КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" лютого 2017 р. Справа№ 910/18892/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Яковлєва М.Л.

суддів: Разіної Т.І.

Отрюха Б.В.

секретар судового засідання - Пугачова А.С.

за участю представників сторін: згідно протоколу судового засідання від 09.02.2017 року по справі №910/18892/16 (в матеріалах справи).

Розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Дочірнього підприємства "УКРАВТОГАЗ" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України"

на рішення Господарського суду міста Києва від 30.11.2016р.

у справі №910/18892/16 (суддя Лиськов М.О.)

за позовом Дочірнього підприємства "УКРАВТОГАЗ" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України"

до Публічного акціонерного товариства "УКРТРАНСГАЗ"

про стягнення 755 783,40 грн.

ВСТАНОВИВ:

В жовтні 2016 року Дочірнє підприємство "УКРАВТОГАЗ" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" (далі-позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з Публічного акціонерного товариства "УКРТРАНСГАЗ" (далі - відповідач) 755 783,40 грн., з яких: 187 637,19 грн. - інфляційних втрат, 1 212,76 грн. - 0,1% річних, 566 933,45 грн. - 7% штрафу.

Позовні вимоги мотивовані неналежним виконанням відповідачем умов договору купівлі-продажу стисненого природного газу № від 14.09.2015р.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 30.11.2016р. у справі №910/18892/16 в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції від 30.11.2016р., позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить зазначене рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись на неповне з'ясування обставин судом першої інстанції, що мають значення для справи; на невідповідність висновків, викладених в оскаржуваному рішенні суду, обставинам справи; на неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.

Відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду - без змін.

Згідно із ч.1 ст. 99 ГПК України в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі.

Відповідно до ст.101 ГПК України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі. В апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Судова колегія, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву, заслухавши пояснення представників сторін, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення суду, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення суду першої інстанції не підлягає скасуванню чи зміні з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, 14.09.2015р. між позивачем, як продавцем, та відповідачем, як покупцем, був укладений Договір № купівлі-продажу стисненого природного газу за допомогою пластикових карток (далі-Договір), відповідно до умов якого продавець зобов'язувався передати у власність покупця газ природний, скраплений або в газоподібному стані (стиснений природний газ (метан)) (далі - Товар або Пальне), а покупець зобов'язувався прийняти та оплатити його на умовах Договору.

Внаслідок укладення спірного Договору між сторонами згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України, виникли цивільні права та обов'язки.

Судова колегія проаналізувавши умови укладеного між сторонами Договору вважає, що останній за своїм змістом та правовою природою є договором поставки, який підпадає під правове регулювання норм глави 54 Цивільного кодексу України, глави 30 Господарського кодексу України.

Відповідно ч.1 ст.265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

До відносин поставки, не врегульованих Господарським кодексом України, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу (ч.6 ст.265 Господарського кодексу України).

Аналогічні правові положення містяться і у ст.712 Цивільного кодексу України.

Як свідчать матеріали справи, позивачем на виконання умов Договору було поставлено Товар на загальну суму 8 199 049,32 грн., а відповідачем, в свою чергу, сплачено позивачу грошові кошти за отриманий Товар в повному обсязі.

У відповідності до ст.193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язань - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Аналогічні вимоги щодо виконання зобов'язань містяться і у ст.526 Цивільного кодексу України.

В силу статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Так, пунктом 4.8 Договору сторони погодили, що ціна та кількість відвантаженого Товару підтверджується видатковими накладними та/або актами приймання-передачі Товару.

Згідно із п.6.5 Договору по факту передачі Товару, продавцем за відповідний період надається покупцю для підписання акт приймання-передачі Товару. Акти приймання-передачі Товару підтверджують факт передачі Товару у власність покупця за відповідний період. Вищевказані документи надаються покупцю для підписання протягом п'яти робочих днів наступних за звітним місяцем.

