РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.01.2017№910/17632/16

Господарський суд міста Києва у складі судді Марченко О.В., за участю секретаря судового засідання Роздобудько В.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні

справу № 910/17632/16

за позовом Stock Company «Roveze» (акціонерне товариство «Ровезе»), м. Кельце, Польща,

до товариства з обмеженою відповідальністю «РМ-Інвест», м. Київ,

товариства з обмеженою відповідальністю «Ательє Кераміки», м. Київ, та

приватного акціонерного товариства «Торгова компанія Барвінок», м. Київ,

про припинення порушення майнових авторських прав на твори ужиткового мистецтва,

за участю представників:

позивача - Трістана Д.В. (довіреність від 12.05.2016 №б/н);

відповідача-1 - Менюка С.А. (довіреність від 19.04.2016 №б/н);

відповідача-2 - не з'явися;

відповідача-3 - Коваленко Н.В. (довіреність від 20.10.2016 №б/н).

Stock Company «Roveze» (акціонерне товариство «Ровезе», далі - Компанія) звернулася до господарського суду міста Києва з позовом про:

- заборону товариству з обмеженою відповідальністю «РМ-Інвест» (далі - ТОВ «РМ-Інвест»), товариству з обмеженою відповідальністю «Ательє Кераміки» (далі - ТОВ «Ательє Кераміки») та приватному акціонерному товариству «Торгова компанія Барвінок» (далі - ПАТ «Торгова компанія Барвінок») виготовляти та (або) продавати товари з використанням творів ужиткового мистецтва, майнові права на які належать позивачу;

- вилучення всіх контрафактних примірників, виготовлених із використанням творів ужиткового мистецтва, для подальшого їх знищення, у тому числі матриці та кліше для їх виробництва;

- зобов'язання ТОВ «РМ-Інвест», ТОВ «Ательє Кераміки» та ПАТ «Торгова компанія Барвінок» здійснити публікацію в засобах масової інформації про допущене відповідачами порушення.

Позов мотивовано тим, що: Компанія є власником авторських майнових прав на твори ужиткового мистецтва, а саме керамічну плитку «Pamir Brown», «Milano Brown», «Forum» та «Kair»; вказані твори ужиткового мистецтва пропонуються для продажу на території України; позивачу стало відомо, що на ринку України виготовляється та пропонується до продажу плитка «Атем Tuluz M», «Атем Oregon», «Атем Tuluz GR» та «Атем Reim», що відтворює твори ужиткового мистецтва, майнові права на які належать Компанії.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 28.09.2016 порушено провадження у справі.

ТОВ «Ательє Кераміки» 24.10.2016 подало суду клопотання про призначення у справі судової експертизи, на вирішення якої просить поставити такі питання:

- «Чи належить плитка відповідача серій «Pamir Brown», «Milano Brown», «Forum» і «Kair» до творів ужиткового мистецтва?»;

- «Чи належать зазначені вище плитки до творів мистецтва взагалі?»;

- «Чи належать примірники плитки вказаних серій до промислових зразків?»;

- «Чи захищено право інтелектуальної власності Позивача на зазначену плитку?».

Проведення вказаної експертизи ТОВ «Ательє Кераміки» просило доручити Київському науково-дослідному інституту судових експертиз Міністерства юстиції України; для проведення вказаної експертизи відповідач-2 просив зобов'язати позивача надати необхідну кількість плитки «Pamir Brown», «Milano Brown», «Forum» і «Kair»; витрати на проведення експертизи ТОВ «Ательє Кераміки» бере на себе.

Відповідач-1 10.01.2017 подав суду відзив на позовну заяву, в якому вказав таке: жодного належного та допустимого доказу того, що входять до предмета доказування, позивач не надав; серійний промисловий виріб, який відрізняється від інших подібних виробів лише малюнком і розфарбуванням, не може бути твором ужиткового мистецтва; надані нотаріальні заяви засвідчують, що працівниками інших, відмінних від позивача осіб, були створені зразки керамічної плитки «Vilio Brown», «Exterio Broun», «Aquario», «Kair», тому зазначені заяви не можуть свідчити про те, що права на вказану плитку належать позивачу; Компанія стверджує, що плитка, зразки якої були створені вказаними у нотаріальних заявах особами, і плитка, яка надійшла на український ринок є різними; створено плитку «Vilio Brown», «Exterio Broun», «Aquario», а продається плитка «Pamir Brown», «Milano Broun», «Forum»; жодного доказу того, що це є одна і таж плитка у матеріалах справи немає; за відсутності таких доказів очевидним є те, що позивач немає ніяких авторських прав щодо плитки, яка продається на українському ринку.

