ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.02.2017р. Справа№ 914/3092/16

За позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю ПОЛІАЛ- ІНЖИНІРИНГ, м. Київ

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю Червоноградський завод металоконструкцій, м. Червоноград, Львівської області

про стягнення 389529,84 грн.

Суддя Н.Мороз

При секретарі М.Бурак

Представники:

Від позивача: ОСОБА_1

Від відповідача: ОСОБА_2

Суть спору:

Позовну заяву подано Товариством з обмеженою відповідальністю ПОЛІАЛ-ІНЖИНІРИНГ, м. Київ до Товариства з обмеженою відповідальністю Червоноградський завод металоконструкцій, м. Червоноград про стягнення 389529,84 грн.

Ухвалою господарського суду Львівської від 09.12.2016р. порушено провадження у справі та призначено справу до розгляду на 12.01.2016р.

Для дослідження та зясування всіх обставин даної справи, розгляд справи відкладався ухвалами суду від 12.01.2017р. та 31.01.2017р. з підстав, викладених у відповідних ухвалах суду. Крім того, ухвалою суду від 31.01.2017р. продовжено строк вирішення спору до 24.02.2017р.

В судове засідання 07.02.2017р. представник позивача зявився, подав письмові пояснення по справі з долученою нотаріально завіреною заявою працівника позивача ОСОБА_3 Позовні вимоги підтримав з підстав, наведених у позовній заяві та письмових поясненнях. Зокрема, зазначив, що позивачем було перераховано на рахунок відповідача кошти у загальному розмірі 389529,84 грн. згідно платіжного доручення від 05.09.2016р. №1497 та платіжного доручення від 28.09.2016р. №1608. Ствердив, що між сторонами не існувало (немає) як договірних так і позадоговірних відносин у формі окремих господарських операцій, оформлених та підтверджених належними документами, які б створювали підстави для перерахунку коштів. Відтак, як зазначено позивачем, відповідач набув та зберігає кошти у розмірі 389529,84 грн. без достатньої правової підстави, станом на день розгляду справи відповідачем не повернуто грошові кошти позивачу. Позов просить задоволити.

Крім того, 07.02.2017р. представником позивача заявлено клопотання про призначення економічної експертизи у даній справі. Дане клопотання обґрунтовує необхідністю проведення експертизи із використанням спеціальних знань для встановлення питання наявності між сторонами господарських відносин, визначення обґрунтованості розрахунків та дослідження наданих відповідачем документів.

Щодо поданого клопотання про призначення експертизи, суд зазначає.

Відповідно до ст. 41 ГПК України, для роз'яснення питань, що виникають при вирішенні господарського спору і потребують спеціальних знань, господарський суд призначає судову експертизу. Учасники судового процесу мають право пропонувати господарському суду питання, які мають бути роз'яснені судовим експертом.

При цьому, необхідність призначення судової експертизи пов'язана саме з наявністю при розгляді господарського спору певних питань щодо обставин, які не можуть бути встановлені судом самостійно, оскільки потребують спеціальних знань експерта та можуть бути вирішені шляхом призначення судової експертизи. Зі змісту ст.41 ГПК України випливає, що саме суд визначає при розгляді справи наявність таких питань та, відповідно, вирішує питання необхідності призначення певного виду судової експертизи у справі. Також, слід зазначити, що згідно положень чинного законодавства та вказаної статті зокрема, суд має право, на його розсуд, призначити експертизу у разі такої необхідності, проте, не обов'язок.

Згідно приписів п. 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012р. №4 «Про деякі питання практики призначення судової експертизи», судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування.

Таким чином, суд приходить до висновку про можливість встановлення обставин, які мають значення для справи без призначення судової експертизи шляхом оцінки належних та допустимих доказів в їх сукупності та відсутність дійсної потреби у спеціальних знаннях при дослідженні та оцінці документальних доказів наявних у матеріалах справи. Відтак, в задоволенні клопотання позивача про призначення економічної експертизи слід відмовити.

