ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.02.2017р. Справа № 904/12471/16

За позовом: Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1, м. Павлоград

До: Фермерського господарства «Конкурент», с. Оженівка

Про: стягнення 70 599, 44 грн.

Суддя Васильєв О.Ю.

ПРЕДСТАВНИКИ:

Від позивача: ОСОБА_1 (приватний підприємець);

Від відповідача: Шевцова Н.С. (дов. від 30.11.16р.)

СУТЬ СПОРУ:

ФОП ОСОБА_1 (позивач) звернувся з позовом до ФГ «Конкурент» (відповідач) про стягнення 70 599, 44 грн. ( в т.ч.: 67 545, 88 грн. - інфляційні втрати за період з грудня 2013 р. по листопад 2016 р. та 3 053, 60 грн. - 3% за той же період часу ) , нарахованих позивачем на підставі приписів ч. 2 ст. 625 ЦК України у зв'язку з неналежним виконанням відповідачем грошових зобов'язань за договором №02/01-2012 купівлі-продажу сільськогосподарської продукції від 01.01.2012р. , що встановлено рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 12.02.13р. по справі №41/904/334/2013, яке набрало законної сили та до цього часу не виконано відповідачем.

ФГ «Конкурент» (відповідач) проти задоволення позовних вимог заперечував та просив застосувати строк позовної давності до позовних вимог. При цьому відповідач зазначає, що момент , коли грошове зобов'язання повинно було виконано , розпочалось 21.04.12.р. ( день наступний від дати видаткової накладної №1 від 20.04.12р.) , а тому (на думку відповідача) строк позовної давності сплив 21.04.2015 р.

09.02.17р. до канцелярії суду від відповідача надійшло клопотання про витребування доказів - первинної бухгалтерської документації. Суд не вбачає достатньо правових підстав для задоволення вищезазначеного клопотання відповідача, оскільки наявні в справі докази достатні для прийняття законного та обґрунтованого рішення.

По справі були оголошені перерви з 17.01.17р. по 26.01.17р. та з 26.01.17р. по 09.02.17р.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

Між ФОП ОСОБА_1 ( продавець) та ФГ «Конкурент» ( покупець) укладено договір купівлі-продажу сільськогосподарської продукції №02/01-2012 від 01.01.12р., відповідно до умов якого продавець зобов'язується передати у власність покупцю сільськогосподарську продукцію, яка належить продавцю, а покупець зобов'язується прийняти та оплатити цю продукцію (п. 1.1 договору). Відповідно до п. 2.1 договору ціна поставленої продукції встановлюється та розуміється сторонами, як насіння соняшника 80 000,00 грн. за 1 метричну тону. Пунктом 2.2. договору встановлено, що загальна сума договору становить 32 000,00 грн. Форма розрахунків за продукцію - готівкою (п. 2.3. ). Розділом 3 договору передбачено, що поставка сільськогосподарської продукції проводиться продавцем у ФГ «Конкурент», строк поставки продукції - 10 днів.

Позивач на виконання умов договору №02/01-2012 від 01.01.12р. поставив відповідачу насіння соняшника на загальну суму 32 000,00 грн. , що підтверджується видатковою накладною №1 від 20.04.12р., яка підписана сторонами та скріплена їх печатками . Відповідач свої зобов'язання по оплаті поставленої продукції не здійснив.

Вищезазначені обставини були встановлені рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 12.02.13р. у справі №41/904/334/2013 , яким позов задоволено, стягнуто з ФГ «Конкурент» на користь ФОП ОСОБА_1 : 32 000,00 грн. - основного боргу, 3% річних - в сумі 208, 00 грн. та 1720 , 50 грн. - судового збору. Рішення набрало чинності в установленому законом порядку (а.с.11).

