РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.01.2017Справа №910/23978/16
За позовом Дочірнього підприємства «Старокостянтинівський молочний завод»

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Браво Сервіс"

про стягнення заборгованості за договором дистриб'юції в розмірі 489145,24 грн.

Суддя Грєхова О.А.

Представники сторін:

від позивача: Бавикін К.П., Гевел С.В. за довіреностями;

від відповідача: не з'явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

На розгляд Господарського суду міста Києва були передані позовні вимоги Дочірнього підприємства «Старокостянтинівський молочний завод» до Товариства з обмеженою відповідальністю "Браво Сервіс" про стягнення заборгованості за договором дистриб'юції в розмірі 489145,24 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач в порушення норм законодавства України та укладеного між сторонами Договору дистриб'юції № 123/СТК-Д від 17.06.2016 не здійснив оплату за поставлений позивачем товар, внаслідок чого у відповідача виникла заборгованість у розмірі 489145,24 грн. з урахуванням основного боргу за поставлений товар, пені, штрафу, трьох відсотків річних та інфляційних.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 28.12.2016 порушено провадження у справі № 910/17087/16, розгляд справи призначено на 30.01.2017.

У судове засідання 30.01.2017 представники позивача з'явилися, надали суду усні пояснення по суті спору, позовні вимоги підтримали.

Представник відповідача у судове засідання 30.01.2017 не з'явився, про час, дату та місце судового засідання був належним чином повідомлений, що підтверджується матеріалами справи.

Відповідно до п. 3.9. постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" розпочинаючи судовий розгляд, суддя має встановити, чи повідомлені про час і місце цього розгляду особи, які беруть участь у справі, але не з'явилися у засідання.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК.

За змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Зважаючи на те, що неявка відповідача не перешкоджає всебічному, повному та об'єктивному розгляду всіх обставин справи, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами.

На виконання вимог ст. 81-1 Господарського процесуального кодексу України складено протоколи судових засідань, які долучено до матеріалів справи.

Відповідно до ст. 82 ГПК України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами та витребуваних судом.

У судовому засіданні 30.01.2017 відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників позивача, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

17.06.2016 між Дочірнім підприємством "Старокостянтинівський молочний завод" (далі - постачальник, позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Браво Сервіс" (далі - дистриб'ютор, відповідач) був укладений Договір дистриб'юції № 123/СТК-Д (далі - Договір).

Відповідно до пункту 2.1 Договору постачальник зобов'язується проводити поставку компанія дистриб'ютору на умовах, визначених даним Договором, а дистриб'ютор зобов'язується прийняти товар та оплатити його за умовами даного Договору, здійснювати пряму дистрибуцію за рекомендованими цінами, вказаними у прас-листах постачальника, які є невід'ємною частиною даного Договору.

Вид, асортимент, ціна за одиницю товару, кількість, загальна вартість товару зазначаються у видатковій накладній на кожну партію товару.

Відповідно до пункту 3.1. Договору, усі розрахунки за цим Договором здійснюються винятково в національній валюті України. Днем здійснення платежу вважається день, у якій сума, що підлягає оплаті, зарахована на рахунок Постачальника.

Згідно із пунктом 3.2. Договору в Редакції протоколу розбіжностей до Договору від 17 червня 2016 року оплата за кожну отриману партію товару здійснюється Дистриб'ютором в безготівковій формі на наступних умовах: - не пізніше 30 (тридцяти) календарних днів з дати отримання такого Товару (відповідно до товаротранспортних документів).

Згідно пункту 4.5. Договору Право власності на товар та ризик випадкової загибелі або псування товару переходить до Дистриб'ютора з моменту підписання його представником видаткової накладної.

Згідно із пунктом 10.1. Договір набирає чинності з моменту підписання його Сторонами і діє до 31 грудня 2016 року, але в будь-якому разі до повного виконання Сторонами своїх обов'язків по даному Договору.

Відповідно до Додатку № 1 до Договору дистриб'юції № 123/СТК-Д від 17.06.2016, сторони погодили список та зразки підписів уповноважених осіб дистриб'ютора, які мають право підписувати необхідні документи в процесі співробітництва.

Відповідно до ст. 11, 629 Цивільного кодексу України договір є однією з підстав виникнення зобов`язань та є обов'язковим для виконання сторонами.

Зобов`язання в силу вимог ст. 525, 526 Цивільного кодексу України має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог даного Кодексу і інших актів законодавства. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Аналогічна за змістом норма міститься у п.1 ст. 193 Господарського кодексу України.

Укладений між сторонами договір за своєю правовою природою є договором поставки, а відповідно до ч. 1 ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

За приписами ч. 1 ст. 692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч. 1 ст. 530 ЦК України).

