КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" лютого 2017 р. Справа№ 910/18888/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Шапрана В.В.

суддів: Буравльова С.І.

Андрієнка В.В.

при секретарі Колеснік М.П.

за участю представників:

від позивача - Шегера І.П.

від відповідача - Пахомова О.А.

розглянувши матеріали апеляційної скарги Публічного акціонерного товариства «Укртрансгаз» в особі філії Управління магістральних газопроводів «Черкаситрансгаз» на рішення Господарського суду м. Києва від 14.11.2016 (суддя Спичак О.М.)

за позовом Дочірнього підприємства «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України»

до Публічного акціонерного товариства «Укртрансгаз»

про стягнення коштів,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ДП «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз України» звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до ПАТ «Укртрансгаз» про стягнення коштів за договором куплі-продажи.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 14.11.2016 позов задоволено частково.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, відповідач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій зазначає, що рішення прийняте з порушенням норм матеріального права, при неповному з`ясуванні всіх обставин справи, а тому просить рішення Господарського суду м. Києва від 14.11.2016 скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу cудової справи між суддями, апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів Київського апеляційного господарського суду у складі: головуючого судді (судді-доповідача) Шапран В.В., суддів Буравльов С.І., Андрієнко В.В.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 08.12.2016 апеляційну скаргу прийнято до провадження та призначено до розгляду на 17.01.2017.

В судовому засіданні 17.01.2017 по справі оголошено перерву відповідно до ст. 77 ГПК України до 07.02.2017.

В судове засідання з`явилися представники сторін та надали усні пояснення стосовно предмету спору.

Через відділ документального забезпечення до суду від представника позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено, що рішення суду є обґрунтованим та правомірним, а тому просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Апеляційний господарський суд, розглянувши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши наявні матеріали справи, встановив наступне:

03.09.2015 між Публічним акціонерним товариством "УКРТРАНСГАЗ" (покупець) та Дочірнім підприємством "УКРАВТОГАЗ" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" (продавець) був укладений договір №К/ купівлі-продажу стисненого природного газу за допомогою пластикових карток.

Відповідно до п.2.2 договору продавець зобов'язується передати у власність покупця товар на АГНКС (автомобільна газонаповнювальна компресорна станція продавця) з використанням пластикової картки, а покупець зобов'язується прийняти у власність товар та повністю оплатити його вартість (ціну) у порядку та на умовах, визначених договором.

Згідно п.4.1 договору ціна договору (загальна вартість товару, що планується відпустити довіреним особам покупця) складає 7992000 грн., в тому числі, податок на додану вартість - 1332000 грн.

Ціна (максимальна) за одиницю товару складає 19,98 грн. за 1 куб.м, з урахуванням податку на додану вартість - 3,33 грн. Ціна договору може бути зменшена за взаємною згодою сторін.

За умовами п.5.1 покупець здійснює попередню 100% оплату заявленої партії товару на підставі виставленого продавцем рахунку-фактури, в якому зазначається обсяг та загальна вартість заявленої партії товару, згідно заявки покупця.

Звертаючись із даним позовом до суду, позивач мотивує свої вимоги тим, що ним на виконання умов договору була здійсненна поставка товару, а відповідач розрахувався із позивачем за поставлений природний газ в повному обсязі, проте з порушенням строків, встановлених умовами договору, а тому він звернувся із даним позовом до відповідача про стягнення інфляційних втрат та 3 % річних, пені та штрафних санкцій, відповідно до ст. 231 ГК України.

Відповідач, в свою чергу, заперечуючи проти заявленого позову, та оскаржуючи постановлене рішення суду, обґрунтовує свої заперечення тим, що згідно з умовами договору, розрахунок здійснюється на підставі рахунку-фактури, що направляється продавцем, проте таких рахунків направлено покупцю не було, а отже оплата за поставлений газ здійсненна відповідачем в межах строку, що виключає можливість застосування штрафних санкцій до нього.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 Цивільного кодексу України).

