ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.01.2017р. Справа№ 914/2778/16

за позовом Першого заступника військового прокурора Львівського гарнізону Західного регіону України в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснити функції у спірних відносинах:

Позивач: Міністерство оборони України, м.Київ,

Відповідач 1: Державне підприємство Міністерства оборони України Західвійськбуд, Львівська область, м.Львів,

Відповідач 2: Приватне мале підприємство ВІТАС, Львівська область, Жовківський район, с.Малехів,

про визнання договору недійсним та зобов'язання повернути майно

суддя Фартушок Т.Б.

секретар Сало О.А.

Представники:

прокурор: Гарбарук В.А. прокурор (посвідчення № 034216);

позивача: не зявився;

відповідача-1: не зявився;

відповідача-2: ОСОБА_1 представник (довіреність від 21.11.2016р. б/н)

Суть спору:

Перший заступник військового прокурора Львівського гарнізону Західного регіону України в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснити функції у спірних відносинах Міністерства оборони України звернувся до Господарського суду Львівської області з позовом до Державного підприємства Міністерства оборони України Західвійськбуд та Приватного малого підприємства ВІТАС про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 02.06.2003р. №2/06, укладеного між Державним підприємством Міністерства оборони України «Західвійськбуд» та приватним малим підприємством «Вітас» щодо відчуження нерухомого майна, а саме частини першого поверху адміністративної будівлі площею 293,1м2 по вул.Лесі Українки, 45 у с.Малехів Жовківського району Львівської області та зобовязання Приватне мале підприємством Вітас» повернути нерухоме майно, а саме частину першого поверху адміністративної будівлі площею 293,1м2 по вул.Лесі Українки, 45 у с.Малехів Жовківського району Львівської області на користь держави Україна в особі Міністерства оборони України.

04.11.2016р. ухвалою Господарського суду Львівської області порушено провадження у справі та розгляд справи призначено на 10год. 00хв. 22.11.2016р. Розгляд справи відкладався з причин та підстав, зазначених в ухвалах Господарського суду Львівської області по даній справі від 22.11.2016р., 13.12.2016р., 27.12.2016р. Ухвалою Господарського суду Львівської області по даній справі від 17.01.2017р. справу призначено до розгляду на 25.01.2017р. з причин та підстав, зазначених в ухвалі. В судових засіданнях 22.11.2016р. та 25.01.2017р. оголошувалась перерва в межах дня слухання. Строк розгляду справи продовжено на 15 днів з причин та підстав, зазначених в ухвалі суду по даній справі від 27.12.2016р.

За ініціативою суду з 22.11.2016р. в судових засіданнях здійснювалась технічна фіксація судового процесу, а саме запис розгляду судової справи здійснювався за допомогою програмно-апаратного комплексу Оберіг.

Представникам Учасників процесу по явці оголошено права і обовязки, визначені ст.ст.20, 22, 28, 29, 38, 59 Господарського процесуального кодексу України. Крім того, в ухвалах господарського суду Львівської області по даній справі, які скеровані Учасникам процесу (підтвердженням чого є дані реєстрів вихідної кореспонденції Господарського суду Львівської області, наявні в матеріалах справи повідомлення про вручення поштових відправлень та письмові повідомлення про відкладення розгляду справи) зазначено, що права та обовязки учасників визначені ст.ст.20,22,27,28,29,38 Господарського процесуального кодексу України.

Заяв про відвід судді не надходило.

Прокурор в судове засідання зявилась, позовні вимоги підтримала повністю, надала пояснення по суті спору; після оголошення перерви 25.01.2017р. судове засідання залишила.

Впродовж розгляду справи Прокурором подавались клопотання про відстрочку сплати судового збору, які судом частково задовольнялись; судом відмовлено в задоволенні клопотання від 03.01.2017р. №17/17 у звязку з тим, що судове засідання 03.01.2017р. не відбулось з причин та підстав, зазначених в ухвалі суду по даній справі від 17.01.2017р.

Суд також зазначає, що ухвалою Господарського суду Львівської області по даній справі від 27.12.2016р., на необхідність виконання вимог якої наголошувалось в ухвалі суду по даній справі від 17.01.2016р., за клопотанням Відповідача 2 в порядку ст..38 ГПК України зобовязувалось Прокурора надати суду (оригінали для огляду, належним чином завірені копії для долучення до матеріалів справи):

- лист директору ДП МОУ Західвійськбуд п.Довгополюку А.Д. від 05.03.2004 року №6/18с та матеріали в порушення к/с стосовно посадових осіб ДП МОУ Західвійськбуд;

- усі матеріали перевірки дотримання посадовими особами ДП МОУ Західвійськбуд вимог законодавства щодо відчуження нерухомого майна Міністерства оборони України, що проводилася в березні 2012 року.

Прокурором зазначені вимоги ухвал суду не виконано, пояснено, що на час вирішення спору відповіді на здійснені Прокурором запити не надійшли.

Крім того, Відповідачем 2 вживались заходи до отримання зазначеної інформації та документів від Учасників процесу самостійно шляхом скерування відповідних запитів. Проте, такі документи Учасниками процесу не надано і на запити Відповідача 2.

Позивач явку повноважного представника в судове засідання не забезпечив, про причини неявки суду не повідомив; був належним чином повідомлений про дату, час та місце проведення судового засідання.

Впродовж розгляду справи представник Позивача позов підтримала повністю.

Суд також зазначає, що ухвалою Господарського суду Львівської області по даній справі від 27.12.2016р., на необхідність виконання вимог якої наголошувалось в ухвалі суду по даній справі від 17.01.2016р., за клопотанням Відповідача 2 в порядку ст..38 ГПК України зобовязувалось Позивача (Міністерство оборони України) надати суду (оригінали для огляду, належним чином завірені копії для долучення до матеріалів справи):

- Наказ Міністра оборони України від 14.07.1999 року №212, яким уповноважено начальника центрального спеціалізованого будівельного управління Міністерства оборони України ОСОБА_2;

- Програму заходів щодо виходу з кризового фінансового стану державного підприємства МО України Західвійськбуд, затверджену Начальником централізованого спеціалізованого будівельного управління ОСОБА_3;

- Повідомлення Департаменту капітального будівництва МО України віл 11.01.2012 року №227/6/66;

- звітність ДП МОУ Західвійськбуд про фінансово-господарську діяльність за 2003 рік та докази її прийняття МОУ;

- Акт документальної ревізії ДП МОУ Західвійськбуд, складений контрольно-ревізійним управлінням Міністерства оборони України (квартирно-будівельного комплексу збройних сил України) від 16.06.2006 року;

- Акт ревізії окремих питань фінансово-господарської діяльності ДП МОУ Західвійськбуд від 09.06.2008 року, складений Територіальним західним контрольно-ревізійним управлінням Контрольно-ревізійного департаменту Міністерства оборони України з додатками;

- Акт ревізії ДП МОУ Західвійськбуд від 09.06.2008 року, складений Територіальним західним контрольно-ревізійним управлінням Контрольно-ревізійного департаменту Міністерства оборони України від 17.05.2011 року №234/5/107;

- документи щодо статусу Контрольно-ревізійного департаменту Міністерства оборони України та його Територіального західного контрольно-ревізійного управління станом на 16.06.2006 року, 09.06.2008 року, 17.05.2011 року;

- ОСОБА_4 спеціалізованого будівельного управління Міністерства оборони України від 16.02.2004 року №275;

- Довіреність, що уповноважує ОСОБА_2 бути представником від імені Міністерства оборони України від 17.08.2004 року, зареєстровано в реєстрі №2369.

Позивачем зазначені вимоги ухвал суду не виконано та не повідомлено про причини невиконання таких.

Крім того, Відповідачем 2 вживались заходи до отримання зазначеної інформації та документів від Учасників процесу самостійно шляхом скерування відповідних запитів. Проте, такі документи Учасниками процесу не надано і на запити Відповідача 2.

Відповідач-1 явку повноважного представника в судове засіданя не забезпечив, про причини неявки суду не повідомив, був належним чином повідомлений про дату, час та місце проведення судового засідання.

