ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
тел. /0552/ 49-31-78
Веб-сторінка: ks.arbitr.gov.ua/sud5024/
_________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 січня 2017 року Справа № 923/1341/16

Господарський суд Херсонської області у складі судді Нікітенко С.В., при секретарі Гапоновій К.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, м. Херсон

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, м. Херсон

про стягнення 7089,68 грн.

представників сторін:

від позивача - представник ОСОБА_3, довіреність від 30.11.2015;

від відповідача - не з'явився.

Суть спору: Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, в якому просить стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 суму інфляційних втрат у розмірі 4744,27 грн. та суму 3% річних у розмірі 1208,00 грн. Судові витрати по справі позивач просить суд покласти на відповідача.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує посиланнями на умови договору оренди від 20.02.2013р., положення ст.ст. 174, 193, 202 ГК України та ст.ст. 598, 599, 625 ЦК України.

17 січня 2017 року до суду від позивача у справі надійшла заява про збільшення розміру позовних вимог з доказами її надіслання відповідачу у справі. В даній заяві, позивач просить збільшити розмір позовних вимог в частині стягнення втрат від інфляції з 4744,27 грн. до 5780,72 грн. за листопад та грудень 2016 року та 3% річних від суми прострочення за період з 13.12.2016 по 13.01.2017 з 1208,00 грн. до 1308,96 грн.

Відповідно до положень ч.1, ч.4 ст. 22 ГПК України, сторони користуються рівними процесуальними правами.

Позивач вправі до прийняття рішення по справі змінити підставу або предмет позову, збільшити розмір позовних вимог за умови дотримання встановленого порядку досудового врегулювання спору у випадках, передбачених статтею 5 цього Кодексу в цій частині, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог.

Оскільки заява позивача про збільшення розміру позовних вимог не суперечить законодавству, не зачіпає інтересів інших осіб і не порушує охоронювані законом їх права, суд приймає її до розгляду та збільшує розмір позовних вимог в частині стягнення втрат від інфляції з 4744,27 грн. до 5780,72 грн. та 3% річних з 1208,00 грн. до 1308,96 грн.

Суд визначає ціну позову у розмірі 7089,68 грн.

Відповідач своїм правом на судовий захист не скористався, в засідання суду повторно не з'явився, відзив на позов і витребувані судом документи не надав. 28 грудня 2016 року до суду повернулась ухвала про порушення від 16.12.2016, яка була надіслана на адресу відповідача, з відміткою відділення поштового зв'язку "За закінченням терміну зберігання". Ухвала про відкладення розгляду справи від 17.01.2017, станом на 31.01.2017, до суду взагалі не повернулася.

Пункт 3.9.2 Постанови пленуму ВГСУ № 18 від 26.12.2011р. передбачає, що у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Оскільки відповідно до ст. 22 Господарського процесуального кодексу України явка в судове засідання представників сторін - це право, а не обов'язок, справа може розглядатись без їх участі, якщо нез'явлення цих представників не перешкоджає вирішенню спору.

Явка представників сторін у судове засідання, призначене на 31.01.2017р., не визнавалась судом обов'язковою, про наявність у сторони доказів, які відсутні у матеріалах справи та без дослідження яких неможливо розглянути справу по суті, відповідач у справі не повідомляв.

Враховуючи викладене, суд вважає, що відповідач був належним чином повідомлений про дату, час та місце проведення судового засідання, неявка представників відповідача не перешкоджає вирішенню спору, а тому суд дійшов висновку щодо можливості розгляду справи у даному судовому засіданні.

За таких обставин, відповідно до статті 75 ГПК України, справа розглядається без участі представника відповідача, за наявними в ній матеріалами, яких достатньо для вирішення спору по суті.

Представник позивача у судовому засіданні 31.01.2017 позовні вимоги, з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог, підтримав у повному обсязі.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, суд -

в с т а н о в и в:

Матеріали справи свідчать, що 20 лютого 2013 року між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (надалі - позивач, або орендодавець) і фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 (надалі - відповідач, або орендар) був укладений договір оренди магазину (надалі - договір), відповідно до умов якого орендодавець передає, а орендар приймає в платне користування приміщення магазину, яке знаходиться за адресою - АДРЕСА_2, площею 67,3 м. кв., для розміщення магазину продовольчих товарів (п. 1.1., 1.2.).

Відповідно до п.5.1. договору, розмір орендної плати за користування об'єктом оренди становить 9000,00 грн. за місяць (при курсі за 1 дол. США на момент підписання договору - 8,14 грн.).

На підставі п.5.2. договору, орендна плата вноситься не пізніше 20 числа місяця, наступного за звітним.

Як свідчать матеріали справи, у зв'язку з невиконанням судового рішення Господарського суду Херсонської області від 25.06.2014 у справі №923/581/14, ФОП ОСОБА_1 була змушена повторно звернутись до суду. Рішенням Господарського суду Херсонської області від 24.11.2015 у справі №923/1599/15, з відповідача на користь позивача стягнуто суму основного боргу у розмірі 3387,00 грн., суму пені у розмірі 726,15 грн., суму 3% річних у розмірі 1766,54 грн. та суму інфляційних втрат у розмірі 22862,97 грн.