Згідно зі статтею 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

У договорі на купівлю-продаж природного газу сторонами погоджено детальні умови поставки і обліку газу та інші права та обов'язки сторін, а також порядок приймання-передачі газу.

Відповідно до п. 6.1 строк поставки товару - на вимогу представника покупця після пред`явлення пластикових карток в період дії.

У п.п.5.2, 5.3 укладеного між сторонами правочину передбачено, що оплата за товар здійснюється шляхом перерахування покупцем грошових коштів на поточний рахунок продавця. Датою здійснення оплати вважається дата зарахування грошових коштів на особовий рахунок покупця.

Зі змісту п. 5.7 спірного правочину вбачається, що підставою для визначення та проведення остаточних фінансових взаєморозрахунків між покупцем та продавцем за фактично відпущений товар у звітному місяці є підготовлений продавцем акт приймання-передачі товару.

Приймання-передача газу, переданого продавцем покупцеві у відповідному місяці продажу, оформлюється актом приймання-передачі газу, в якому зазначаються фактичні обсяги спожитого газу, його ціна та вартість.

Щомісяця протягом 5-ти робочих днів місяця, наступного за місяцем поставки, продавець зобов'язується надати покупцю для підпису два примірники акта приймання-передачі газу, за поточний звітний місяць.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України, ст. 193 Господарського кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов Договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У відповідності до частини 1 статті 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Як свідчать матеріали справи, в межах дії договору № К/ від 03.09.2015 позивачем було поставлено, а відповідачем прийнято товар на загальну суму 2633992,44 грн., про що сторонами складено акти приймання-передачі товару (стисненого природного газу) від 31.01.2016, від 29.02.2016, від 31.03.2016, від 30.04.2016, від 31.05.2016, від 30.06.2016, від 31.07.2016, від 31.08.2016

Вказані акти містять кількість поставленого товару, вартість, вони складені в останній день місяця та підписані представниками обох сторін та скріплено печатками юридичних осіб без жодних зауважень та заперечень.

Згідно ст. 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання.

Відповідно до ч. 2 ст.193 ГК України, кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язань, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Відповідач не заперечує факт, кількість, якість та об'єм поставленого позивачем газу, відтак спору в цій частині немає.

В той же час відповідач заперечує щодо початку виникнення зобов'язання по оплаті поставленого газу, а відтак і заперечує щодо початку виникнення прострочення грошового зобов'язання, вказуючи, що за умовами договору підставою для розрахунку є надання продавцем рахунку-фактури для здійснення оплати.

Проте, колегія суддів не погоджується із такою позицією апелянта (відповідача) враховуючи наступне.

За приписами ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Умовою виконання зобов'язання - є строк (термін) його виконання. Дотримання строку виконання є одним із критеріїв належного виконання зобов'язання, оскільки прострочення є одним із проявів порушення зобов'язання. Строк (термін) виконання зобов'язання за загальним правилом, узгоджується сторонами в договорі.

Відповідно до п. 5.1. договору, покупець здійснює попередню 100% оплату заявленої партії товару на підставі виставленого продавцем рахунку-фактури, в якому зазначається обсяг і загальна вартість заявленої партії товару.

Статтею 692 Цивільного кодексу України встановлено обов'язок покупця оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Наявність у покупця зобов'язання щодо проведення платежів за отриманий товар випливає безпосередньо зі змісту частини першої статті 692 Цивільного кодексу України, а не ставиться в залежність від звернення до нього з окремою вимогою в порядку частини другої статті 530 Цивільного кодексу України.

Тобто, у даному випадку невнесення відповідачем попередньої оплати не знімає з останнього обов`язку оплатити товар у відповідності до ст.692 Цивільного кодексу України, а саме у день його отримання.

Правову позицію щодо визначення строку оплати товару згідно ст.692 Цивільного кодексу України наведено у п.1.7 Постанови №14 від 17.12.2013 Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань".