Впродовж розгляду справи представник Відповідача 1 позов визнав.

Крім того, 13.12.2016р. Відповідачем 1 подано заяву про визнання позовних вимог та 03.01.2017р. Відповідачем 1 подано пояснення на позовну заяву, відповідно до якого Відповідачем 1 позов визнано.

Представники Відповідача-2 в судове засідання зявився, проти позову заперечив, надав пояснення по суті спору.

Впродовж розгляду справи Відповідачем 2 подано суду наступні документи: довіреність на право здійснення представництва; відзив на позовну заяву та заяви про застосування строку позовної давності.

Також, суд зазначає, що відповідно до ч. 3 ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

На виконання зазначених вимог Кодексу, в ухвалі Господарського суду Львівської області про порушення провадження у справі (на необхідність виконання вимог якої зазначалось в ухвалах про відкладення розгляду справи), окрім подання відзиву на позовну заяву, сторін зобовязувалось надати всі докази в обґрунтування правової позиції по суті спору.

Крім того, відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності; сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 38 (витребування доказів) Господарського процесуального кодексу України (якою, в тому числі, передбачені права сторін, про що зазначалось в кожній з ухвал господарського суду по даній справі), сторона або прокурор у разі неможливості самостійно надати докази вправі подати клопотання про витребування господарським судом доказів; у разі задоволення клопотання суд своєю ухвалою витребовує необхідні докази. Зі змісту наведеної статті вбачається, що протягом розгляду справи суд позбавлений можливості самостійно збирати докази, і вправі витребовувати такі виключно за клопотання сторони або прокурора.

Враховуючи вищенаведене, суд зазначає, що судом, згідно вимог Господарського процесуального кодексу України, надавалась в повному обсязі можливість Учасникам процесу щодо обґрунтування їх правової позиції по суті спору та подання доказів, чим забезпечено принцип змагальності.

Відповідно до вимог ст. 4-7 Господарського процесуального кодексу України судові рішення приймаються за результатами обговорення усіх обставин справи.

В судовому засіданні суд оглянув оригінали документів, долучених до матеріалів справи.

Статтею 33 ГПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді всіх обставин справи. Ніякі докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними у ній матеріалами відповідно до ст.75 Господарського процесуального кодексу України.

Крім того суд зазначає, що в силу вимог ч.ч.1,3 ст.69 ГПК України суд зазначає, що відсутні правові підстави для подальшого відкладення розгляду справи.

Розглянувши матеріали справи в їх сукупності, дослідивши матеріали справи, та оцінивши докази в їх сукупності, суд встановив наступне:

Стаття 121 Конституції України передбачає, що на прокуратуру України покладається представництво інтересів громадянина або держави в суді у випадках, визначених законом.

Пред'явлення заступником військового прокурора Західного регіону України даної позовної заяви в інтересах Держави в особі Міністерства оборони України, як органу, уповноваженого здійснювати функції у спірних відносинах, викликано винятково захистом порушених інтересів Держави та здійснюється відповідно до п.2 ст.121 Конституції України, оскільки відповідно до вказаних положень Конституції та п. 2 ст. 5 Закону України Про прокуратуру, однією із функцій, що покладаються на прокуратуру України є представництво інтересів громадянина або держави в суді у випадках, визначених законом.

Статтею 23 Закону України Про прокуратуру визначено, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Рішенням Конституційного Суду України від 8 квітня 1999 року за № 3-рп/99 визначено, що прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

У відповідності до вимог ст. 3 Закону України Про Збройні Сили України, ст. 10 Закону України Про оборону України, Міністерство оборони України є центральним органом виконавчої влади і військового управління, у підпорядкуванні якого перебувають Збройні Сили України (надалі ЗС України).

Органом державної військової та виконавчої влади на місцях у системі ЗС України є командири (начальники) військових частин (установ, організацій), яким Статутом внутрішньої служби ЗС України, затверджених Законом України Про затвердження Статуту внутрішньої служби ЗС України від 24.03.1999 року, надано повноваження органу виконавчої влади в системі Міністерства оборони України.

Враховуючи те, що термін інтереси держави є оціночним поняттям, прокурор самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, чи в чому існує загроза інтересам держави.

Згідно з Указом Президента України від 15.12.1999р. №1752/99 Про систему центральних органів виконавчої влади до системи центральних органів виконавчої влади України входять міністерства, державні комітети (державні служби) та центральні органи виконавчої влади зі спеціальним статусом. Міністерство є головним (провідним) органом у системі центральних органів виконавчої влади в забезпеченні впровадження державної політики у визначеній сфері діяльності. Центральні органи виконавчої влади можуть мати свої територіальні органи, що утворюються, реорганізуються і ліквідовуються в порядку, встановленому законодавством.

Відповідно до вищенаведених вимог чинного законодавства та ст.ст.74, 75 Господарського кодексу України, Міністерство оборони України утворює, реорганізує та ліквідовує у встановленому порядку підприємства, що належать до сфери його управління, контролює їх діяльність.

Державне підприємство Міністерства оборони України «Західвійськбуд» (надалі - Підприємство) засноване на державній власності, діє як державне унітарне комерційне підприємство та належить до сфери управління Міністерства оборони України.

Відповідно до ст.14 Закону України «Про Збройні Сили України», майно, закріплені за військовими частинами, військовими навчальними закладами, установами та організаціями Збройних Сил України, є державною власністю, належать їм на праві оперативного управління.

Згідно ст.ст.1, 2 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України», військове майно - це державне майно, закріплене за військовими частинами, закладами, установами, та організаціями Збройних Сил України. Вирішення питання щодо порядку вилучення і передачі його належить до компетенції Кабінету Міністрів України.

У зв'язку з вищевикладеним, перший заступник військового прокурора Львівського гарнізону, згідно п. 2 ст. 121 Конституції України, ст. 23 Закону України Про прокуратуру та рішення Конституційного Суду України від 08.04.1999 року №3/-рп/99, звертається з позовом до Господарського суду Львівської області в інтересах держави - Міністерства оборони України, Державного підприємства Міністерства оборони України «Західвійськбуд».

Прокурор позовні вимоги обґрунтовує тим, що 02.06.2003р. між Відповідачем 1 (Продавець) та Відповідачем 2 (Покупець) укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна №2/06, відповідно до якого Продавець продав, а Покупець як переможець конкурсу купив спірне майно, розташоване за адресою: Львівська обл., Жовківський р-н, с.Малехів, вул.Лесі Українки, 45. Згідно доводів Прокурора, вказаний договір є недійсним, оскільки укладений з порушенням встановленого порядку відчуження нерухомого майна Міністерства оборони України. Зокрема, засновником ДП Західвійськбуд являється Міністерство оборони України орган управління майном, відчуження засобів виробництва, що є державною власністю і закріплені за підприємством, здійснюється за погодженням з органом управління майном у порядку, що встановлений законом. Прокурор зазначає, що згідно п.п.1,4,6 Положення про порядок відчуження основних засобів, що є державною власністю, затвердженого наказом ФДМ України від 30.07.1999р. №1477, відчуження майна державного підприємства, його структурного підрозділу, функції управління яким в установленому порядку передані державним органам приватизації, здійснюється безпосередньо підприємством після отримання погодження державного органу приватизації, який здійснює функції управління цим підприємством. Відповідно до ст.37 Закону України Про власність, (який діяв на момент укладення договору) майно, що є державною власністю і закріплене за державним підприємством, належить йому на праві повного господарського відання, крім випадків, передбачених законодавством України. Прокурор зазначає, що відчуження спірного майна відбулося всупереч вимогам закону без відповідного дозволу органу управління майном, на підставі бізнес-плану на 2003р., затв. начальником ОСОБА_4 спеціалізованого будівельного управління МОУ 10.02.2013р., який не є згодою на відлучення майна, тому укладений договір повинен бути визнаний недійсним а спірне майно повернуте Позивачу. Прокурор просить визнати недійсним Договір, оскільки такий суперечить вимогам ст.ст.203, 215 ЦК України, так як при вчиненні вказаного правочину продавцем перевищено повноваження, оскільки відчуження майна могло відбутися лише за згодою Міністерства оборони України та погодженням Фонду державного майна України, які були відсутні, а також застосувати наслідки недійсності правочину.