30.01.2017 позивач подав суду:

- письмові пояснення, в яких заперечив проти доводів відповідача-1, вказуючи, зокрема, таке: Компанія не стверджувала, що сайт www.nl.ua належить відповідачам, а лише наголошувала на тому, що саме на вказаному сайті була розміщена плитка під торговельної маркою «Атем»; ТОВ «РМ-Інвест» не надав суду копії дизайнів у паперовому вигляді, що були предметом контракту від 15.01.2013 № КТ 1501/13 (далі - Контракт від 15.01.2013); на думку позивача, Контракт від 15.01.2013 підписано не повноважною на це особою; у акті приймання-передачі від 14.05.2013 містяться реквізити, які були внесені до Контракту від 15.01.2013 лише через п'ять місяців після дати оформлення вказаного акта, що свідчить про його невідповідність щодо часу оформлення;

- клопотання про витребування оригіналів документів та проведення судової експертизи, в яких Компанія просила про таке:

витребувати оригінали документів, доданих до відзиву, поданого відповідачем-1, а також документів, зазначених у Контракті від 15.01.2013 (підпункт 1.1.6 пункту 1.1 Контракту від 15.01.2013), а саме дизайнів розробленої плитки у паперовому вигляді;

призначити проведення судової експертизи на давність цих документів;

проведення експертизи доручити на вибір суду: Київський Незалежній Судово-Експертній Установі або Київському Експертно-Дослідному Центру;

поставити на вирішення експерта такі питання:

«Чи відповідає давність виконання документа, вказаній на ньому даті?»;

«Чи є ознаки пізнішого внесення поправок (дописок, допечток) в документ?»;

«Чи можливо, що підпис у документі виконано друкарськими речовинами, виробленими в недавній час (кілька років)?»;

«Чи відповідає давність Акту прийому-передачі від 14 травня 2013 року загальній хронології документів доданих до відзову, поданим Відповідачем-1?».

30.01.2017 ПАТ «Торгова компанія Барвінок» подало суду відзив на позовну заяву, в якому вказало таке:

- відповідач-3, починаючи із 2008 року, є частиною групи «ATEM» та спеціалізується на дистрибуції керамічної плитки, забезпечуючи повний комплекс дистрибуційних послуг на оптовому та роздрібному національному ринку;

- 31.08.2012 виробником керамічної плитки ТОВ «РМ-Інвест» та ПАТ «Торгова компанія Барвінок» було укладено договір поставки № 120831/2 (далі - Договір від 31.08.2012), за яким відповідачем-3 було отримано та в подальшому реалізовано, зокрема, колекції керамічної плитки «Tuluz М», «Tuluz GR», «Reim», «Oregon»;

- колекції керамічної плитки, правомірність використання яких є предметом розгляду у справі, розповсюджувалась відповідачем-3 з огляду на правомірність їх виготовлення ТОВ «РМ-Інвест». Як було відомо ПАТ «Торгова компанія Барвінок», відповідач-1 придбав право на використання вказаних колекцій у німецького контрагента;

- перший продаж плитки «Pamit Brown», «Milano Broun», «Forum», «Kair» був проведений позивачем в квітні 2015 року; вказану обставину позивач підтверджує рахунками без підписів уповноважених осіб і дати складання та накладними, які не підтверджують факт отримання за ними товару;

- із наявних матеріалів справи чітко вбачається, що позивач не є правовласником. Зразки плитки, про захист права на які подано позов, виготовлені працівниками акціонерного товариства «Церсаніт III» (далі - АТ «Церсаніт III») та товариством з обмеженою відповідальністю «Ровезе Україна» (далі - ТОВ «Ровезе Україна») - юридичних осіб, відмінних від позивача. Докази, які свідчать про перехід прав до позивача, відсутні;

- предметом доказування у даній справі є те, що: вказана керамічна плитка є твором ужиткового мистецтва; права, пов'язані із вказаним твором, належать позивачеві; плитка, право на яку заявляє позивач, і плитка, яку продають в Україні, є тією ж самою; право позивача порушене відповідачами; спосіб захисту прав позивача є таким, що передбачений законом;

- жодного належного і допустимого доказу того, що входить у предмет доказування, позивач не надав.