Відповідно до ч.3 статті 213 Цивільного кодексу України при тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів. Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги з'ясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін.

Крім того, колегія враховує, що в матеріалах справи відсутні та відповідачем не надано докази внесення будь-яких змін до спірного договору, в тому числі й до п.5.1 цього договору, стосовно строку оплати поставленого товару, або щодо відстрочення сплати за поставлений газ, у випадку не направлення продавцем покупцю рахунків-фактур за кожен місяць поставки.

Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 Цивільного кодексу України).

За приписами статті 613 Цивільного кодексу України кредитор вважається таким, що прострочив, якщо він відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають із суті зобов'язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов'язку.

Якщо кредитор не вчинив дії, до вчинення яких боржник не міг виконати свій обов'язок, виконання зобов'язання може бути відстрочене на час прострочення кредитора.

Рахунок-фактура є документом, який містить тільки платіжні реквізити, на які потрібно перерахувати кошти, і не є первинним бухгалтерським документом.

Укладений між сторонами правочин містить відомості щодо вартості товару, порядку розрахунків та платіжні реквізити продавця.

Ненадання рахунку-фактури не є відкладальною умовою у розумінні статті 212 Цивільного кодексу України та не є простроченням кредитора в розумінні статті 613 Цивільного кодексу України, тому наявність або відсутність рахунку-фактури не звільняє відповідача від обов'язку з оплати поставленого товару.

Аналогічну правову позицію висловлено Вищим господарським судом України у постановах від 24.05.2016, від 25.06.2015, від 22.12.2015 по справах № 905/2239/15, № 910/29784/14, № 925/564/15.

Як зазначалось вище, між сторонами були підписанні акти приймання-передачі, в яких чітко зазначено обсяг поставленого газу, його вартість та загальна сума, що підлягала сплаті відповідачем на користь позивача за кожен конкретний місяць.

Твердження представника апелянта про те, що вказані акти приймання-передачі підписувались не в останній день місця, як в них зазначено, а в інші дати, не приймається до уваги колегією суддів з огляду на відсутність належних та допустимих доказів такого.

Отже, враховуючи все вище викладене, місцевий суд правомірно дійшов висновку що строк оплати вартості поставленого газу, з урахуванням умов договору та підписаних сторонами актів приймання-передачі, настав.

За поясненнями учасників судового процесу, частина грошового зобов'язання за договором №К/ від 03.09.2015 була виконана покупцем шляхом перерахування грошових коштів на рахунок Дочірнього підприємства "УКРАВТОГАЗ" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України". Вказані обставини підтверджуються представленими до матеріалів справи платіжними дорученнями.

Одночасно, інша частина грошового зобов'язання покупця була припинення шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог.

Вказані обставини контрагентами відображено в актах взаємних розрахунків від 01.07.2016, від 01.08.2016, від 01.09.2016 по договору №К/ від 03.09.2015.

Представником позивача не заперечувався та не оспорювався факт сплати в повному обсязі коштів відповідачем за поставлений газ, відповідного до умов укладеного між сторонами договору купівлі-продажу від 03.09.2015.

В той же час, зважаючи на умови договору щодо строків внесення оплати за поставлений товар, норми чинного ЦК України, а також дати перерахування коштів відповідачем на користь позивача за товар, Господарський суд міста Києва обґрунтовано визначився, що такі проплати відповідачем були здійснені з порушенням встановлених строків, що надає підстави до застосування до відповідача штрафних санкцій як за умовами договору так і визначених чинним законодавством.

Згідно зі статтею 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

За приписами ч.1 ст.549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пеня, за визначенням ч.3 ст.549 Цивільного кодексу України, - це вид неустойки, що забезпечує виконання грошового зобов'язання і обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожний день прострочення виконання.

З ч.1 ст.547 Цивільного кодексу України вбачається, що правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі.