Відповідач 1 позовні вимоги визнав повністю.

Відповідач 2 проти позову заперечує, вважає його необгрунтованим та безпідставним, заявляючи, що твердження прокурора щодо відсутності дозволу органу управління державним майном, що є предметом спірного договору, не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки: у позовній заяві не зазначено у який саме спосіб Відповідач 2 має , на думку Позивача, повернути спірне майно; Позивач не вправі ставити питання про застосування реституції за Договором, стороною якого він не був; застосування наслідків, передбачених ст..387 ЦК України є неможливим щодо добросовісного набувача, яким є Відповідач 2; факт надання згоди Міністерством оборони України на відчуження зазначеного нерухомого майна шляхом затвердження Начальником Централізованого будівельного управління Міністерства оборони України Бізнес-плану ДП МОУ Західвійськбуд на 2003 рік встановлено; надання дозволу ФДМУ не передбачено, оскільки повноваження по управлінні спірним майном передано МОУ.

При цьому, з посиланням на практику Європейського Суду з прав людини, Відповідач 2 зазначив, що самі по собі допущені органами публічної влади порушення при укладенні правочину не можуть бути безумовною підставою для визнання договорів купівлі-продажу недійсними; матеріали ж справи не містять жодних доказів протиправної поведінки Відповідача 2. Відтак, укладаючи оспорюваний Договір та перераховуючи кошти за майно Відповідач 2 мав право очікувати на набуття права власності в розумінні ст.1 Першого протоколу Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини 1950р.

Також, Відповідачем 2 подано заяви (заявлено клопотання) про застосування строку позовної давності (наслідків спливу строку).

Судом встановлено, що згідно бізнес-плану Державного підприємства міністерства оборони України «Західвійськбуд» на 2003р., затвердженого 10.02.2003р. начальником центрального спеціалізованого будівельного управління Міністерства оборони України, вирішено продати 1-й і 2-й поверхи адміністративно-побутового корпусу 20-УНР, що в с.Малехів Жовківського р.-ну Львівської області з терміном виконання 1-й квартал 2003р.

Відповідно до протоколу від 30.05.2003р. №14 засідання конкурсної комісії ДП МО України «Західвійсьбуд» по реалізації майна, що не використовується у виробництві, розглянувши пропозиції учасників конкурсу, конкурсна комісія вирішила визначити переможцем конкурсу Приватне мале підприємство «Вітас» і запропонувати керівнику ДП МОУ «Західвійськбуд» укласти з ним договір купівлі-продажу частини приміщень першого поверху адміністративної будівлі.

02.06.2003р. між державним підприємством Міністерства оборони України «Західвійськбуд» (Відповідач 1, Продавець) та Приватним малим підприємством «Вітас» (Відповідач 2, Покупець) укладено договір купівлі- продажу №2/06 (далі Договір), у відповідності до п.п.1.1, 1.2 якого Продавець продав, а Покупець, як переможець конкурсу, купив частину першого поверху адміністративної будівлі ДП МОУ «Західвійськбуд» площею 293,1м2; майно, що продається, розташоване за адресою Львівська обл., Жовківський р.-н, с.Малехів, вул.Лесі Українки, 45.

Згідно п.2.1 Договору загальна вартість майна у цьому Договору складає 62400 гривень, у тому числі ПДВ.

Відповідно до п.3.1 Договору, оплата за майно, що є предметом цього Договору, здійснюється Покупцем шляхом безготівкового переказу коштів на розрахунковий рахунок Продавця протягом 3-х банківських днів від дати укладання цього Договору.

Згідно п.4.1 Договору, Продавець зобов'язаний передати Покупцеві майно згідно акту приймання-передачі на протязі трьох робочих днів від дати перерахування коштів відповідно до п.3 цього Договору Покупцем.

Як зазначає Прокурор та визнають Сторони, 06.06.2003р. на виконання вимог Договору Сторонами складено Акт прийому передачі майна, у відповідності до якого, державне підприємством Міністерства оборони України «Західвійськбуд передало у власність до приватного малого підприємства «Вітас» - частину першого поверху адміністративної будівлі ДП МОУ «Західвійськбуд» площею 293,1м2, розташоване по вул. Лесі Українки, 45 у с. Малехів Жовківського району Львівської області; Відповідач 2 повністю виконано умови Договору в частині оплати за придбані приміщення.

У відповідності з пунктом 4 частини третьої статті 129 Конституції України та статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст.11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Згідно ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Відповідно до ст.173 ГК України, господарським визнається зобовязання, що виникає між субєктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених Господарським кодексом України, в силу якого один субєкт (зобовязана сторона, в тому числі боржник) зобовязаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого субєкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший субєкт (управнена сторона, в тому числі кредитор) має право вимагати від зобовязаної сторони виконання її обовязку.

Згідно ст.179 ГК України, майново-господарські зобовязання, які виникають між субєктами господарювання або між субєктами господарювання і негосподарюючими субєктами юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобовязаннями.

Відповідно до ст.170 ЦК України, держава набуває та здійснює цивільні права та обов'язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Згідно ст.74 ГК України, майно державного підприємства закріплюється за ним на праві господарського віддання.

Відповідно до ч.1 ст.136 ГК України, право господарського відання є речовим правом суб'єкта підприємництва, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом), з обмеженням правомочності розпорядження щодо окремих видів майна за згодою власника у випадках, передбачених цим Кодексом та іншими законами.

Згідно з чинними в період 1997-2011 рр. Положенням про Міністерство оборони України, затвердженим Указом Президента України № 888 від 21.08.1997 р., Положенням про Міністерство оборони України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 1080 від 03.08.2006 р., Міністерство оборони України здійснює управління державним майном, закріпленим за підприємствами, установами і організаціями, які належать до сфери управління міністерства.

Відповідно до ст. ст. 655, 656 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. До договору купівлі-продажу на біржах, конкурсах, аукціонах (публічних торгах), договору купівлі-продажу валютних цінностей і цінних паперів застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено законом про ці види договорів купівлі-продажу або не випливає з їхньої суті. Особливості договору купівлі-продажу окремих видів майна можуть встановлюватися законом.

За змістом положень ст.ст.317, 326 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Від імені та в інтересах Держави Україна право власності здійснюють, відповідно, органи державної влади. Управління майном, що є у державній власності, здійснюється державними органами, а у випадках, передбачених законом, може здійснюватися іншими суб'єктами.

Згідно зі ст. 658 Цивільного кодексу України, право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару.

Частиною 5 ст.657 ЦК України встановлено, що особливості договору купівлі - продажу окремих видів майна можуть встановлюватися законом.

Спірне нерухоме майно було власністю Держави в особі Міністерства оборони України та знаходилось на праві господарського відання Відповідача 1.

Відповідно до п.п. 68 п. 4 Положення про Міністерство оборони України, затвердженого Указом Президента України № 406/2011 від 06.04.2011р., Міністерство оборони України, відповідно, надає згоду або відмовляє в наданні згоди на відчуження майнових об'єктів, що відносяться до основних фондів підприємств, установ і організацій, які належать до сфери управління Міноборони України, а також на передачу в заставу цілісних майнових комплексів підприємств, будівель та споруд, що належать до сфери управління Міноборони України, його структурних підрозділів.

Згідно ч.5 ст.75 ГК України (в редакції на момент укладення оспорюваного Договору), державне комерційне підприємство не має права безоплатно передавати належне йому майно іншим юридичним особам чи громадянам, крім випадків, передбачених законом; відчужувати майнові об'єкти, що належать до основних фондів, державне комерційне підприємство має право лише за попередньою згодою органу, до сфери управління якого воно належить, і лише на конкурентних засадах, якщо інше не встановлено законом; розпоряджатися в інший спосіб майном, що належить до основних фондів, державне комерційне підприємство має право лише у межах повноважень та у спосіб, що передбачені цим Кодексом та іншими законами.