Представник відповідача в судове засідання 07.02.2017р. зявився, подав клопотання про приєднання до матеріалів справи письмових доказів, а саме, просить долучити до матеріалів справи копії надісланих позивачем креслень, електронний лист керівника позивача про внесення змін до наданого раніше проекту (КМ), копію замовлення №907 від 06.09.2016р., документи, які підтверджують факт перевезення вантажу за видатковою накладною №РН-1144 від 04.10.2016р. та №РН-1129 від 30.09.2016р. на будівельний обєкт позивача. Проти заявлених позовних вимог відповідач заперечив повністю. Посилається на те, що згідно досягнутих між сторонами домовленостей, відповідач виготовив і передав позивачу - ОСОБА_4 ПОЛІАЛ-ІНЖИНІРИНГ металоконструкції - решітковий настил (товар) на загальну суму 389529,84 грн., що підтверджується видатковими накладними № РН - 1129 від 30.09.2016р., № РН - 1144 від 04.10.2016р. На підставі виставленого відповідачем рахунку-фактури №СФ-0000609 від 02.09.2016р. позивачем сплачено 389529,84 грн., що підтверджується платіжними дорученнями від 05.09.2016р. №1497 та від 28.09.2016р. №1608, в платіжних дорученнях у графі призначення платежу зазначено: рахунок №609 від 02.09.2016р. Щодо посилання в рахункові № 609 на договір № 79 від 02.09.2016р. та специфікацію до даного договору № 1 від 02.09.2016р. зазначив, що договір та специфікацію позивачем по одному екземпляру не повернуто на адресу відповідача, супровідним листом № 616 від 10.11.2016р. відповідач додатково направив позивачу договір та специфікацію, однак такі документи залишено позивачем без розгляду. Ствердив, що номенклатура товару зазначеного в рахунку №609 від 02.09.2016р. повністю співпадає та є ідентичною з номенклатурою товару та умовами (строками) проплати, які зазначені в Специфікації № 1 від 02.09.2016р. Також, зазначив, що долучені до матеріалів справи документи засвідчують факт виготовлення товару на замовлення позивача та прийняття його позивачем, а відтак, вказані дії свідчать про факт існування договірних відносин між сторонами внаслідок досягнення усної згоди та укладення угоди купівлі-продажу в спрощений спосіб. В задоволенні позову просить відмовити повністю.

Розглянувши матеріали справи в їх сукупності, заслухавши пояснення повноважних представників, створивши у відповідності до ч. 3 ст. 4-3 ГПК України сторонам необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, суд встановив наступне.

Як встановлено судом, ОСОБА_4 «ПОЛІАЛ-ІНЖИНІРИНГ» (позивач) перераховано на рахунок відповідача ОСОБА_5 «Червоноградський завод металоконструкцій» грошові кошти в загальній сумі 389529,84 грн., згідно платіжного доручення від 05.09.2016р. №1497 на суму 194764,92 грн. та платіжного доручення від 28.09.2016р. №1608 на суму 194764,92грн. з призначенням платежу оплата товарів згідно рахунку №609 від 02.09.2016р.

Позивач звернувся до відповідача з претензією-вимогою від 21.10.2016р. №166 про сплату та перерахування не пізніше 7 днів з дати її отримання грошових коштів в сумі 389529,84 грн., які ТДВ «Червоноградський завод металоконструкцій» набуло та зберігає без достатньої правової підстави посилаючись на норми ст.1212 ЦК України (докази надсилання та отримання в матеріалах справи).

Листом відповіддю від 08.11.2016р. №615 відповідач повідомив, що для взаємовигідного господарського інтересу сторін, відповідач виготовив та передав позивачу металоконструкції решітковий настил (товар) на загальну суму 389529,84 грн. за видатковими накладними №РН-1129 від 30.09.2016р. на суму 176097, 72 грн. та №РН-1144 від 04.10.2016р. на суму 213432,12 грн. При цьому, згідно платіжних доручень в графі призначення платежу зазначено рахунок №СФ-0000609 від 02.09.2016р., в якому міститься посилання на договір №79 від 02.09.2016р. та специфікацію до даного договору №1 від 02.09.2016р. Проте, договір №79 від 02.09.2016р. та специфікація до нього не були акцептовані позивачем, а номенклатура товару зазначеного в рахунку, який було оплачено позивачем повністю, співпадає з номенклатурою товару та умовами (строком) проплати, які визначені специфікацією №1 від 02.09.2016р. Відтак, між сторонами існували договірні зобовязання, умови яких регулювались чинним законодавством України.

