РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.01.2017 Справа №910/22043/16

За позовомПершого заступника військового прокурора Київського гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України
ДоТовариства з обмеженою відповідальністю ІСО
Простягнення 299 760,00 грн.
Суддя Трофименко Т.Ю.

Представники:
Від прокуратури Ніколова В.М. по дов. №220/473/д від 26.12.2016р.
Від позивача Тракала Р.І. по дов. №35 від 19.12.2016р.
Від відповідача Литвин В.В. по дов. № 9 від 17.01.2017р.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:
Перший заступник військового прокурора в інтересах держави в особі Міністерства оборони України звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю ІСО 299 760 грн. пені, нарахованої за несвоєчасну поставку товару за договором від 30.10.2015 №286/3/15/530 про поставку для державних потреб матеріально-технічних засобів речової служби (за кошти Державного бюджету України).
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 01.12.2016 порушено провадження у справі, розгляд справи призначено на 21.12.2016р.
Представник відповідача в судове засідання не з`явився. Від представника відповідача до суду надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.
Також, 21.12.2016 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого зазначив, що порушив строки виконання зобов`язання за Договором у зв`язку з тим, що позивач не виконав свої зобов`язання за Договором, а також у зв`язку з тим, що 25.11.2015, тобто за 5 днів до дати поставки, до Договору були внесені зміни щодо ростовки товару (додаток № 1 до Договору); розраховані у позові суми пені є надмірно великими порівняно із збитками кредитора.
Розгляд справи було відкладено на 18.01.2017.
16.01.2017 від прокуратури надійши письмові пояснення, відповідно до яких зазначено, що при написанні позовної заяви було допущено технічну помилку а саме: невірно зазначено дату початку періоду прострочення зобов`язання 30.11.2015. Вірним періодом прострочення прокурор просить вважати 01.12.2015 08.12.2015.
18.01.2017 від позивача надійшли письмові пояснення, а в судовому засіданні представник позивача надав усні пояснення, відповідно до яких позовні вимоги прокурора підтримав.
Прокурор позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позові.
Представник відповідача надав усні пояснення по суті спору, відповідно до яких проти задоволення позовних вимог заперечував у повному обсязі.
Судом оголошено перерву в судовому засіданні до 30.01.2017.
27.01.2017 від відповідача надійшов додатковий письмовий відзив.
Також, відповідач у відзиві просить суд визнати недійсним п. 7.3.4 Договору № 286/3/15/530 від 30.01.2015, а також зменшити розмір стягуваної неустойки на 90% та розстрочити виконання рішення суду на 1 рік шляхом встановлення щомісячної плати рівними частинами.
Прокурор та представник позивача надали додаткові усні пояснення по суті спору, відповідно до яких підтримали позовні вимоги у повному обсязі.
Представник відповідача надав додаткові усні пояснення по суті спору, відповідно до яких підтримав позицію, викладену у відзивах.
У судовому засіданні відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.
Оцінивши наявні в матеріалах справи докази, які мають значення для розгляду справи по суті, проаналізувавши встановлені фактичні обставини справи в їх сукупності, заслухавши пояснення представників учасників судового процесу, Господарський суд міста Києва,-