Позивач зазначає, що відповідач у добровільному порядку рішення Господарського суду Херсонської області від 25.06.2014 у справі №923/581/14 та від 24.11.2015 у справі №923/1599/15 не виконав, внаслідок чого позивач був змушений розпочати процедуру примусового виконання рішення суду. Вказує, що на даний час накази Господарського суду Херсонської області у згаданих справах перебувають на примусовому виконанні у Суворовському РВ ДВС м. Херсона ГТУЮ у Херсонській області, але ні у добровільному, ні у примусовому порядку судові рішення на час подачі позову не виконані навіть частково.

Позивач вважає, що внаслідок невиконання відповідачем грошових зобов'язань згідно рішень у справі №923/581/14 та справі №923/1599/15, з останнього відповідно до вимог ч.2 ст. 625 ЦК України підлягають стягненню інфляційні втрати та 3% річних, за період з 25.11.2015 року по 13.01.2017 року.

Таким чином виник спір, який підлягає вирішенню у судовому порядку.

Суд, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, з'ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 174 Господарського кодексу України, договір є підставою для виникнення цивільних прав і обов'язків (господарських зобов'язань).

Відповідно до положень ст. 193 ГК України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином, відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до статті 202 ГК України, господарське зобов'язання припиняється: виконанням, проведеним належним чином; зарахуванням зустрічної однорідної вимоги або страхового зобов'язання; у разі поєднання управненої та зобов'язаної сторін в одній особі; за згодою сторін; через неможливість виконання та в інших випадках, передбачених цим Кодексом або іншими законами. Господарське зобов'язання припиняється також у разі його розірвання або визнання недійсним за рішенням суду. До відносин щодо припинення господарських зобов'язань застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 598 ЦК України, зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом, зокрема, виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 цього кодексу).

Отже, чинне законодавство не пов'язує припинення зобов'язання з прийняттям судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов'язань боржника та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків.

Частиною 2 статті 35 ГПК України зазначено, що факти, встановлені рішенням господарського суду (іншого органу, який вирішує господарські спори), за винятком встановлених рішенням третейського суду, під час розгляду однієї справи, не доводяться знову при вирішенні інших спорів, в яких беруть участь ті самі сторони.

Причиною виникнення спору у даній справі стало питання про наявність у позивача підстав для стягнення з відповідача додатково нарахованих сум інфляційних втрат у розмірі 4744,27 грн., за період з 25.11.2015 по 12.12.2016, та 3% річних у розмірі 1208,00 грн., за період з 25.11.2015 по 12.12.2016, нарахованих на загальну суму боргу відповідача перед позивачем у розмірі 38387,00 грн.

Факт невиконання відповідачем обов'язку щодо сплати суми боргу у розмірі 38387,00 грн. доведено судом у справах №923/581/14 та №923/1599/15, а тому в силу ст. 35 ГПК України не підлягає доведенню знову.

Положеннями ст.ст. 525, 526 ЦК України встановлено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог-відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до положень ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Стаття 625 ЦК України допускає, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

В разі, якщо сторони в договорі не передбачили сплату процентів річних та їх розмір, підлягають сплаті три проценти річних від простроченої суми за весь час прострочення. Проценти річних є самостійною формою цивільно-правової відповідальності за порушення грошових зобов'язань та можуть стягуватися поряд із пенею.

Крім того, як вже було зазначено, позивачем 13.01.2017 року подано заяву про збільшення розміру позовних вимог в частині стягнення втрат від інфляції з 4744,27 грн. до 5780,72 грн. за листопад та грудень 2016 року та 3% річних від суми прострочення за період з 13.12.2016 по 13.01.2017 з 1208,00 грн. до 1308,96 грн., яка задоволена судом.

Судом перевірено надані позивачем розрахунки, з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог, розрахунки 3% річних та інфляційних втрат і визнано їх такими, що нараховані правомірно.

Доказів сплати сум 3% річних у розмірі 1308,96 грн. та інфляційних втрат у розмірі 5780,72 грн., відповідачем суду не надано, а отже вони підлягають задоволенню.

Відповідно до положень ст.ст. 33, 34 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідач позовні вимоги належними та доступними засобами доказування не спростував, а наявні в матеріалах справи документи свідчать про безспірність та обґрунтованість позовних вимог.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, суд дійшов висновку, що заявлені позивачем вимоги підлягають частковому задоволенню.

Витрати зі сплати судового збору, відповідно до ст. 49 ГПК України, відносяться на сторони пропорційно від розміру задоволених позовних вимог.

У судовому засіданні проголошено вступну та резолютивну частини судового рішення і повідомлено представника позивача про дату складення повного рішення.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 44, 49, 75, 82, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

в и р і ш и в:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (АДРЕСА_3, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (73000, АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_2) суму 3% річних у розмірі 1308,96 грн., суму інфляційних втрат у розмірі 5780,72 грн. та 1378,00 грн. судового збору.

Наказ видати стягувачу після набрання рішенням законної сили.

Повне рішення складено 06.02.2017р.

Суддя С.В. Нікітенко