Суд, заслухавши пояснення представників учасників судового процесу, дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні клопотань про витребування доказів та призначення судових експертиз, виходячи з такого.

Частинами першою та другою статті 38 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) сторона або прокурор у разі неможливості самостійно надати докази вправі подати клопотання про витребування господарським судом доказів.

У клопотанні повинно бути зазначено: 1) який доказ витребовується; 2) обставини, що перешкоджають його наданню; 3) підстави, з яких випливає, що цей доказ має підприємство чи організація; 4) обставини, які може підтвердити цей доказ.

Суд визнав клопотання позивача щодо витребування доказів необґрунтованим, оформленим з порушенням вимог статті 38 ГПК України та таким, що не підлягає задоволенню, оскільки, позивач не довів необхідності вказаних документів як доказів у даній справі.

Що ж до клопотань про призначення судових експертиз, то слід вказати таке.

Відповідно до частини першої 41 ГПК України для роз'яснення питань, що виникають при вирішенні господарського спору і потребують спеціальних знань, господарський суд призначає судову експертизу.

Відповідач-2 просив поставити на вирішення судового експерта питання, які по суті є правовими, не потребують спеціальних знань та вирішуються судом під час розгляду господарської справи.

У свою чергу, заявлена позивачем судова експертиза стосується перевірки документів на час їх оформлення та не стосується предмету даного господарського спору.

Компанія не обґрунтувала, яким чином відповіді на поставлені питання щодо часу оформлення документів вплинуть на вирішення господарського спору, який стосується припинення порушення майнових авторських прав на твори ужиткового мистецтва.

Разом з тим, відповідно до положень пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Також, відповідно до рішень Європейського суду з прав людини, що набули статусу остаточного, зокрема «Іззетов проти України», «Пискал проти України», «Майстер проти України», «Субот проти України», «Крюков проти України», «Крат проти України», «Сокор проти України», «Кобченко проти України», «Шульга проти України», «Лагун проти України», «Буряк проти України», «ТОВ «ФПК «ГРОСС» проти України», «Гержик проти України» суду потрібно дотримуватись розумного строку для судового провадження.

Розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи «Федіна проти України» від 02.09.2010, «Смірнова проти України» від 08.11.2005, «Матіка проти Румунії» від 02.11.2006, «Літоселітіс проти Греції» від 05.02.2004 та інші).

Отже, призначення судових експертизи з визначеними позивачем і відповідачем-2 питаннями в даній справі є недоцільним і таким, що суперечить принципу розумності строку вирішення заяви.

Представник позивача у судовому засіданні 30.01.2017 надав пояснення по суті спору, позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Представники відповідачів-1,3 надали пояснення по суті спору, проти задоволення позовних вимог заперечили.

Представник відповідача-2 у судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, про час, дату та місце проведення судового зсідання був повідомлений належним чином.

Ухвали господарського суду міста Києва було надіслано відповідачу-2 на адресу, зазначену у позовній заяві та у витязі з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, що також підтверджується відмітками канцелярії на звороті таких ухвал та рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення.

У підпункті 3.9.2 пункту 3.9 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» зазначено, що, розпочинаючи судовий розгляд, суддя має встановити, чи повідомлені про час і місце цього розгляду особи, які беруть участь у справі, але не з'явилися у засідання. Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце її розгляду судом, якщо ухвалу про порушення провадження у справі надіслано за поштовою адресою, зазначеною у позовній заяві. У випадку нез'явлення в засідання представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Враховуючи наведене та з метою запобігання безпідставному затягуванню розгляду справи, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи по суті в судовому засіданні 30.01.2017 без участі представника відповідача-2 за наявними в ній матеріалами (стаття 75 ГПК України).