Позивач звернувся до господарського суду з вимогою про стягнення з відповідача 389529,84 грн. посилаючись на відсутність належним чином оформлених договірних відносин, які б створювали підстави для перерахунку коштів на підставі яких відповідач отримав грошові кошти в сумі 389529,84 грн. Відтак, як зазначено позивачем, відповідач набув кошти без будь-якої правової підстави.

Спростовуючи твердження відповідача позивач зазначив, що рахунок-фактура №СФ-000609 від 02.09.2016р. сформований на підставі договору № 79 від 02.09.2016 року та специфікації № 1 від 02.09.2016р. до договору № 79 від 02.09.2016р., проте ні договір № 79 від 02.09.2016р., ні специфікація до договору позивачем не підписувалася та не погоджувалася. Вважає, що у випадку не погодження основного документа, не може бути погодження похідного документа (рахунку). При цьому, форма рахунку-фактури не містить можливості визначення змісту правочину (купівля-продаж, надання послуг, перевезення тощо) та не визначає вид договірних зобов'язань. Посилається на пояснення працівника позивача ОСОБА_3 викладені в нотаріально засвідченій заяві від 06.02.2017р. згідно яких останній зазначив, що виконуючи свої посадові обов'язки, він в серпні 2016 року запитував інформацію від відповідача щодо товарів, послуг (робіт), виробником або постачальником яких може бути товариство та в отриманні яких була господарська необхідність у позивача. Однак, він не підтверджував відповідачу (його уповноваженим представникам) факт укладення договору, чи будь-яку іншу домовленість щодо оформлення господарських відносин. Позивач не уповноважував його на отримання будь-яких товарів, послуг (робіт) від відповідача, він не отримував жодних довіреностей від позивача на отримання від відповідача товарів, послуг (робіт), так само як і не розписувався на будь-якому документі, який свідчить про прийняття ним товарів, послуг (робіт) від відповідача. Крім того, зазначив, що договірні відносини, про наявність яких стверджує відповідач, за своєю правовою природою можуть існувати лише в межах договору поставки. Проте, договір № 79 від 02.09.2016р., (в межах якого як стверджує позивач, відповідач здійснив поставку) та видаткові накладні від 30.09.2016р. та 04.10.2016р., відповідач надіслав позивачу лише 08.11.2016 року., тобто, після звернення позивача з претензією - вимогою про повернення грошових коштів.

Згідно ст. 509 ЦК України, зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона зобовязання вчинити на користь другої сторони певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Однією з підстав виникнення зобовязань, згідно ст.11 ЦК України, зокрема є договори та інші правочини.

Відповідно до ч.1. ст.202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків (ст.205 ЦК України).

Приписами частини першої статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Відповідно до вимог ч.1. ст.181 ГК України, господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів

У відповідності до ч.1 ст.639 ЦК України, договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Форма договору сторонами визначається на власний розсуд (усна, письмова), недотримання письмової форми не тягне недійсності такого договору.

Стаття 526 ЦК України, в контексті з вимогами ст.193 ГК України вказує, що зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Правовою підставою для повернення коштів у розмірі 389529,84 грн. позивач вказує положення ст.1212 ЦК України про набуття майна без достатньої правової підстави.

Відповідно до ч.1 ст. 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Вказаною нормою передбачено, зокрема, що обов'язково має бути відсутність правової підстави для набуття або збереження майна за рахунок іншої особи. Тобто мала місце помилка, обман, випадковість або інші підстави набуття або збереження майна, які не можна віднести до підстав виникнення цивільних прав та обов'язків (ст. 11 ЦК України).

Отже, із змісту вищевказаної норми вбачається, що для з'ясування чи набула особа відповідного зобов'язання, визначеного ст. 1212 ЦК України, необхідно встановити наступні обставини, які у сукупності є підставою для його виникнення: 1) факт набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього підстав.

Згідно ч.1 ст. 177 ЦК України, обєктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші.

Під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. (Даний правовий висновок викладений в Постанові Верховного суду України від 03.06.2015р. у справі № 6-100 цс15).

Системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частин першої та другої статті 205, частини першої статті 207, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками вiдповiдних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обовязків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України.

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов'язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зi сторін у зобовязанні підлягає поверненню iншiй стороні на пiдставi статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпiдставностi такого виконання.