Відповідно до ст.170 ЦК України, права держави на майно, яке їй належить, визначені Цивільним Кодексом України; держава у цивільних відносинах діє на рівних правах з іншими учасниками цих відносин та набуває і здійснює цивільні права та обов'язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Згідно ст.321 ЦК України, власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні; особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом; примусове відчуження об'єктів права власності може бути застосоване лише як виняток, з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.

Відповідно до ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів; право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно ч.4 ст.41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу.

Визнання договору недійсним є одним із способів захисту, який застосовується судом у випадках та порядку, визначеному цивільним законодавством України.

Згідно ст.326 ЦК України, у державній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить державі Україна; від імені та в інтересах держави Україна право власності здійснюють відповідно органи державної влади. Управління майном, що є у державній власності, здійснюється державними органами, а у випадках, передбачених законом, може здійснюватися іншими суб'єктами.

Відповідно до ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу; якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Загальні підстави визнання недійсними угод і настання відповідних наслідків встановлені статтями 215, 216 ЦК України. В ч.1 ст.215 та ч.1 ст.203 ЦК України закріплені положення про те, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення норм права, передбачених в цьому Кодексі, інших актах цивільного законодавства.

Поряд з цим суд зазначає, що оскільки Цивільний кодекс України в редакції від 16.01.2003р. введений в дію з 01.01.2004р., а оспорюваний договір укладено 02.06.2003р., норми цього Кодексу не можуть застосовуватися до даних правовідносин.

Відповідно до ст.5 ЦК України, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ним чинності.

Отже, оскільки Договір було укладено 02.06.2003 р., то при оцінці його на предмет дійсності чи недійсності повинно застосовуватися законодавство, яке діяло на момент його вчинення.

Суд зазначає, і аналогічна правова позиція викладена у п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1999р. № 9 Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними, що відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Стаття 48 ЦК УРСР, який діяв на час укладення Договору, встановлює що недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей; по недійсній угоді кожна з сторін зобов'язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом.

Відповідно до ст.4 Закону України Про власність, власник на свій розсуд володіє, користується і розпоряджається належним йому майном; ст.37 цього Закону передбачає, що майно, що є державною власністю і закріплене за державним підприємством належить йому на праві повного господарського відання; здійснюючи право повного господарського відання, підприємство володіє користується та розпоряджається зазначеним майном, вчиняючи щодо нього будь-які дії, які не суперечать закону та цілям діяльності підприємства.

Відповідно до статуту Державного підприємства Міністерства оборони України «Західвійськбуд» (надалі Статут), затвердженого МО України 29.01.1998р., надалі Підприємство, Підприємство засноване на майні ЗС України, яке є загальнодержавною власністю; засновником підприємства є Міністерство оборони України, надалі , надалі Орган управління майном.

Згідно п.2.1 Статуту, метою діяльності підприємства являється виконання програми житлового і військового будівництва для Міністерства оборони України, структур Збройних Сил України та інших замовників - юридичних та фізичних осіб України та інших держав незалежно від форм власності.

Відповідно до п.п.4.1, 4.2 Статуту, майно ДП МО України «Західвійськбуд» становлять основні фонди та оборотні кошти, а також інші цінності, вартість яких відображається у самостійному балансі Підприємства; майно Підприємства є державною власністю і закріплюється на праві повного господарського відання; Підприємство володіє, користується та розпоряджається зазначеним майном на свій розсуд, вчиняючи щодо нього будь-які дії, які не суперечать чинному законодавству та цьому Статуту.

Згідно п.4.4 Статуту, відчуження засобів виробництва, що є державною власністю і закріплені за Підприємством, здійснюється за погодженням з органом управління майном у порядку, що встановлений законодавством.

Згідно преамбули та п.1 Положення Про порядок відчуження основних засобів, що є державною власністю, затвердженого наказом Фонду державного майна України від 30.07.1999р. №1447, (в редакції, чинній на час укладення оспорюваного договору), яким визначався порядок відчуження майна шляхом продажу державного майна, закріпленого за державними підприємствами, відчуження майна - це передача права власності на державне майно, яке перебуває на балансі субєктів підприємницької діяльності, іншим юридичним особам шляхом його продажу за грошові кошти.

Пунктом 4 Положення визначено, що відчуження майна державного підприємства проводиться безпосередньо підприємством після отримання на це дозволу центрального або місцевого органу виконавчої влади, уповноваженого здійснювати функції управління державним майном, за погодженням з Фондом державного майна або його регіональними відділеннями.

При цьому, пункт 6 Положення передбачає передачу до органу управління майном та Фонду державного майна України пакета документів, зокрема, звернення підприємства; техніко-економічне обґрунтування доцільності відчуження майна та використання коштів; акт про оцінку вартості основних засобів, які підлягають відчуженню згідно з даними бухгалтерського обліку за встановленою формою; акт про інвентаризацію основних засобів, які підлягають відчуженню; акт про технічний стан майна; звіт про оцінку майна (акт оцінки майна) та інші.

Суд зазначає, що в матеріалах справи відсутні, Учасниками процесу не наведені доводи та не подані докази надання Міністерством оборони України дозволу на відчуження спірного державного майна за Договором купівлі-продажу №2/06 від 02.06.2003р., чи отримання відповідного погодження Фонду державного майна України, а відтак приходить до висновку, що укладення Договору суперечило чинному на той час законодавству України.

Поряд з цим суд зазначає, що такий дозвіл повинен був отримати саме Відповідач 1. Обовязок щодо отримання відповідного дозволу Відповідачем 2 не був передбачений діючим на час відчуження спірного майна законодавством, як і не було передбачено обовязку Відповідача 2 бути обізнаним про наявність чи відсутність відповідного дозволу.

При цьому, суд відхиляє доводи Відповідача 2 про те, що згодою на відчуження спірних обєктів являвся Бізнес-план ДП МОУ Західвійськбуд, оскільки такий затверджувався Начальником централізованого будівельного управління Міністерства оборони України, якому відповідні повноваження делеговані Наказом Міністра оборони України №212 від 14.07.1999р. Про вдосконалення управління підприємствами квартирно-будівельного комплексу Збройних Сил України.

Та, як вбачається з вказаного Наказу, начальнику централізованого будівельного управління делеговано лише здійснення оперативного функціонального управління державним підприємством, яке створене на базі розформованих будівельних організацій і установ. Повноважень щодо відчуження майна державних підприємств цим наказом йому не делеговано.

Більше того, за своїм правовим характером, бізнес-план підприємства являється документом, що відображає докладне техніко-економічне обгрунтування комерційної діяльності підприємства, яка планується на відповідний період, з обстеженням ринку, капіталовкладеннями, враховуючи фінансові й економічні наслідки цих дій, а не документом в якому безпосередньо погоджуються вчинення передбачених в ньому дій.

Щодо заяви Відповідача 2 про застосування строку позовної давності суд зазначає наступне.

Відповідачем 2 у клопотанні та відзиві на позовну заяву подано заяву про застосування строку позовної давності.

З приводу позовної давності Прокурор зазначив, що ні прокуратурі, ні Позивачу не було відомо про порушення вимог законодавства при укладенні Договору зі сторони ДП МОУ Західвійськбуд, оскільки Позивачем не надавався дозвіл на відчуження спірного майна, а спірне майно відчужено саме Відповідачем 1.

Відповідно до ст.256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу; відтак, позовна давність встановлює хронологічні межі, строки захисту цивільних прав.

Згідно ч.1 ст.261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до ч.3 ст.267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Згідно ч.4 ст.267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Положення аналогічного змісту містилися і в Цивільному кодексі Української РСР (розділ 1 глава 5), за винятком положення про застосування позовної давності лише за заявою сторони.