Судом встановлено, що позивачем на виконання Договору було здійснено поставку товару відповідачу на суму 2033732,47 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями видаткових накладних №СК-032023 від 22 червня 2016 року на суму 30672,15 грн., №СК-033609 від 30 червня 2016 року на суму 37063,80 грн., №СК-1999496 від 05 липня 2016 року на суму 246081,57 грн., №СК-036230 від 12 липня 2016 року на суму 17562,87 грн., №СК-036228 від 12 липня 2016 року на суму 169952,30 грн. №СК-037478 від 15 липня 2016 року на суму 4478,40 грн., №СК-038103 від 19 липня 2016 року на суму 157484,02 грн., №СК-039789 від 26 липня 2016 року на суму 206013,97 грн., №СК-040523 від 28 липня 2016 року на суму 48503,25 грн., №СК-041774 від 02 серпня 2016 року на суму 254680,95 грн., №СК-042536 від 04 серпня 2016 року на суму 29793,24 грн., №СК-043603 від 09 серпня 2016 року на суму 271440,53 грн., №СК-045465 від 16 серпня 2016 року на суму 142016,48 грн., №СК-047313 від 23 серпня 2016 року на суму 185355,73 грн., №СК-049164 від 30 серпня 2016 року на суму 227682,37 грн., №СК-050079 від 01 вересня 2016 року на суму 10515,00 грн., які підписані повноважними представниками сторін без заперечень та скріплені печатками підприємств.

Про належне виконання позивачем своїх зобов'язань за договором свідчить також відсутність з боку відповідача претензій та повідомлень про порушення позивачем умов договору щодо поставки визначених товарів.

Відповідач в період з 31.07.2016 по 30.09.2016 здійснив повернення товару на загальну суму 52462,49 грн., що не заперечується позивачем.

Також протягом липня-листопада 2016 року відповідач частково оплатив поставлений товар на загальну суму 1645550,95 грн., що підтверджується випискою по банківському рахунку позивача з 01.01.2016 по 20.12.2016.

24.11.2016 позивач листом № 24-11/16-1 від 24.11.2016 надіслав відповідачу Акт звірки взаємних розрахунків на 23.11.2016, відповідно до якого, за відповідачем обліковується заборгованість перед позивачем в розмірі 335 719,03 грн.

Втім, відповідач відповідь на лист № 24-11/16-1 від 24.11.2016 не надав, Акт звірки не підписав.

Отже, відповідач у порушення взятих на себе зобов'язань за Договором, оплату поставленого товару в повному обсязі та належним чином не здійснив, у зв'язку з чим, у нього виникла заборгованість перед позивачем в сумі 335 719,03 грн. (2033732,47 грн. - 52462,49 грн. - 1645550,95 грн.)

Пунктом 2 статті 193 Господарського кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Не допускається одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Порушенням зобов'язання, відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

З урахуванням вищевикладеного, враховуючи, що факт поставки позивачем відповідачу узгодженого товару та факт порушення відповідачем своїх договірних зобов'язань в частині своєчасної та повної оплати отриманого товару, підтверджені матеріалами справи і не спростовані відповідачем, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення основного боргу в сумі 335 719,03 грн.

Щодо вимоги позивача про стягнення 29097,01 грн. пені, суд зазначає наступне.

Статтею 611 Цивільного кодексу України встановлено, що у разі порушення зобов'язання, настають наслідки, передбачені договором або законом, в тому числі, сплата неустойки. Приписами ст. 230 ГК України також передбачено, що у разі порушення учасником господарських відносин правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання, він зобов'язаний сплатити штрафні санкції у вигляді грошової суми (неустойка, пеня, штраф).

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ст. 549 ЦК України).

Пунктом 6.4 договору сторони визначили, що у випадку порушення термінів оплати товару, передбачених цим Договором, Дистриб'ютор оплачує на користь Постачальника пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період такого прострочення, за кожен день прострочення за весь період прострочення.

Оскільки відповідач допустив порушення строку поставки товару, на підставі наведених вище норм чинного законодавства та п. 6.4. договору, позивачем нараховано та заявлено до стягнення пеню в розмірі 29097,01 грн. за порушення строку розрахунку по видатковим накладним від 23.08.2016, 30.08.2016, 01.09.2016 за період з 23.09.2016 по 22.12.2016.

Разом з тим, протягом липня-листопада 2016 року відповідач частково оплачував поставлений товар, що підтверджується випискою по банківському рахунку позивача з 01.01.2016 по 20.12.2016. Остання оплата відбулась 25.11.2016 на загальну суму 10000,00 грн.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок пені, суд дійшов висновку, що вимоги позивача в цій частині підлягають частковому задоволенню в сумі 7191,36 грн., адже відповідач частково проводив оплату поставленого товару. За таких обставин, пеню слід обрахувати за період з період з 25.11.2016 по 22.12.2016 на суму боргу в розмірі 335 719,03 грн.

Крім цього, позивачем з посиланням на статті 625 та 536 Цивільного кодексу України, заявлено вимогу про стягнення з відповідача 3% річних у розмірі 3650,82 грн. та інфляційних втрат у розмірі 19962,67 грн. за порушення строку розрахунку за поставлений товар.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних в порядку ст. 625 ЦК України є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Здійснивши перерахунок заявленої до стягнення суми 3% річних та інфляційних нарахувань, суд дійшов висновку про те, що з відповідача підлягає стягненню 772,61 грн. 3% річних та 3021,47 грн. інфляційні, оскільки відповідачем здійснене часткове погашення боргу 25.11.2016.