Отже, порушення боржником прийнятих на себе зобов'язань тягне за собою відповідні правові наслідки, які полягають у можливості застосування кредитором до боржника встановленої законом або договором відповідальності.

Згідно зі ст.1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

З п.2.1 постанови №14 від 17.12.2013 пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" вбачається, що якщо у вчиненому сторонами правочині розмір та базу нарахування пені не визначено або вміщено умову (пункт) про те, що пеня нараховується відповідно до чинного законодавства, суму пені може бути стягнуто лише в разі, якщо обов'язок та умови її сплати визначено певним законодавчим актом. Тобто, пеня стягується тільки у тому разі, коли її розмір визначено в договорі.

За умовами п. 9.2 договору №К/ від 03.09.2015 у разі виникнення заборгованості перед продавцем, покупець сплачує продавцю, крім суми заборгованості, ще й пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діяла у період, за який нараховується пеня, від загальної суми заборгованості за кожен день прострочення оплати.

З огляду на порушення відповідачем строків внесення плати за товар, на підставі п.9.2 спірного правочину, позивачем було нараховано та заявлено до стягнення пеню на загальну суму 59762,52 грн.

Місцевим судом був здійснений перерахунок суми пені, заявленої до стягнення позивачем та задоволено до стягнення 52136,12 грн.

В той же час, колегія суддів, здійснивши перевірку розрахунку позивача та місцевого суду, дійшла висновку, що до стягнення підлягає пеня в розмірі 51861,66 грн.

При здійсненні перерахунку судом апеляційної інстанції було враховано, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

У ст.254 вказаного нормативно-правового акту визначено, що якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день.

Відповідно до п.2.5 постанови №14 від 17.12.2013 пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" пеня нараховується починаючи з наступного за останнім днем, у який зобов'язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін.

Одночасно, п. 1.9 постанови №14 від 17.12.2013 пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" передбачено, що день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення інфляційних нарахувань та пені.

Місцевим судом вірно було зазначено, що позивачем допущено помилку при визначені кількості днів прострочення виконання зобов`язання за період нарахування штрафних санкцій з 20.07.2016 по 30.07.2016, крім того, в визначений позивачем період прострочення при розрахунку пені, 3% річних має враховуватись кількість днів у році, яка в 2016 становила 366 днів, а не 365.

З огляду на зазначене, суд апеляційної інстанції, здійснив розрахунок пені без застосування інформаційної системи «Ліга-Закон» та прийшов до висновку, що до задоволення підлягає пеня в розмірі 51861,66 грн.

Пунктом 2 ст. 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитору зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до п.4.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" № 14 від 17.12.2013 сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом) не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Стосовно заявлених до стягнення 3 % річних в розмірі 6065,60 грн. колегія суддів також здійснила власний перерахунок, та з урахуванням тим же самих факторів та чинників законодавства України, прийшла до висновку, що до стягнення підлягає 3 % річних в розмірі 5335,83 грн.

Відносно інфляційних втрат, колегія суддів зазначає, наступне.

Згідно з Законом України "Про індексацію грошових доходів населення" індекс споживчих цін (індекс інфляції) обчислюється спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади в галузі статистики і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. На даний час індекс інфляції розраховується Державною службою статистики України і щомісячно публікується, зокрема, в газеті "Урядовий кур'єр". Отже, повідомлені друкованими засобами масової інформації з посиланням на зазначений державний орган відповідні показники згідно з статтями 17, 18 Закону України "Про інформацію" є офіційними і можуть використовуватися господарським судом і учасниками судового процесу для визначення суми боргу.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

В даному випадку колегія суддів погоджується із розрахунком місцевого суду та зазначає, що останнім правомірно було задоволено до стягнення інфляційні втрати в розмірі 23899,08 грн.