У п.5.8 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2010р. №10 Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів, що у вирішенні питань, пов'язаних із застосуванням позовної давності у спорах, що виникають у зв'язку з визнанням недійсними правочинів (господарських договорів), господарським судам слід враховувати викладене в пункті 2.8 Постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 р. №11 "Про деякі питання практики вирішення господарськими судами спорів про визнання недійсними правочинів (господарських договорів)"; Суд зазначає, і аналогічні положення викладено у п.2.8 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 р. №11 "Про деякі питання практики вирішення господарськими судами спорів про визнання недійсними правочинів (господарських договорів)", щодо вимог, пов'язаних з визнанням правочинів недійсними, застосовується загальна позовна давність (стаття 257 ЦК України).

Статтею 257 Цивільного кодексу України встановлено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Ні чинним законодавством (ст.258 ЦК України), ні домовленістю сторін (ст.259 ЦК України) не збільшено строк позовної давності до заявлених Прокурором позовних вимог.

Інші, перелічені у п.2.8 ПП ВГСУ від 29.05.2013р. №11 випадки та особливості застосування строку позовної давності не мають відношення до укладеного оспорюваного Договору чи заявлених позовних вимог.

Суд також зазначає, і аналогічна правова позиція викладена у п.4.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013р. №10 Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів, що початок перебігу позовної давності визначається за правилами статті 261 ЦК України; якщо у передбачених законом випадках з позовом до господарського суду звернувся прокурор, що не є позивачем, то позовна давність обчислюватиметься від дня, коли про порушення свого права або про особу, яка його порушила, довідався або мав довідатися саме позивач, а не прокурор.

Згідно ст.68 Конституції України, незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності. Зазначене не впливає і на правові наслідки юридичної необізнаності особи, у т.ч. початок перебігу позовної давності. Не вбачаючи у власних діях порушень закону, незвернення із позовом до суду не може визнаватись поважною причиною пропуску позовної давності.

При вирішенні в даній справі питання про застосування строків позовної давності, суд насамперед бере до уваги обовязкові, в силу вимог ст. 111-28 ГПК України, правові позиції Верховного Суду України котрі він виклав в постановах за наслідками перегляду рішень судів касаційних інстанцій.

Згідно правової позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 20 серпня 2013 р. у справі № 3-18гс13, обізнаність прокурора і Фонду державного майна України про наявність оспорюваних правочинів не є підставою для висновку про пропуск строку позовної давності та необхідність застосування положень ст.267 ЦК; тому неправомірною є відмова суду прокуророві у задоволенні позовних вимог у звязку з пропуском строку позовної давності, оскільки прокурор та позивач не є сторонами оспорюваних угод і були позбавлені права під час судового розгляду перевіряти повноваження осіб, які уклали ці правочини.

Відтак, з врахуванням висновків Верховного Суду України у вищенаведеній постанові від 20 серпня 2013 р. у справі № 3-18гс13, суд зазначає, що сам лише факт обізнаності Прокурора чи Позивача про факт укладення Договору ще не є підставою для висновку про пропуск строку позовної давності з тих причин, що, не будучи сторонами оспорюваного Договору, ні Прокурор, ні Позивач не мали можливості перевіряти повноваження осіб, які укладали оспорюваний Договір.

Проте, суд зазначає про наявність у Прокурора та Позивача не тільки права, реальної змоги (могли довідатись) перевірити наявність обставин, які покладені ними в основу підстав визнання оспорюваного Договору недійсним (в тому числі повноваження осіб, які укладали Договір), але і про те, що Прокурору та Позивачу було відомо (довідались) про обставини, якими вони обґрунтовують позовні вимоги, поза межами встановленого трирічного строку позовної давності з огляду на наступне.

У позовній заяві Прокурор зазначає, що про зазначені у позовній заяві порушення йому стало відомо внаслідок вивчення інформації, при цьому не зазначено дату вивчення такої. При цьому додає копію листа тимчасово виконуючого обовязки начальника Головного квартирно-експлуатаційного управління Збройних Сил України від 28.11.2016р. №303/8/33/1291 на №06-4733/1 від 17.06.2016р.

Проте, наведені доводи Прокурора не відповідають дійсності.

Так, у постанові Львівського апеляційного господарського суду від 18.10.2012р. у справі №5015/1204/12 за позовом першого заступника військового прокурора Західного регіону України в інтересах органу, уповноваженого здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах в особі Міністерства оборони Українизазначено наступне:

«…прокурор зазначає, що про порушення норм законодавства при укладення спірного договору, військова прокуратура Західного регіону України вперше дізналась лише у березня 2012 року у ході проведення перевірки дотримання посадовими особами ДП МОУ «Західвіськбуд» вимог законодавства щодо відчуження нерухомого майна Міністерства оборони України…».

У постанові Львівського апеляційного господарського суду від 13.08.2013р. у справі №5015/3297/12 за позовом першого заступника військового прокурора Західного регіону України в інтересах держави в особі органу Міністерства оборони України (позивач), де апелянтом прокурор відділу військової прокуратури Західного регіону України зазначено про:

«посилання прокурора на те, що про наведені ним у позовній заяві та апеляційній скарзі порушення при укладанні оспорюваного договору Військова прокуратура Західного регіону України вперше дізналася лише у березні 2012 року у ході проведення перевірки дотримання посадовими особами ДП МО України "Західвійськбуд" вимог законодавства щодо відчуження нерухомого майна Міністерства оборони України…».

Крім того, у постанові Львівського апеляційного господарського суду від 08.09.2016р. у справі №5015/3297/12 за позовом першого заступника військового прокурора Західного регіону України в інтересах держави в особі органу Міністерства оборони України (позивач), де апелянтом був перший заступник військового прокурора Західного регіону України зазначено, що:

«…апелянт стверджує, що прокурору та позивачу про незаконність відчуження вищевказаних приміщень стало відомо у березні 2012 року під час проведення відповідної перевірки…»; приміщення знаходились у с.Малехів Жовківського району Львівської області по вул. Л. Українки, 45.

З врахуванням вищенаведеного, в тому числі висновків Верховного Суду України, викладених у вищенаведеній постанові від 20 серпня 2013 р. у справі № 3-18гс13, суд зазначає, що, здійснюючи у березні 2012 року перевірку дотримання посадовими особами ДП МО України "Західвійськбуд" вимог законодавства щодо відчуження нерухомого майна Міністерства оборони України Прокурор мав можливість перевірити та перевіряв додержання вимог законодавства посадовими особами Відповідача 1, які укладали оспорюваний Договір, при відчуженні нерухомого майна Міністерства оборони України, що і було предметом даного Договору. Крім того, як вбачається з вищенаведених судових рішень, про факт такої перевірки та виявлені порушення, які Прокурор зазначає підставами для визнання недійсним Договору, Позивач довідався при розгляду вищенаведених справ не пізніше, як при винесенні вищенаведених судових рішень, 18.10.2012р. та 13.08.2013р. Позовна ж заява у справі, яка розглядається, датована 21.10.2016р. та подана Прокурором 01.11.2016р.; відтак, з порушенням встановленого трирічного строку позовної давності.

Відтак, підставою для застосування в даному випадку строку позовної давності є не тільки обізнаність Прокурора та Позивача про наявність оспорюваного Договору, не тільки реальна можливість такої обізнаності, але і власне перевірка Прокурором та довідання про це Позивачем щодо дотримання посадовими особами ДП МО України "Західвійськбуд" вимог законодавства щодо відчуження нерухомого майна Міністерства оборони України, серед якого було і відчужене згідно оскаржуваного Договору майно, тобто обєктивна можливість Прокурора та Позивача знати про обставини порушення прав та власне знання Прокурора та Позивача про такі порушення.