Оцінивши наявні в матеріалах справи докази, які мають значення для розгляду справи по суті, проаналізувавши встановлені фактичні обставини справи в їх сукупності, заслухавши пояснення представників позивача, відповідачів-1,3, господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

У пункті 28 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.10.2012 № 12 «Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних із захистом прав інтелектуальної власності» зазначено, що з огляду на приписи статті 33 ГПК України щодо обов'язку доказування і подання доказів господарському суду у вирішенні питання про те, якій стороні належить доводити обставини, що мають значення для справи про захист авторського права чи суміжних прав, слід враховувати таке:

1) позивач повинен довести належність йому авторського права та/або суміжних прав чи права на їх захист, а також факт використання об'єктів даних прав відповідачем, а в разі заявлення вимог про відшкодування шкоди - розмір шкоди і причинно-наслідковий зв'язок між завданою шкодою та діями відповідача. У випадках коли права автора засвідчено свідоцтвом, виданим в установленому порядку уповноваженим органом, власник майнових прав інтелектуальної власності на твір, які було передано на зазначений у свідоцтві твір, звільняється від доведення належності йому відповідних прав; у таких випадках обов'язок доведення належності цих прав іншій особі, ніж та, що зазначена у свідоцтві, покладається на відповідача;

2) відповідач має довести додержання ним вимог Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) і Закону України «Про авторське право і суміжні права» (далі - Закон) при використанні ним твору та/або об'єкту суміжних прав; в іншому разі фізична або юридична особа визнається порушником авторського права та/або суміжних прав, і для неї настають наслідки, передбачені цими законодавчими актами. Крім того, відповідач повинен спростувати визначену цивільним законодавством презумпцію винного заподіяння шкоди (статті 614, 1166 ЦК України).

У прийнятті судового рішення зі спору, пов'язаного з порушенням авторського права та/або суміжних прав, не є достатнім загальне посилання суду на використання твору та/або об'єкта суміжних прав позивачем: мають бути з'ясовані конкретні форма і спосіб використання кожного об'єкта такого права.

Статтею 435 ЦК України передбачено, що первинним суб'єктом авторського права є автор твору. За відсутності доказів іншого автором твору вважається фізична особа, зазначена звичайним способом як автор на оригіналі або примірнику твору (презумпція авторства). Суб'єктами авторського права є також інші фізичні та юридичні особи, які набули прав на твори відповідно до договору або закону.

Відповідно до частини першої статті 15 Закону майнові права автора (чи іншої особи, яка має авторське право) можуть бути передані (відчужені) іншій особі згідно з положеннями Закону, після чого ця особа стає суб'єктом авторського права.

За приписами частини першої статті 31 Закону автор (чи інша особа, яка має авторське право) може передати свої майнові права, зазначені у статті 15 цього Закону, будь-якій іншій особі повністю чи частково. Передача майнових прав автора (чи іншої особи, яка має авторське право) оформляється авторським договором. Майнові права, що передаються за авторським договором, мають бути у ньому визначені. Майнові права, не зазначені в авторському договорі як відчужувані, вважаються такими, що не передані.

Відповідно до статті 1 Закону твір ужиткового мистецтва - це твір мистецтва, в тому числі твір художнього промислу, створений ручним або промисловим способом для користування у побуті або перенесений на предмети такого користування.

Позивач зазначає, що є власником авторських майнових прав на твори ужиткового мистецтва, а саме керамічну плитку «Pamir Brown», «Milano Brown», «Forum» та «Kair».

В підтвердження наявності майнових авторських прав на вказану керамічну плитку Компанія подала суду такі докази:

- заява від 20.05.2016 Компанії, в якій вказано, що:

зразки плитки «Vilio Brown» (на українському ринку «Pamir Brown») були створені (розроблені) працівниками дочірнього підприємства «ОСОБА_13.», а саме: АТ «Церсаніт ІІІ» ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 у результаті виконаннями ними своїх службових обов'язків у період з лютого по червень 2014 року;

зразки плитки «Exterio Brown» (на українському ринку «Milano Brown») були створені (розроблені) працівниками АТ «Церсаніт ІІІ» ОСОБА_7 та ОСОБА_8, в результаті виконаннями ними своїх службових обов'язків у період з лютого по червень 2014 року;

зразки плитки «Aquario» (на українському ринку «Forum») були створені (розроблені) працівниками АТ «Церсаніт ІІІ» ОСОБА_7 та ОСОБА_8, в результаті виконаннями ними своїх службових обов'язків у період з лютого по червень 2014 року;