Окрім того, позивач заявив до стягнення штраф в сумі 100715,71 грн. відповідно до п. 6.5 Договору.

Відповідно до пункту 6.5. Договору у разі прострочення платежу більше, ніж на 5 (п'ять) календарних днів Дистриб'ютор, окрім пені додатково сплачує Постачальнику також штраф у розмірі 30% від суми простроченого платежу.

Враховуючи, що прострочення відповідачем строку розрахунку за поставлений товар понад 5 (п'ять) календарних днів підтверджується належними та беззаперечними доказами, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення штрафу на підставі п. 6.5 Договору в сумі 100715,71 грн. (335719,03*30%).

Згідно зі ст. 43 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Зокрема, в силу вимог ст. ст. 33, 34 цього Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідач під час розгляду справи не надав суду жодних доказів, які б спростовували заявлені позовні вимоги або свідчили про відсутність у нього обов'язку сплатити заборгованість за поставлений позивачем товар.

За таких обставин, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, з покладенням витрат по сплаті судового збору на відповідача відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України.

Разом із позовною заявою позивачем було подано заяву про забезпечення позову.

Відповідно до статті 66 ГПК України господарський суд за заявою сторони, прокурора або з власної ініціативи має право вжити передбачених статтею 67 цього Кодексу заходів до забезпечення позову. Забезпечення позову допускається в будь-якій стадії провадження у справі, якщо невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення господарського суду.

Розглянувши заяву позивача про забезпечення позову, суд дійшов висновку про відсутність підстав для її задоволення, з огляду на наступне.

Обґрунтовуючи заяву про забезпечення позову, позивач зазначає, щ оскільки відповідач тривалий час не може розрахуватись з позивачем за поставку продукції, у позивача є підстави вважати, що відповідач знаходиться у скрутному матеріальному становищі і намагається відчужити належне йому майно, або зняти кошти зі свого розрахункового рахунку, що зробить неможливим виконання рішення суду.

Позивач також зазначає, що згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майно щодо суб'єкта, за відповідачем не зареєстровано ніякого нерухомого майна, але оскільки відповідач активно провадить підприємницьку діяльність, позивач вважає, що у відповідача є грошові кошти на рахунках у банківських установах.

В зв'язку з викладеним, позивач просить суд накласти арешт на майно відповідача.

Відповідно до ч. 1 ст. 67 ГПК України позов забезпечується:

- накладанням арешту на майно або грошові суми, що належать відповідачу;

- забороною відповідачеві вчиняти певні дії;

- забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору;

- зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку.

У відповідності до п. 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду від 26.12.2011р. № 16 «Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову» (далі - Постанова) умовою застосування заходів до забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що майно (в тому числі грошові суми, цінні папери тощо), яке є у відповідача на момент пред'явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення. Заходи до забезпечення позову застосовуються господарським судом як гарантія реального виконання рішення суду.

Особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення із заявою про забезпечення позову. З цією метою та з урахуванням загальних вимог, передбачених статтею 33 ГПК, обов'язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного заходу до забезпечення позову.

У вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв'язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв'язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Згідно з п. 3 Постанови достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов'язання після пред'явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов'язання тощо). Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється господарським судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Отже, вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен брати до уваги інтереси не лише позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв'язку із застосуванням відповідних заходів.

Позивач свою заяву про вжиття заходів до забезпечення позову не обґрунтував, належних доказів того, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання рішення суду, не надав.

Керуючись ст. 43, 33, 34, 43, 44, 49, 67, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні заяви про забезпечення позову відмовити.

2. Позов задовольнити частково.

3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Браво Сервіс" (04060, м. Київ, вулиця Максима Берлінського, будинок 8; ідентифікаційний код: 33308143) на користь Дочірнього підприємства "Старокостянтинівський молочний завод" (31104, Хмельницька обл., м. Старокостянтинів, вулиця Івана Франка, 47; ідентифікаційний код: 31952591) заборгованість в розмірі 335719 (триста тридцять п'ять тисяч сімсот дев'ятнадцять) грн. 03 коп., 7191 (сім тисяч сто дев'яносто одну) грн. 36 коп. пені, 772 (сімсот сімдесят дві) грн. 61 коп. 3% річних, 3021 (три тисячі двадцять одну) грн. 47 коп. інфляційних втрат, 100715 (сто тисяч сімсот п'ятнадцять) грн. 71 коп. штрафу та витрати по сплаті судового збору в розмірі 6711 (шість тисяч сімсот одинадцять) грн. 31 коп.

4. В решіт позовних вимог відмовити.

5. Після набрання рішенням Господарського суду міста Києва законної сили видати відповідний наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено: 10.02.2017

Суддя О.А. Грєхова