Для застосування строку позовної давності згідно вищенаведених висновків суд визначає 18.10.2012р. як початок строку перебігу позовної давності як для Прокурора, так і для Позивача. При цьому суд бере до уваги наявність в матеріалах справи доводів та доказів які вказують на більш ранні моменти, з яких Прокурор та Позивач дізнались про наявність порушеного права; проте, при розгляді справи №5015/1204/12, в якій брали участь як Прокурор, так і Позивач, останнім було відомо не тільки про факт відчуження спірного майна за укладеним Договором, Прокурор та Позивач не тільки мали змогу перевірити повноваження осіб, які уклали оспорюваний Договір, але їм і було відомо (довідались) про обставини, якими вони обґрунтовують позовні вимоги, поза межами встановленого трирічного строку позовної давності. Доводи ж щодо безпосередньо факту відчуження спірного майна були відомі Прокурору та Позивачу, в тому числі на підставі нищеописаних доводів (Акту ревізії окремих питань фінансово-господарської діяльності ДП МОУ Західвійськбуд від 09.06.2008р., фінансово-господарської звітності за 2003р. тощо), раніше.

При цьому суд також зазначає, що в матеріалах справи відсутні, ні Прокурором, ні Позивачем, ні Відповідачем 1 не наведено доводів і не подано доказів поважності причин пропуску позовної давності; ні Прокурором, ні Позивачем не подано заяви про визнання поважними причин пропуску позовної давності, а відтак в суда відсутні правові підстави для відновлення порушеного права в порядку ч.5 ст.267 ЦК України.

Окрім правової позиції Верховного Суду України, викладеної в постанові №3-18гс13 від 20.08.2013р., суд враховує і наступні правові позиції:

1) Правова позиція судових палат у цивільних та господарських справах Верховного Суду України, викладена в постанові №6-152цс14 від 29.10.2014р., зміст котрої зводиться до наступного:

Для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як об'єктивні (сам факт порушення права), так і суб'єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти.

За змістом норми ст.261 ЦК України для визначення початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а і об'єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав.

При цьому норма частини першої статті 261 ЦК України містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб'єктивних прав, відтак обов'язок доведення терміну, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача.

Оскільки позивач, як юридична особа, набуває та здійснює свої права і обов'язки через свої органи, то його обізнаність про порушення його прав або можливість такої обізнаності слід розглядати через призму обізнаності його органів та інших осіб, до повноважень яких належав контроль у сфері земельних відносин.

Тобто, Верховний Суд України у постанові в справі №6-152цс14 від 29.10.2014р. дійшов висновку, що для визначення початку обчислення позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення його прав, а й об'єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення його прав. Норма частини першої статті 261 ЦК України містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб'єктивних прав, відтак обов'язок доведення терміну, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача;

2) Правова позиція Верховного Суду України, викладена в постанові №3-21гс15 від 25.03.2015р.:

Прокурор здійснює представництво органу, в інтересах якого він звертається до суду на підставі закону (процесуальне представництво), а тому положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів, але не наділяє прокурора повноваженнями ставити питання про поновлення строку позовної давності за відсутності такого клопотання з боку самої особи, в інтересах якої прокурор звертається до суду;

3) Правова позиція Верховного Суду України, викладена в Постанові Верховного Суду України у справі №3-194гс14 від 23.12.2014р., постанові Верховного Суду України у справі №3-23гс14 від 27.05.2014р., яка полягає в тому, що строки позовної давності обчислюються не з моменту виявлення прокуратурою факту порушення при проведенні перевірки, а з моменту прийняття відповідного рішення або укладення відповідного договору, які, на думку прокурора, порушують державний інтерес;

4) Правова позиція Верховного Суду України, викладена в Постанові Верховного Суду України у справі №487/10132/14-ц від 16.11.2016р.,:

«Пунктом 1 статті 6 Конвенції передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме : забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»».

Отже, застосування строків позовної давності полягає в тому, що обов'язок доведення часу, з якого особі стало відомо про порушення її права, покладається виключно на позивача.

Таким чином, саме позивач, при зверненні із позовною заявою до суду, повинен обґрунтувати та надати відповідні докази, які чітко вкажуть на час, з якого останньому стало відомо про порушення його права (постанова Верховного суду України від 29 жовтня 2014 р. у справі №6-152цс14 та від 03.02.2016 р справа № 6-75цс15).

Оскільки позивач, як юридична особа, набуває та здійснює свої права і обов'язки через свої органи, то його обізнаність про порушення його прав або можливість такої обізнаності слід розглядати через призму обізнаності його органів.

Також, Верховний суд України в рішенні від 03.02.2016р. по справі №6-75цс15 вказує, що можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права.

Так, частинами 1, 2, 4 статті 29 ГПК України встановлено, що прокурор бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, порушену за позовом інших осіб, на будь-якій стадії її розгляду для представництва інтересів громадянина або держави. У разі прийняття господарським судом позовної заяви, поданої прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. Прокурор, який бере участь у справі, несе обовязки і користується правами сторони, крім права на укладення мирової угоди.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що прокурор здійснює представництво органу, в інтересах якого він звертається до суду на підставі закону (процесуальне представництво), а тому положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів, у цьому випадку в особі Міністерства оборони України, але не наділяє прокурора правом визначати строк позовної давності в залежності від моменту, коли про даний факт стало відомо саме прокурору. (Вищевказана позиція викладена в постанові Верховного суду України від 25.03.2015 р. №11/163/2011/5003).

За таких обставин момент обізнаності прокурора про порушення не має правового значення.

Також, відповідно до ст.1 Закону України Про прокуратуру в редакції, чинній на час існування відповідних відносин, прокуратура здійснює нагляд за додержанням законів і, маючи відповідні повноваження, не залежить від висновків інших органів щодо конкретної констатації виявленого порушення.

Враховуючи наведені положення законодавства та правові позиції Верховного Суду України, щодо обєктивної обізнаності Міністерства оборони україни порушення свої прав суд додатково зазначає наступне.

Договір купівлі-продажу №2/06 укладено 02.06.2003р. Враховуючи те, що позивач Міністерство оборони України стороною цього договору не виступало, обєктивну можливість довідатися про його існування воно мало не пізніше 20.02.2004р., коли Відповідач 1 подав Позивачу звітність про фінансово-господарську діяльність підприємства за 2003 рік.

Так, відповідно до п.1 Порядку Порядок подання фінансової звітності, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2000р. №419 (в редакції, чинній на 2003-2004р.р.) (далі Порядок), дія Порядку поширюється на всіх юридичних осіб незалежно від організаційно-правової форми і форми власності, а також на представництва іноземних суб'єктів господарської діяльності (далі - підприємства), які зобов'язані вести бухгалтерський облік та подавати фінансову звітність згідно із законодавством.

Відповідно до п.2 Порядку, фінансова звітність подається органам, до сфери управління яких належать підприємства, трудовим колективам на їх вимогу, власникам (засновникам) відповідно до установчих документів, а також згідно із законодавством - іншим органам та користувачам, зокрема органам державної статистики, та щодо використання бюджетних асигнувань, одержаних з державного бюджету, - органам Державного казначейства, а щодо використання асигнувань, одержаних з місцевих бюджетів, - відповідно фінансовим відділам райдержадміністрацій, міськвиконкомів та фінансовим управлінням обласних, Київської і Севастопольської міських держадміністрацій.

Згідно п.5 Порядку, квартальна фінансова звітність (крім зведеної та консолідованої) подається підприємствами органам, зазначеним у пункті 2, не пізніше 25 числа місяця, що настає за звітним кварталом, а річна - не пізніше 20 лютого наступного за звітним року.

Відповідно до п.12 Порядку, перед складанням річної фінансової звітності обов'язкове проведення інвентаризації активів та зобов'язань підприємства; проведення інвентаризації також обов'язкове у разі, зокрема, передачі майна державного підприємства в оренду, приватизації майна державного підприємства, перетворення державного підприємства в акціонерне товариство.

Таким чином, суд погоджується з твердженням Відповідача 2, що Міністерство оборони України було обізнано із тим, що ДП МОУ Західвійськбуд здійснило продаж активів (у тому числі за спірним договором спірних приміщень) не пізніше 20.02.2004р.