Пунктом 5.2 Договору передбачено, що покупець здійснює попередню 100 % оплату заявленої партії Товару не пізніше 1 (першого) числа місяця поставки Товару на підставі виставленого продавцем рахунку.

Остаточний розрахунок здійснюється на підставі акту приймання-передачі Товару протягом 20 (двадцяти) банківських днів з дати підписання його сторонами (п.5.6 Договору).

Як свідчать матеріали справи та не заперечується позивачем, між сторонами були підписані акти приймання-передачі продукції (стисненого природного газу) від 30.09.2015р. на суму 2 571 510,48 грн., від 31.10.2015р. на суму 2 423 161,44 грн., від 30.11.2015р. на суму 1 018 367,40 грн., від 31.12.2015р. на суму 1 105 480,92 грн., від 31.01.2016р. на суму 532 678,20 грн., від 29.02.2016р. на суму 547 850,88 грн., відповідно до яких за поставку Товару відповідачем відповідно сплачено 29.10.2015р. кошти в розмірі 2 571 510,48 грн., 23.11.2015р. кошти в розмірі 2 423 161,44 грн., 25.12.2015р. кошти в розмірі 1 018 367,40 грн., 22.01.2016р. кошти в розмірі 1 105 480,92 грн., 25.02.2016р. кошти в розмірі 532 678,20 грн., 28.03.2016р. кошти в розмірі 547 850,88 грн., тобто в повному обсязі та у строк, встановлений п.5.6 Договору (протягом 20-ти банківських днів).

У відповідності до ч.1 ст. 693 Цивільного кодексу України у разі невиконання покупцем обов'язку щодо попередньої оплати товару застосовуються положення ст. 538 цього кодексу.

Відповідно до ч.ч.1, 2, 3 ст.538 Цивільного кодексу України виконання свого обов'язку однією із сторін, яке відповідно до договору обумовлене виконанням другою стороною свого обов'язку, є зустрічним виконанням зобов'язання. При зустрічному виконанні зобов'язання сторони повинні виконувати свої обов'язки одночасно, якщо інше не встановлено договором, актами цивільного законодавства, не випливає із суті зобов'язання або звичаїв ділового обороту. У разі невиконання однією із сторін у зобов'язанні свого обов'язку або за наявності очевидних підстав вважати, що вона не виконає свого обов'язку у встановлений строк (термін) або виконає його не в повному обсязі, друга сторона має право зупинити виконання свого обов'язку, відмовитися від його виконання частково або в повному обсязі.

Здійснення попередньої оплати (авансовий платіж) є не окремим зобов'язанням сторони договору. Попередня оплата (аванс) - сума коштів, яка вноситься в рахунок наступних платежів або виплачується в рахунок майбутніх виплат, передбачених законодавчини актами.

Крім того, попередня оплата за своїм змістом може бути здійснена лише до початку виконання свого зустрічного зобов'язання іншою стороною; виконання зобов'язання стороною, яка не скористалася правом, наданим їй частиною третьою статті 538 Цивільного кодексу України не спричиняє фактичної зміни умов договору, в тому числі щодо порядку розрахунків, оскільки кредитор використовує своє право у зустрічному зобов'язанні. В такому разі підлягають застосуванню положення частини четвертої наведеної вище статті, за якими якщо зустрічне виконання обов'язку здійснено однією стороною, друга сторона повинна виконати свій обов'язок.

Визначення обсягу фактичного виконаного зобов'язання однією зі сторін та, відповідно, змісту зобов'язання іншої сторони, строки здійснення платежів у такому випадку визначаються згідно з умовами укладеного сторонами Договору.

Правовідносини пов'язані із попередньою оплатою регулюється главою 54 Цивільного кодексу України (зокрема ст.693 ЦК України) і застосовуються до договорів купівлі-продажу (поставки), на яку нараховуються проценти, а не % річних, інфляція та пеня. Дана правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 16.09.2014р. у справі № 3-90гс14 та від 21.10.2014р. у справі № 3-146гс14, в яких зазначено, що стягнення з постачальника суми попередньої оплати, перерахованої за договором на поставку товару, не вважається грошовим зобов'язанням у розумінні ст. 625 Цивільного кодексу України.