- заява від 20.05.2016 Компанії, в якій вказано, що: зразки плитки «Kair» були створені (розроблені) працівниками дочірнього підприємства «ОСОБА_13.», а саме: ТОВ «Ровезе Україна» ОСОБА_9 у результаті виконаннями нею своїх службових обов'язків у серпні 2014 року;

- трудовий договір від 29.08.2012 № 2941, укладений АТ «Церсаніт ІІІ» і ОСОБА_5, за умовами якого працівник зобов'язався виконувати роботу проектанта в період з 07.09.2012 по 06.09.2017;

- трудовий договір від 04.03.2013 № 3476, укладений АТ «Церсаніт ІІІ» і ОСОБА_10, за умовами якого працівник зобов'язався виконувати роботу молодшого лаборанта в період з 11.03.2013 по 10.03.2014;

- трудовий договір від 23.01.2006 № б/н, укладений АТ «Церсаніт ІІІ» і ОСОБА_7, за умовами якого працівник зобов'язався виконувати роботу керівника з дизайну виробів, що піддаються третьому випалу в період з 23.01.2006 на невизначений термін;

- угода, що змінює умови трудового договору від 02.06.2014 № 00007, за умовами якої АТ «Церсаніт ІІІ» і ОСОБА_7 змінили трудовий договір, а саме щодо виду виконуваної роботи на старшого проектанта;

- трудовий договір від 31.05.2012 № 1680, укладений АТ «Церсаніт ІІІ» і ОСОБА_11, за умовами якого працівник зобов'язався виконувати роботу лаборанта в період з 08.06.2012 на невизначений термін;

- трудовий договір від 30.12.2013 № 58, укладений ТОВ «Ровезе Україна» і ОСОБА_9, за умовами якого працівник зобов'язався виконувати роботу дизайнера промислових виробів та обєктів;

- договір передачі авторських прав від 31.03.2016 № б/н, укладений Компанією (замовник) і АТ «Церсаніт ІІІ» (виконавець), за умовами якого виконавець передав замовнику авторські права на твір, які складаються зі: а) зразка плиток «Vilio Brown»; b) зразка плиток «Exterio Brown»; с) зразка плиток «Aquaro»;

- договір передачі авторських прав від 04.04.2016 № б/н, укладений Компанією (замовник) і ТОВ «Ровезе Україна» (виконавець), за умовами якого виконавець передав замовнику авторські права на твір, які складаються зі: а) зразка плитки «Kair».

Позивач вказує, що твори ужиткового мистецтва були створені авторами в результаті їх праці у АТ «Церсаніт ІІІ» та ТОВ «Ровезе Україна» та є службовими творами, майнові авторські права на які в подальшому були передані за відповідними правочинами Компанії.

Відповідно до статті 1 Закону службовий твір - це твір, створений автором у порядку виконання службових обов'язків відповідно до службового завдання чи трудового договору (контракту) між ним і роботодавцем.

Суду не поданого жодного документального підтвердження того, що керемічна плитка була створена саме ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_11 ОСОБА_12 ОСОБА_9 у період з лютого по серпень 2014 року.

Позивач не подав відповідного службового завдання на створення керамічної плитки вказаними фізичними особами.

Що ж до трудових договорів, то слід вказати, що їх умови не містять жодного посилання на створення службових творів, у тому числі ужиткового мистецтва; умови вказаних правочинів містять лише загальні умови праці та обумовлюють вид роботи.

Позивачем не подано суду посадових інструкцій чи інших документів, які б надавали можливість дійти висновку, що вказані фізичні особи були зобов'язанні в силу виконання своїх службових обов'язків створювати твори ужиткового мистецтва - керамічну плитку.

Компанією також не подано жодного документального підтвердження процесу створення керамічної плитки та його результату (ескізи, цифрові файли (у випадку створення за допомогою комп'ютерних програм), опис, прототип, перший примірник керамічної плитки як продукції, тощо).

Крім того, з договорів передачі авторських прав вбачається, що були передані авторські права на зразки плитки, проте встановити, на які саме плитки (твори ужиткового мистецтва) були передані права, неможливо.