При цьому суд звертає увагу на те, що у постанові Львівського апеляційного господарського суду від 08.09.2016р. у справі №5015/3297/12 за позовом першого заступника військового прокурора Західного регіону України в інтересах держави в особі органу Міністерства оборони України (позивач), де апелянтом був перший заступник військового прокурора Західного регіону України зазначено, що: «Як встановлено місцевим господарським судом та перевірено апеляційною інстанцією, в 2004 році ДП Міністерства оборони України «Західвійськбуд» подало ОСОБА_4 спеціалізованому будівельному управлінню Міністерства оборони України фінансову звітність за 2003 рік, в якій вказане, зокрема, майно, яке вибуло з володіння підприємства в 2003році…»

Беручи до уваги правову позицію Верховного Суду України, викладену в постанові №3-18гс13 від 20.08.2013р. суд зазначає, що Міністерство оборони України не тільки могло, але і повинно було дізнатися про порушення свого права з моменту, коли йому стало відомо про продаж спірного нерухомого майна та наявність оскаржуваного Договору, оскільки враховуючи те, що дозвіл на відчуження майна повинен був видавати саме Позивач, то саме йому і повинно було б бути відомо про відсутність такого дозволу при наявності відомого факту відчуження спірного майна.

З огляду на викладене, суд відхиляє як необґрунтовані доводи Прокурора та Позивача, що про факт відчуження спірного майна Відповідачем 1 за відсутності в останнього відповідних повноважень, а відтак, про порушення своїх прав Позивачу стало відомо лише з моменту отримання від Прокурора позову в даній справі.

Більше того, в матеріалах справи міститься Акт ревізії окремих питань фінансово-господарської діяльності ДП МОУ Західвійськбуд від 09.06.2008р., складений Західним контрольно-ревізійним управлінням Контрольно-ревізійного департаменту Міністерства оборони України, у якому зазначено: «На підставі Бізнес-плану ДП МОУ Західвійськбуд на 2003р. у військовому містечку №371 с. Малехів Жовківського району Львівської області відчужено 7 обєктів нерухомості, в тому числі: … частина 1-го поверху адміністративної будівлі загальною площею 293,1 м2...». При цьому про наявність окремого дозволу зі сторони Міністерства оборони України на продаж даного майна в Акті ревізії не йшлося, а лише зазначалося, що таким дозволом слугує Бізнес-план ДП МОУ Західвійськбуд.

Також, у постанові Львівського апеляційного господарського суду від 08.09.2016р. у справі №5015/3297/12 за позовом першого заступника військового прокурора Західного регіону України в інтересах держави в особі органу Міністерства оборони України (позивач), де апелянтом був перший заступник військового прокурора Західного регіону України зазначено, що: «У 2008 році Територіальне Західне КРУ Контрольно-ревізійного департаменту Міністерства оборони України провело ревізію окремих питань фінансово-господарської діяльності ДП Міністерства оборони України «Західвійськбуд» за період з 01.01.2003 р. по 09.06.2008 р., за результатами якої складено акт ревізії від 09.06.2008 р., згідно з яким ревізією встановлено, зокрема, що на підставі бізнес-плану на 2003 рік у військовому містечку № 371 с. Малехів Жовківського району Львівської області відчужено 7 обєктів…».

Відтак, наявність вказаного Акту ревізії від 09.06.2008р. достеменно свідчить про те, що Міністерство оброни України було обізнано із продажем нерухомого майна за спірним Договором задовго до моменту подання позовної заяви в даній справі (01.11.2016 р.). При цьому, суд враховує правову позицію ВС України, викладену в постанові №6-152цс14 від 29.10.2014р., про те, що обізнаність органів особи або інших осіб до повноважень яких належав контроль (в даному випадку Контрольно-ревізійного департаменту Міністерства оборони України) свідчить про обізнаність самої особи (в даному випадку Міністерства оборони України).

При цьому, суд не вважає Акт ревізії від 09.06.2008р., в якому перевіряючими не було виявлено порушень законодавства при відчуженні в 2003 році обєктів нерухомого майна, як доказ того, що позивачу не було відомо про факт порушення свого права. Так, неправильна оцінка працівниками позивача документів при проведенні ревізії, неправильне трактування та застосування чинного на той час законодавства України, в силу вимог ст. 68 Конституції України, не звільняє позивача від відповідальності за несвоєчасне звернення за захистом своїх прав до суду.

В актах ревізій чітко вказано, яким чином проводилось відчуження державного майна.

Крім того, 16.02.2004р. начальник ОСОБА_4 спеціалізованого будівельного управління повідомляв Військову прокуратуру Західного регіону України про наявність затвердженого ним 10.02.2003р. бізнес-плану ДП МОУ Західвійськбуд, який вважався дозволом на реалізацію майна, зазначеного у бізнес-плані і на підставі якого здійснювалась реалізація майна Відповідача 1.

З огляду на наведене, суд дійшов висновку, що Військова прокуратура Західного регіону України знала про наявність бізнес-плану Відповідача 1 на 2003р. та досліджувала його. Військова прокуратура Західного регіону України уже в 2004р. у ході здійсненні перевірки однозначно могла довідатись про наявність Договору № 8 від 26.03.2003р. та про відсутність згоди Міністерства оборони України на його укладення, витребувавши у межах своїх повноважень усі господарські договори, укладені Відповідачем 1 щодо відчуження обєктів, зазначених у вищезгаданому бізнес-плані. Відтак, суд дійшов висновку, що Військова прокуратура Західного регіону України, належно виконуючи покладені на неї повноваження мала обєктивну можливість довідатись про порушення прав Позивача та про осіб, які їх порушили.

Таким чином з наведеного вбачається, що Прокурору достеменно було відомо про укладення оскаржуваного Договору та факт протиправності такого більш, ніж три роки до моменту подання позову в справі, що розглядається.

Субєкт управління майном (Позивач) не лише мав можливість, але і прямий обов'язок контролювати майно держави, що перебувало у господарському віданні Відповідача 1.

Європейський суд з прав людини наголошує на тому, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правовопрушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу (п.570 рішення від 20.09.2011р. за заявою №1 і4902/04 у справі ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії"; п.51 рішення від 22.10.1996 р. за заявами №22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства").

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові, оскільки, у відповідності з п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України та ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 34 ГПК України).

Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку про пропуск як Прокурором, так і Позивачем строку позовної давності, а відтак наявності правових підстав до застосування наслідків пропуску строків позовної давності та відмовити в задоволені позову.

Крім цього, суд зазначає, що рішення Європейського суду з прав людини є обов'язковими до застосування для кожної з країн-учасниць Конвенції, оскарженню не підлягають і є частиною національного законодавства країни-учасниці.

Відповідно до ч.1 ст.9 Конституції України, чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Україна 17 липня 1997 р. прийняла Закон України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини 1950р., перший протокол та протоколи № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції»

Згідно ч.1 статті 1 Протоколу 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), кожній фізичній або юридичній особі гарантується право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. При цьому відповідно до положень статті 17 Конвенції державам-учасницям заборонено скасовувати або обмежувати встановлені нею права.

Відповідно до статті 129 Конституції України, під час вирішення справи, суд керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, права людини визнаються найвищою соціальною цінністю, вони визначають зміст і спрямованість діяльності держави, та застосування зазначеного принципу з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до ст. 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Конвенція є частиною національного законодавства України і підлягає застосуванню поряд з національним законодавством України, норми Конвенції повинні застосовуватися національними судами, так само, як внутрішнє законодавство, і як норми прямої дії.

Згідно ч.1 ст.1 Протоколу N1 Конвенції, ст.17-1 Конвенції, кожен має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права, державам-учасницям Конвенції заборонено скасовувати встановлені нею права.