Матеріалами справи спростовується факт безпідставного та помилкового перерахування коштів в розмірі 389529,84 грн., оскільки згідно платіжного доручення №1497 від 05.09.2016р. та платіжного доручення №1608 від 28.09.2016р. в графі «Призначення платежу» вказано «оплата товарів згд. рах. №609 від 02.09.16. у т. ч. ПДВ 20%». Як вбачається з наведеного, правовою підставою перерахування коштів позивачем відповідачу у даному випадку був рахунок фактура №СФ-000609 від 02.09.2016р., відтак, ці кошти не можуть вважатися майном, набутим відповідачем без достатньої правової підстави, що виключає застосування до спірних правовідносин норм ст. 1212 ЦК України. Також суд зазначає, що доказів звернення позивача до банківської установи про помилкове перерахування коштів, суду не надано.

Судом встановлено, що між сторонами не було досягнуто згоди щодо укладення договору № 79 від 02.09.2016 року та підписання специфікації № 1 від 02.09.2016р. до договору № 79 від 02.09.2016р. Проте, як вбачається з долучених до матеріалів справи документів, між сторонами здійснювалась електронна переписка (переговори) з приводу виготовлення відповідачем ОСОБА_4 «ЧЗМК» решіткового настилу (товару) на обєкті оптового аптечного складу по вул. Бориспільській, 9 Ж в м. Київ. Так, в матеріалах справи наявні копії креслень металевих конструкцій (КМ) та (КМД) центрального складу-корпусу 116 оптового аптечного складу по вул. Бориспільській, 9 Ж в м. Київ, які скеровувались позивачем та розроблялись відповідачем для виготовлення на їх основі решіткового настилу, а також замовлення від 06.09.2016р. №2/ОЦ/У/907 на суму 389529,84 грн., яке формувалося відповідачем. Суд звертає увагу та враховує, що номенклатура (асортимент) зазначена в розробленій відповідачем схемі розміщення металоконструкцій (КМД), а також номенклатура, кількість товару та сума зазначена в замовленні, співпадає з кількістю, переліком та вартістю товару зазначеного в рахунку фактурі №СФ-000609 від 02.09.2016р., який виставлений відповідачем та оплачений позивачем повністю. Наведене спростовує твердження позивача про відсутність будь-яких як договірних так і позадоговірних відносин між сторонами та відсутність господарських операцій між сторонами. При цьому, слід звернути увагу, що факт належної поставки (передачі) відповідачем товару та отримання його позивачем за видатковими накладними №РН-1129 від 30.09.2016р. на суму 176097, 72 грн. та №РН-1144 від 04.10.2016р. на суму 213432,12 грн. не входить в предмет дослідження даного спору, оскільки позивач як на підставу заявлених позовних вимог посилається на положення ст.1212 ЦК України, а саме безпідставне перерахування та збереження коштів.

Крім того, відповідачем долучено до матеріалів справи податкову накладну №18 від 05.09.2016р. на суму 194764,92 грн. та №166 від 28.09.2016р. на суму 194764, 92 грн., які включені та зареєстровані в єдиному реєстрі податкових накладних, що додатково свідчить про вчинення правочину, спрямованого на виконання відповідачем зобовязання та настання його правових наслідків.

Згідно ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого права, але лише у випадку його невизнання, порушення або оспорювання. У відповідності до ст. 33 ГПК України, кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно ст.32 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Враховуючи наведене, позивачем не доведено, а судом не встановлено підставність звернення з відповідним позовом до відповідача, оскільки жодних доказів порушення відповідачем прав позивача, суду не надано.

Згідно ст.32 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно статей 33,38 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Сторона або прокурор у разі неможливості самостійно надати докази вправі подати клопотання про витребування господарським судом доказів. У разі задоволення клопотання суд своєю ухвалою витребовує необхідні докази.

Відповідно до ст. 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Зазначені вище норми процесуального закону спрямовані на реалізацію статті 43 ГПК України. Згідно з положеннями цієї статті, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

З урахуванням наведеного, наявність передбачених законом підстав для задоволення позову не була доведена суду у встановленому порядку належними та допустимими доказами, відтак, суд дійшов висновку в позові відмовити.

Судові витрати, згідно ст. 49 ГПК України, залишити за позивачем.

Керуючись ст.ст. 11, 14, 15, 509, 526, 639, 1212 ЦК України, ст. 193 ГК України, ст. ст. 4-3, 32, 33, 43, 49, 82, 84, 85 ГПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

В позові відмовити повністю.

Рішення складено 13.02.2016р.

Суддя Мороз Н.В.