Попередня оплата не є простроченим грошовим зобов'язанням (боргом), на який нараховуються пеня, % річних та інфляційні. Нарахування 187 637,19 грн. - інфляційних втрат та 1 212,76 грн. - 0,1 % річних, нараховані на суми авансових платежів у періоди з 02.09.2015р. по 29.10.2015р., з 02.10.2015р. по 23.11.2015р., з 02.11.2015р. по 25.12.2015р., з 02.12.2015р. по 22.01.2016р., з 02.01.2016р. по 25.02.2016р., з 02.02.2016р. по 18.03.2016р., з 02.02.2016р. по 28.03.2016р. не є наслідком порушення відповідачем грошового зобов'язання за Договором, оскільки за своєю суттю, передоплата не може розцінюватися як грошове зобов'язання в розумінні ст. 625 Цивільного кодексу України.

Враховуючи вищезазначене та умови проведення розрахунків, встановлених пунктом 5.6 цього Договору, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що нарахування 0,1% річних в сумі 1 212,76 грн. та інфляційних втрат в сумі 187 637,19 грн. не можуть застосовуватися до авансового платежу, а тому вимоги позивача в цій частині є безпідставними.

Стосовно позовних вимог про стягнення з відповідача на підставі ч.2 ст. 231 Господарського кодексу України 7% штрафу у розмір 566 933,45 грн., судова колегія також погоджується з висновком суду першої інстанції в цій частині, оскільки застосування до боржника, який порушив господарське зобов'язання, санкції у вигляді штрафу, передбаченого ч.2 ст.231 Господарського кодексу України, можливо за сукупності таких умов: якщо інший розмір певного виду штрафних санкцій не передбачено договором або законом; якщо порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки; якщо допущено прострочення виконання негрошового зобов'язання, пов'язаного з обігом (поставкою) товарів, виконанням робіт, наданням послуг, з вартості яких і вираховується у відсотковому відношенні розмір штрафу.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 20.12.2010р. у справі №06/113-38, від 06.12.2010р. у справі №42/562 та від 04.02.2014р. у справі №903/610/13.

Враховуючи вищезазначене та те, що відповідачем, по-перше, не допущено прострочення виконання грошового зобов'язання; по-друге, у позивача відсутні правові підстави для застосування до відповідача штрафної санкції, передбаченої приписами ч.2 ст.231 Господарського кодексу України, судова колегія прийшла до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Згідно з положеннями ст.43 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Згідно із ч. 2 ст. 34 ГПК України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Доказів, які б спростовували вище встановлені та зазначені судом обставини, сторонами не надано.

Доводи, наведені позивачем в апеляційній скарзі, судовою колегією до уваги не приймаються з огляду на те, що вони є необґрунтованими та такими, що спростовуються вищевикладеним та матеріалами справи.

Виходячи з наведеного, судова колегія вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає чинному законодавству та матеріалам справи. Судова колегія не вбачає підстав для задоволення апеляційні скарги та скасування чи зміни оскаржуваного рішення.

Судові витрати на підставі ст.49 ГПК України покладаються на апелянта.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 49, 99, 103, 104, 105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу Дочірнього підприємства "УКРАВТОГАЗ" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" на рішення Господарського суду міста Києва від 30.11.2016р. у справі №910/18892/16 залишити без задоволення.

2.Рішення Господарського суду міста Києва від 30.11.2016р. у справі №910/18892/16 залишити без змін.

3.Матеріали справи №910/18892/16 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанову Київського апеляційного господарського суду може бути оскаржено до Вищого господарського суду України у порядку, передбаченому ст. 107 ГПК України.

Постанова Київського апеляційного господарського суду за наслідками перегляду відповідно до ст. 105 ГПК України набирає законної сили з дня її прийняття.

Головуючий суддя М.Л. Яковлєв

Судді Т.І. Разіна

Б.В. Отрюх