Стаття 13 Конвенції гарантує кожному право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо порушення передбаченого Конвенцією права було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Згідно п.п.32-35 рішення Європейського суду з прав людини від 24.06.2003 року Стретч протии Обєднаного Королівства Великобританії і Північної Ірландії майном, у значенні ст.1 Першого протоколу до конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, вважається законне та обгрунтоване очікування набути майно або майнове право за договором, укладеним з органом публічної влади. Даним рішенням Європейського суду з прав людини встановлено, що оскільки особу позбавили права на його майно лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку публічного органу, а не громадянина, то в такому випадку мало місце непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном та,відповідно, відбулося порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції, отже, визнання недійсним договору, згідно якого покупець отримав майно від держави, та подальше позбавлення його цього майна на підставі того, що державний орган порушив закон, є неприпустимим.

Враховуючи вищенаведені положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, суд зазначає, що самі по собі допущені органами публічної влади порушення при укладенні правочину не можуть бути безумовною підставою для визнання договорів купівлі-продажу недійсним. Відтак, Відповідач 2 не може відповідати за помилки органу державної влади та заснованого ним державного підприємства при укладенні спірного правочини, а відтак його не може бути позбавлено конституційного права, оскільки він добросовісно, відкрито та на законних підставах набув права власності на спірне нерухоме майно.

Як зазначено у рішенні Європейського суду з прав людини від 09.01.2013р. у справі ОСОБА_5 проти України, суд постановив, що строк давності переслідує декілька важливих цілей, зокрема забезпечує правову визначеність і завершеність, захищає потенційних відповідачів від застарілих вимог, які було б важко заперечувати, дозволяє уникнути несправедливості, яка може виникнути при прийнятті судами рішень відносно подій, які відбувались в далекому минулому на основі доказів, які з часом можуть стати ненадійними та недостатніми. Суд постановив, що процесуальні норми направлені на забезпечення належного правосуддя і дотримання принципу правової визначеності, і заявники повинні розраховувати, що ці норми будуть застосовуватись.

Підсумовуючи викладене суд також наголошує, що у рішенні Європейського суду з прав людини від 20 січня 2012 року у справі Рисовський проти України, яке відповідно до ст. 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини, застосовується судами як джерело права, зазначено, що ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.

Відтак, враховуючи вищевказане рішення Європейського суду, помилки державних органів не можуть виправлятись за рахунок осіб, яких вони стосуються.

Додатково щодо позовних вимог про зобовязання повернути майно суд зазначає наступне.

У позовній заяві прокурор покликається на ч.2 ст.48 ЦК Укрїнської РСР, відповідно до якої, по недійсній угоді кожна з сторін зобов'язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом.

Необхідністю застосування наслідків недійсності правочину Прокурор і обґрунтовує позовну вимогу щодо зобовязання повернути майно (підстава позову в цій частині).

Суд зазначає, що норма щодо необхідності повернення одержаного на виконання правочину саме другій стороні правочину зазначена у ч.2 ст.216 ЦК України. Так, у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

З даного приводу суд зазначає, і аналогічна правова позиція викладена у п.2.15 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.201р. №11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними», що наслідки недійсності правочину підлягають застосуванню лише стосовно сторін даного правочину.

У позовній вимозі Прокурор зазначає про необхідність повернення спірного майна на користь держави в особі Міністерства оборони України, проте, не наводить правової норми, на підставі якої, на думку Прокурора, повинно бути повернуто спірне майно саме державі в особі Міністерства оборони України.

При цьому ні Позивачем, ні Прокурором не обґрунтовано підстав витребування спірного майна за ст.387 чи ст.388 ЦК України, зокрема не обґрунтовано законність чи незаконність набувача та правову умову витребування. Крім цього, Прокурором не обгрунтовано підстав витребування майна і за ст.ст. 1212, 1213 ЦК України, в тому числі за наявності правових підстав такого вибуття.

З врахуванням вищенаведеного, в тому числі беручи до уваги наслідки розгляду спору в частині визнання недійсним Договору, враховуючи те, що Міністерство оборони України не було стороною Договору, суд зазначає про відсутність правових підстав до задоволення позовної вимоги про витребування спірного майна на користь держави в особі Міністерства оборони України.

Відповідно до вимог ст.4-7 ГПК України судові рішення приймаються за результатами обговорення усіх обставин справи.

Принцип об'єктивної істини, тобто відповідності висновків, викладених у судовому акті, дійсним обставинам справи реалізується також положеннями ст.43 Господарського процесуального кодексу України, згідно з якою господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

25.01.2017 року у відповідності до вимог ст.85 Господарського процесуального кодексу України оголошено вступну та резолютивну частини рішення, про що зазначено в протоколі судового засідання. Повний текст рішення виготовлений та підписаний, з врахуванням вихідних, 30.01.2017р.

Згідно ст. 44 ГПК України, судові витрати складаються з судового збору, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката та інших витрат, пов'язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Згідно ч.1 ст.3 Закону України Про судовий збір, судовий збір справляється: за подання до суду позовної заяви та іншої заяви, передбаченої процесуальним законодавством; за подання до суду апеляційної і касаційної скарг на судові рішення, заяви про перегляд судового рішення у зв'язку з нововиявленими обставинами, заяви про скасування рішення третейського суду, заяви про видачу виконавчого документа на примусове виконання рішення третейського суду та заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом України; за видачу судами документів.

Згідно ч.1 ст.4 Закону України Про судовий збір, судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Згідно п.п.1 п.2 ч.2 ст.4 Закону України Про судовий збір (в редакції, чинній станом на час подання позову), ставки судового збору встановлюються у таких розмірах: за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру 1,5 відсотки ціни позову, але не менше 1 розміру мінімальної заробітної плати, що складає 1378,00 грн., та не більше 150 розмірів мінімальних заробітних плат. Відповідно до п.п.2 п.2 ч.2 ст.4 Закону України Про судовий збір (в редакції, чинній на момент подання позову), ставки судового збору встановлюються у таких розмірах: за подання до господарського суду позовної заяви немайнового характеру 1 розмір мінімальної заробітної плати, що складає 1378,00 грн.

У відповідності до вимог ч. 1 ст. 8 Закону України Про судовий збір, враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі.

Згідно із Законом України Про судовий збір зі змінами, внесеними Законом України № 484-VIІ від 22.05.2015 р., які набули чинності з 01.09.2015р., органи прокуратури при зверненні до суду з позовними заявами, апеляційними та касаційними скаргами, сплачують судовий збір на загальних підставах.

З врахуванням вартості спірного майна, зазначеного в Договорі, якою Прокурор обґрунтовує ціну позову, беручи до уваги вартість спірного майна, зазначеного у довідці Відповідача 2 (балансова вартість), суд зазначає, що розмір судового збору за майновими вимогами складає 1378грн.

Разом із позовною заявою Прокурором було подано заяву про відстрочення сплати судового збору до моменту винесення рішення, яка була частково задоволена судом, як і подальші заяви Прокурора.

Оскільки суд відстрочив Прокурору сплату судового збору до прийняття рішення у справі, а в задоволенні позовних вимог відмовлено повністю, обовязок щодо сплати судового збору за подання даного позову покладався саме на Прокурора, судовий збір підлягає до стягнення в дохід Державного бюджету України з Прокурора.

Виходячи з наведеного та керуючись нормами ст. 121, п. 4 ч. 3 ст.129 Конституції України; ст.ст. 4-3, 4-7, 20, 22, 28, 29, 32, 33, 34, 36, 43, 49, 75, 82-87, 115-116 ГПК України, - суд

В И Р І Ш И В:

1. В позові відмовити повністю.

2. Стягнути з Військової прокуратури Львівського гарнізону Західного регіону України (79007, м. Львів, вул. Клепарівська, 20, ) на користь Державного бюджету України (отримувач коштів: ГУ ДКСУ у Личаківському районі м.Львова, код отримувача (код ЄДРПОУ): 38007620, банк отримувача: ГУ ДКСУ у Львівській області, код банку отримувача (МФО): 825014, рахунок отримувача: 3006, код класифікації доходів бюджету: 22030001, код ЄДРПОУ суду: 03499974) 2756грн. судового збору.

Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня підписання.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному та касаційному порядку.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Суддя Фартушок Т. Б.