Таким чином, позивачем не доведено авторство фізичних осіб, які працювали за трудовими договорами, та не підтверджено наявність виключних майнових авторських прав на заявлені до судового захисту твори.

Відповідно до частини першої статті 1 ГПК України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Таким чином, передумовою для захисту прав та охоронюваних законом інтересів особи є наявність такого права або інтересу та порушення або оспорювання їх іншою особою (іншими особами).

Компанія не підтвердила документально наявність у неї авторських майнових прав на твори ужиткового мистецтва.

Що ж до обставин використання творів ужиткового мистецтва відповідачами, то слід вказати таке.

Статтею 443 ЦК України встановлено, що використання твору здійснюється лише за згодою автора, крім випадків правомірного використання твору без такої згоди, встановлених цим Кодексом та іншим законом.

Відповідно до статті 440 ЦК України та частини третьої статті 15 Закону майновими правами інтелектуальної власності на твір є: право на використання твору; виключне право дозволяти використання твору; право перешкоджати неправомірному використанню твору, в тому числі забороняти таке використання; інші майнові права інтелектуальної власності, встановлені законом.

Частиною другою статті 32 Закону передбачено, що використання твору будь-якою особою допускається виключно на основі авторського договору, за винятком випадків правомірного використання, передбачених статтями 21 - 25 цього Закону.

Відповідачі документально підтвердили те, що мають права на використання керамічної плитки «Tuluz M», «Oregon», «Tuluz GR» та «Reim».

Так до матеріалів справи долучені такі документи:

- Контракт від 15.01.2013, укладений ТОВ «РМ-Інвест» (замовник) і товариством «Керапласт Технолоджі ГмбХ» (виконавець), за умовами якого виконавець зобов'язався зокрема розробити та передати дизайни керамічної плитки в кількості 45 штук;

- акт приймання-передачі від 14.05.2013 № б/н, з якого вбачається, що виконавцем було передано замовнику дизайни колекції у паперовому та електронному вигляді (для зпровадження в виробництві керамічної плитки), у тому числі, «Tuluz M», «Oregon», «Tuluz GR» та «Reim»;

- Договір від 31.08.2012, укладений ТОВ «РМ-Інвест» (постачальник) і ПАТ «Торгова компанія Барвінок» (покупець), за умовами якого постачальник зобов'язався своєчасно поставляти та передавати у власність покупця вказану нижче продукцію (товар), а покупець зобов'язався приймати товар і своєчасно здійснювати його оплату на умовах Договору від 31.08.2012;

- видаткові накладні (а.с. 122-126 том ІІ), які підтверджують факт поставки керамічної плитки «Tuluz M», «Oregon», «Tuluz GR» та «Reim» на виконання умов Договору від 31.08.2012.

Слід зазначити, що ТОВ «РМ-Інвест» документально підтвердило початок продажу керамічної плитки «Tuluz M», «Oregon», «Tuluz GR» та «Reim» з червня 2013 року, тобто до визначеного позивачем моменту створення плиток «Pamir Brown», «Milano Brown», «Forum» та «Kair», а саме червень 2014 року.

Що ж до непризначення у даному господарському спорі судової експертизи об'єктів інтелектуальної власності, то слід вказати таке.

З поданих сторонами зображень керамічної плитки вбачається, що керамічні плитки «Tuluz M», «Oregon», «Tuluz GR» та «Reim» не є повним відтворенням плиток «Pamir Brown», «Milano Brown», «Forum» та «Kair».

Вказане можна встановити способом візуального огляду та порівняння, не застосовуючи при цьому спеціальних знань.

Саме на позивачеві лежить тягар доказування тих обставин, на які він посилається, заявляючи позовні вимоги.

Відповідно до частини першої статті 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими і речовими доказами, висновками судових експертів; поясненнями представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі. В необхідних випадках на вимогу судді пояснення представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі, мають бути викладені письмово (частина друга статті 32 ГПК України).

Позивач не надав суду доказів (у розумінні статті 32 ГПК України), які б підтверджували наявність підстав для задоволення позовних вимог.

З огляду на наведене у позові слід відмовити.

За приписами статті 49 ГПК України судові витрати зі справи покладаються на позивача.

Керуючись статтями 43, 49, 82 - 85 ГПК України, господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 06.02.2017.

Суддя О. Марченко