Згідно приписів ст. 35 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або кримінальній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи, або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

За твердженням позивача, станом на час подання позовної заяви відповідач рішення господарського суду Дніпропетровської області від 12.02.13р. у справі №41/904/334/2013 не виконав . У зв'язку з чим позивач здійснив нарахування відповідачу відповідно до приписів ст.625 ЦК України на суму основного боргу в розмірі 32 000, 00 грн. інфляційні втрати в розмірі 64 064, 00 грн. ( за період з грудня 2013 по листопад 2016р.) та 3% річних (за той же період) в розмірі 2 880, грн.

Також позивач здійснив нарахування відповідачу інфляційних втрат та 3 % річних на суму 3% річних в розмірі 208, 00 грн. ( присуджену до стягнення рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 12.02.13р. у справі №41/904/334/2013), в наслідок здійсненого розрахунку позивача сума інфляційний втрат склала 37, 44 грн. ( за період з грудня 2013р. по листопад 2016р.) та сума 3% річних склала 18, 72 грн. ( за той же період часу ).

Окрім того позивач здійснив нарахування відповідачу інфляційних втрат та 3 % річних на суму судового збору в розмірі 1 720, 50 грн. ( присуджену до стягнення вищенаведеним рішенням господарського суду Дніпропетровської області ) , за розрахунками позивача сума інфляційний втрат склала 3 444, 44 грн. ( за період з грудня 2013р. по листопад 2016р.) та сума 3% річних склала 154, 84 грн. ( за той же період часу ).

Відповідач проти задоволення позовних вимог заперечував посилаючись на сплив позовної давності.

Статтею 256 Цивільного кодексу України встановлено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до статті 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частиною 2 статті 258 Цивільного кодексу України передбачено, що позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Частинами 3 та 4 статті 267 Цивільного кодексу України встановлено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 599 ЦК України встановлено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно з пунктом 1.12. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" № 14 від 17.12.2013 р. : … з огляду на вимоги частини першої статті 47 і статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань.

Відповідно п.3.4. Постанови пленуму ВГСУ №14 від 17.12.13р. «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» до вимог про стягнення суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції застосовується загальна позовна давність.

Згідно п.7.1. Постанови пленуму ВГСУ №14 від 17.12.13р.: … саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов'язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум. Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов'язання.

З урахуванням вищезазначеного, перевіривши ( враховуючи приписи Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013р. «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» та листа Верховного суду України від 03.04.97р. №62-97р.) здійснений позивачем розрахунок 3% річних на суму основного боргу за рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 12.02.13р. у справі №41/904/334/2013 в розмірі 2 880, 00 грн. ( за період з 01.12.2013р. по 30.11.16р.), судом встановлено вірність та правомірність такого нарахування 3% річних.

Одночасно під час здійснення судом перевірки правильності розрахунку позивачем розміру інфляційних втрат , суд дійшов до висновку про те , що цей розрахунок було здійснено з порушенням норм діючого законодавства та частково з пропуском встановленої законом строку позовної давності. Так, під час здійснення нарахування інфляційних втрат в розмірі 64 064, 00 грн. (за період з 01.12.2013р. по 30.11.16р.) позивач помилково включає в суму інфляційних втрат і суму основної заборгованості в розмірі 32 000,00 грн. ( стягнутої за рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 12.02.13р. у справі №41/904/334/2013 ) , внаслідок цієї помилки сума інфляційних втрат у позивача склала 64 064, 00 грн. (а.с.4) В той же час, згідно з розрахунком суду сума інфляційних втрат ( інфляційного збільшення розміру заборгованості) за період з 01.12.2013р. по 30.11.16р. (який зазначений позивачем у позовній заяві) на суму основної заборгованості в розмірі 32 000, 00 грн. складає 32 089, 13 грн.