Щодо позовних вимог Дочірнього підприємства "УКРАВТОГАЗ" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" стосовно стягнення пені в сумі 62448,92 грн. та штрафу в розмірі 44270,66 грн. відповідно до ст.231 Господарського кодексу України суд зазначає наступне.

За змістом ч.4 ст. 231 Господарського кодексу України у разі, якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому, розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

За приписами ч.2 ст.231 Господарського кодексу України у разі якщо порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов'язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов'язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах: за порушення строків виконання зобов'язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

У п.2.2 постанови №14 від 17.12.2013 пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" зазначено, що господарським судам необхідно мати на увазі, що штрафні санкції, передбачені абзацом третім частини другої статті 231 Господарського кодексу України, застосовується за допущене прострочення виконання лише негрошового зобов'язання, пов'язаного з обігом (поставкою) товару, виконанням робіт, наданням послуг, з вартості яких й вираховується у відсотковому відношенні розмір штрафних санкцій.

Тобто, застосування до боржника, який порушив господарське зобов'язання, санкції у вигляді штрафу, передбаченого абзацом 3 частини 2 статті 231 Господарського кодексу України, можливо за сукупності таких умов: якщо інший розмір певного виду штрафних санкцій не передбачено договором або законом; якщо порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки; якщо допущено прострочення виконання негрошового зобов'язання, пов'язаного з обігом (поставкою) товарів, виконанням робіт, наданням послуг, з вартості яких і вираховується у відсотковому відношенні розмір штрафу.

Аналогічної правової позиції дотримується Верховний Суд України у постанові від 04.02.2014 по справі № 3-14гс14, листі від 01.08.2014 та постанові від 19.10.2016 Вищого господарського суду України по справі № 921/1179/15-г.

Проте, як вказувалось вище, позовні вимоги обґрунтовані саме порушенням відповідачем свого зобов'язання з оплати товару за договором №К/ від 03.09.2015р.

Пунктом 1.1 Постанови №14 від 17.12.2013 Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" передбачено, що грошовим зобов'язанням - є виражене в грошових одиницях (національній валюті України чи в грошовому еквіваленті в іноземній валюті) зобов'язання сплатити гроші на користь іншої сторони, яка, відповідно, має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Грошовим слід вважати будь-яке зобов'язання, що складається в тому числі з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. Зокрема, грошовим зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона зобов'язана оплатити поставлену продукцію, виконану роботу чи надану послугу в грошах, а друга сторона вправі вимагати від першої відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору.

Тобто, у даному випадку штрафні санкції заявником нараховано саме за порушення грошового зобов'язання, що виключає у даному випадку можливість визначення розміру штрафу та пені на підставі ст.231 Господарського кодексу України.

З огляду на наведене, позовні вимоги Дочірнього підприємства "УКРАВТОГАЗ" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" до Публічного акціонерного товариства "УКРТРАНСГАЗ" про стягнення пені в сумі 62448,92 грн. та штрафу в розмірі 44270,66 грн. відповідно до ст.231 Господарського кодексу України, підлягають залишенню без задоволення.

Зауваження апелянта стосовно того, що відповідно до практики Верховного суду України, зокрема у постановах № 3-146гс14, 3-90гс14, ст. 625 ЦК України не застосовується до авансового платежу, оскільки це є не грошове зобов`язання, не приймається до уваги колегією суддів, зважаючи на те, що вони не стосуються даного предмету спору, з огляду на те, що предметом розгляду у вказаних справах було повернення авансового платежу та нарахування на нього 3% річних та інфляційних втрат, в той час як предметом спору в рамках даної справи є нарахування штрафних санкцій на несвоєчасно внесені суми оплат покупцем, не дивлячись на те, що за умовами договору такі платежі мали бути 100% авансовими.

Згідно зі статтею 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (стаття 34 Господарського процесуального кодексу України).

