст.217 ГК України, є штрафні санкції, до яких віднесені, у т.ч. штраф та пеня (ч.1 ст.230 ГК України).

Як визначено ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, згідно з п.2 ч.1 цієї норми, сплата неустойки.

Проте, суд зазначає, що сторонами в договорі не передбачено такого виду забезпечення як стгнення штрафу.

У звязку з чим, у суду вісутні підстави для стягнення з відповідача 61,00грн штрафу, оскільки сторонами в договорі не передбачено такого виду забезпечення виконання зобовязання як штраф.

Відповідно до ст. 49 ГПК України, судові витрати, понесені позивачем у звязку з оплатою позову судовим збором, підлягають частковому відшкодуванню позивачу за рахунок відповідача, а саме у сумі 1386,33грн.

Керуючись ст. ст. 49, 82-84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з ОСОБА_1 акціонерного товариства «Страхова Компанія «Скайд» на користь Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» 8250,00грн основного боргу, 379,50грн втрат від інфляції, , а також 1386,33грн в рахунок відшкодування витрат, понесених на оплату позову судовим збором.

3. В задоволенні вимог про стягнення 61,00грн штрафу в задоволенні позову відмовити.

4. Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Повний текст рішення складено 13.02.2017

Суддя С.І. Чонгова