Більше того, частина цієї суми була нарахована позивачем з пропуском 3-х річного строку позовної давності ; а саме: не виконання відповідачем рішення господарського суду Дніпропетровської області від 12.02.13р. у справі №41/904/334/2013 розпочалось з 25.02.13р. (дата видачі наказу по цьому рішенню суду, а.с.13) та триває до цього часу. Позивач звернувся з позовом до суду 28.12.16р. (дата штампу органів зв'язку на конверті, в якому направлено на адресу суду позовну заяву, а.с.19) та просить стягнути інфляційні втрати за період з 01.12.2013р. по 30.11.16р., тоді як відповідно до приписів ст. 257 ЦК України та п.3.4. Постанови пленуму ВГСУ №14 від 17.12.13р. «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» мав право нараховувати відповідачу інфляційні втрати на суму заборгованості за рішенням лише за період з 28.12.13р. по 28.12.2016р., проте позивач здійснив нарахування за період з 01.12.16р. по 30.11.16р. .

Тому суд дійшов висновку про те , що позивач пропустив строк позовної давності щодо вимог про стягнення з відповідача інфляційних втрат в розмірі 318, 55 грн. (32 089, 13 грн. - 31 770, 28 грн. (сума інфляційних втрат за період з 28.12.13р. по 30.11.2016р.) = 318, 55 грн.). Обставин, які б свідчили про поважність причин пропуску строку позовної давності, суд не знаходить. За викладених обставин в цій частині в позові слід відмовити.

Таким чином, сума інфляційних втрат ( внаслідок здійсненого судом перерахунку ) , що підлягає стягненню з відповідача складає 31 770, 28 грн.

Окрім того, суд не вбачає достатньо правових підстав для задоволення позовних вимог щодо нарахування відповідачу інфляційних втрат та 3 % річних на суму 3% річних в розмірі 208, 00 грн. ( присуджену до стягнення рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 12.02.13р. у справі №41/904/334/2013), оскільки відповідно до приписів ЦК України 3% річних за своєю правовою природою є особливим способом захисту порушених прав позивача та чинним законодавством України не передбачено нарахування інфляційних втрат та 3 % річних на суму річних.

Також суд, не вбачає достатньо правових підстав для задоволення позовних вимог про нарахування відповідачу інфляційних втрат та 3 % річних на суму судового збору в розмірі 1 720, 50 грн. ( присуджену до стягнення рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 12.02.13р. у справі №41/904/334/2013), оскільки ця сума не є заборгованістю відповідача перед позивачем за договором купівлі-продажу сільськогосподарської продукції №02/01-2012 від 01.01.2012р., а є лише судовими витратами позивача по господарській справі №41/904/334/2013.

З урахуванням вищезазначеного, позовні вимоги підлягають задоволенню в частині стягнення з відповідача 31 770, 28 грн. - інфляційних втрата та 2 880, 00 грн. - 3 % річних. В задоволенні іншої частини позовних вимог , суд вважає за необхідне відмовити із зазначених вище підстав.

Відповідно до приписів п. 4.1. постанови Пленуму ВГСУ «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України» від 21.02.13р. №7, у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог; при задоволенні позову в повному обсязі відшкодування витрат позивача, що пов'язані зі сплатою судового збору, покладається на відповідача; в разі відмови у позові повністю ці витрати покладаються на позивача; такі правила розподілу судового збору застосовуються у спорах як майнового, так і немайнового характеру. Правило статті 49 ГПК України щодо розподілу сум судового збору у справах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, пропорційно розміру задоволених позовних вимог застосовується також і у випадках, коли судовий збір сплачено за мінімальною (визначеною Законом) ставкою.

На підставі вищевикладеного, керуючись вимогами ст.ст.33, 35, 49, 82-85 ГПК України, господарський суд , -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з відповідача - Фермерського господарства «Конкурент» (51474, с. Оженківка Павлоградського району Дніпропетровської області, вул. Центральна, 30; ) на користь позивача - Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 (АДРЕСА_1; іпн НОМЕР_1): 31 770, 28 грн. - інфляційних втрат; 2 880, 00 грн. - 3 % річних та 676, 32 грн. - витрат на сплату судового збору . Видати відповідний наказ після набрання рішенням чинності.

3. В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити, судові витрати в цій частині покласти на позивача.

Суддя Васильєв О.Ю.

10.02.17р.