Зважаючи на зазначене, колегія суддів погоджується із висновком місцевого суду проте, що позивачем підтверджений належними та допустимими, в розумінні ст. 33 ГПК України доказами факт прострочення відповідачем сплати коштів за договором поставки природного газу, а також доведений факт наявності у позивача підстав для нарахування відповідачу інфляційних втрат, 3% річних та пені за несвоєчасне перерахування покупцем коштів за отриманий товар.

Зауваження апелянта щодо того, що позивачем заявлений позов до неналежного відповідача, оскільки позов пред`явлений до ПАТ «Укртрансгаз» НАК «Нафтогаз України», в той час як на даний час існує лише підприємство ПАТ «Укртрансгаз», не приймається до уваги колегією суддів, з огляду на те, що при дослідженні наявних матеріалів справи судом було встановлено, що дане є опискою як в позовній заяві так і в рішенні суду.

Так, представник відповідача був присутній в суді першої та апеляційної інстанції, не заперечує, що саме відповідач є покупцем та боржником за спірним договором купівлі-продажу від 03.09.2015, в Єдиному державному реєстрі фізичних осіб-підприємців, юридичних осіб та громадських формувань за кодом ЄДРПОУ ПАТ «Укртрансгаз» НАК «Нафтогаз України», що зазначений позивачем в позовній заяві, зазначене підприємство відповідача, та в прохальній частині позову позивач просив стягнути штрафні санкції саме з ПАТ «Укртрансгаз».

Також суд апеляційної інстанції зазначає, що місцевим судом в резолютивній частині рішення було помилково зазначено адресу та код ЄДРПОУ позивача як відповідача та навпаки, що фактично є опискою та може бути виправлено, відповідно до норм чинного ГПК України.

Відповідно до п.4 ч.1. ст. 103 ГПК України, апеляційна інстанція за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати рішення повністю або частково і прийняти нове рішення.

Враховуючи положення ст. 104 ГПК України, апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга Публічного акціонерного товариства «Укртрансгаз» в особі філії Управління магістральних газопроводів «Черкаситрансгаз» підлягає частковому задоволенню, а рішення Господарського суду міста Києва від 14.11.2016 у справі № 910/18888/16 підлягає частковому скасуванню.

Відповідно до ч.4 ст. 49 ГПК України, стороні, на користь якої відбулося рішення, господарський суд відшкодовує мито за рахунок другої сторони і в тому разі, коли друга сторона звільнена від сплати судового збору.

Відповідно до викладеного, керуючись ст. 49, 99, 101, п. 2 ст. 103, ч.1 ст. 104, ст. 105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Укртрансгаз» в особі філії Управління магістральних газопроводів «Черкаситрансгаз» задовольнити частково.

Рішення Господарського суду міста Києва від 14.11.2016 по справі № 910/18888/16 - скасувати частково. Викласти резолютивну частину рішення в наступній редакції:

«Позов задовольнити частково.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства "УКРТРАНСГАЗ" (01021, м.Київ, Кловський Узвіз, буд.9/1, ) на користь Дочірнього підприємства "УКРАВТОГАЗ" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" (03134, м.Київ, вул.Григоровича-Барського, буд.2, ) пеню в сумі 51861,66 грн., 3% річних в розмірі 5335,83 грн., інфляційні втрати в сумі 23899,08 грн. та судовий збір в розмірі 1216, 45 грн.

В іншій частині позову - відмовити.»

Стягнути з Дочірнього підприємства "УКРАВТОГАЗ" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" (03134, м.Київ, вул.Григоровича-Барського, буд.2, ) на користь Публічного акціонерного товариства "УКРТРАНСГАЗ" (01021, м.Київ, Кловський Узвіз, буд.9/1, ) судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 14,87 грн.

Видати судові накази. Видачу наказів доручити Господарському суду міста Києва.

Матеріали справи № 910/18888/16 повернути до Господарського суду міста Києва.

Головуючий суддя В.В. Шапран

Судді С.І. Буравльов

В.В. Андрієнко