ВСТАНОВИВ:
30.10.2015 між Міністерством оборони України (далі - позивач, замовник) і Товариством з обмеженою відповідальністю «ІСО» (далі відповідач, постачальник) укладено Договір № 286/3/15/530 про поставку для державних потреб матеріально-технічних засобів речової служби (за кошти Державного бюджету України) (далі Договір), за умовами п. 1.1. якого постачальник зобов`язується у 2015 році поставити замовнику одяг верхній, інший, чоловічий і хлопчачий (Лот4. Костюм (куртка і штани) літній польовий) (далі - товар), а замовник забезпечити приймання та оплату товару в асортименті, кількості, у строки (терміни), вказані у цьому Договорі.
Номенклатура товару, передбаченого до поставки за Договором, вимоги до товару, строки поставки визначається Специфікацією. Відповідно до Специфікації, строк поставки визначено до 30.11.2015 (включно). Загальна кількість товару, яку необхідно поставити 5000 шт. за загальною ціною 3 747 000,00 грн.
Постачальник самостійно закуповує сировину, матеріали, які встановленим порядком погоджуються з замовником. Замовником погоджено виготовлення костюму (куртка і штани) літнього польового з тканини 2 класу 11 згідно ТУ У 13.2-4:2015 (п. 1.2. Договору з урахуванням додаткової угоди № 1 від 25.11.2015).
Товар поставляється 1 сортом згідно ГОСТу 11259-79; якість товару, маркування, тара та упаковка повинні відповідати вимогам ГОСТу 19159, ТУ У 14.1-0034022-078:2015, а також затвердженому зразку. Для своєчасної організації контролю якості постачальник обов`язково вказує місцезнаходження, де виготовляється товар (у разі відсутності у Постачальника готового товару на момент підписання Договору) (пункт 2.1 Договору).
Відповідно до п. 2.3. Договору приймальний контроль (якості) товару у постачальника проводиться військовим представництвом Міністерства оборони України в присутності представника підприємства, відповідального за якість, з перевіркою сертифікату відповідності, висновків державної санітарно-епідеміологічної експертизи Міністерства охорони здоров`я України, кількості, комплектності та ростовки, відповідності затвердженому зразку, наявності іншої супровідної документації.
Приймання товару оформляється актом приймального контролю (якості), який повинен бути складений військовим представництвом Міністерства оборони України. Належним чином оформлений і підписаний акт є підтвердженням приймання товару за якістю та надсилається замовнику після відправки товару разом з рахунком-фактурою (пункт 2.7 Договору).
Ціна Договору становить 3 747 000,00 грн., у тому числі ПДВ 624 500,00 грн. (пункт 3.1 Договору).
Постачальник зобов`язаний забезпечити поставку товару у строки, встановлені Договором (підпункт 6.3.1 пункту 6.3 Договору).
За умовами пунктів 5.1., 5.3. Договору місцем поставки товару є центри забезпечення речовим майном та об`єднані центри забезпечення Міністерства оборони України згідно з рознарядкою Міністерства оборони України, яка є невід`ємною частиною Договору. Датою поставки товару вважається дата, вказана одержувачем Замовника у акті приймального контролю якості товару та видатковій накладній постачальника.
У разі невиконання або неналежного виконання своїх зобов`язань за Договором сторони несуть відповідальність, передбачену законами України та Договором (пункт 7.1 Договору).
У разі невиконання або несвоєчасного виконання зобов`язань при закупівлі товарів за бюджетні кошти постачальник сплачує замовнику штрафні санкції (штраф, пеня) у розмірах, передбачених пунктом 7.3 Договору (пункт 7.2 Договору).
За порушення строків виконання зобов`язання постачальник сплачує пеню в розмірі 1 відсотка від вартості непоставленого товару за кожну добу затримки, а за прострочення понад 10 днів з постачальника додатково стягується штраф у розмірі 7 відсотків вказаної вартості Договору (п. 7.3.4 Договору).
Договір набирає чинності з дати його підписання сторонами і діє до 31.12.2015 (включно), а в частині проведення розрахунків до повного їх завершення (пункт 10.1 Договору).
На виконання умов Договору, відповідно до Акту приймального контролю якості № 1 від 08.12.2015, зазначені в акті вироби завезені на склад військової частини НОМЕР_1 в кількості 5000 комплектів з порушенням строків постачання на 8 днів - лише 09.12.2015, що підтверджується відмітками представників частини в посвідченні № Р-1079.
З метою досудового врегулювання спору, позивач направив відповідачу претензію від 10.12.2015 № 280/6/14802 про сплату пені в сумі 337 230,00 грн., однак відповідач залишив дану претензію без реагування.
Відповідно до ст. 2 Закону України «Про оборону України» та ст. 15 Закону України «Про Збройні Сили України» фінансування потреб національної оборони та Збройних Сил України здійснюється виключно за рахунок державного бюджету України, а отже шкода, яка спричиняється Міністерству оборони України, є безпосередня шкода інтересам держави.
Безпосереднє керівництво Збройними Силами України здійснює Міністерство оборони України, яке відповідно до ст. 3 вищезазначеного Закону та п. п. 1, 6 Положення про Міністерство оборони України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.11.2014 р. № 671 є центральним органом виконавчої влади і військового управління, що забезпечує проведення в життя державної політики у сфері оборони держави та військового будівництва, керівництва Збройними Силами України, їх мобілізаційну і бойову готовність та підготовку до виконання покладених на них завдань і в процесі їх виконання взаємодіє з іншими центральними і місцевими органами виконавчої влади.
Зважаючи на викладене, з метою захисту інтересів держави, прокурор звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача на користь Міністерства оборони України, у зв`язку з простроченням поставки товару за Договором, пені в сумі 299 760,00 грн.
Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, господарський суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав.
Частинами першою та другою статті 712 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.
До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
Відповідно до частини першої статті 193 Господарського кодексу України (далі ГК України) суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.
Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
За приписами статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Статтею 610 ЦК України встановлено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до частини першої статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Судом встановлено, що на виконання умов Договору відповідачем згідно з актом від 08.12.2015 №1 з порушенням строку поставки було поставлено позивачу 5 000 комплектів виробів.
Відповідач у відзиві просить суд визнати пункт 7.3.4. Договору таким, що укладений з порушенням ст. 3, ч. 3 ст. 509 Цивільного кодексу України, внаслідок чого порушені права постачальника, та визнати недійсним пункт 7.3.4 Договору на підставі ст.ст. 203, 215 Цивільного кодексу України, застосувавши пункт 1 частини першої статті 83 ГПК України.
Відповідно до п. 7.3.4 Договору за порушення строків виконання зобов`язання постачальник сплачує пеню в розмірі 1 відсотка від вартості непоставленого товару за кожну добу затримки, а за прострочення понад 10 днів з постачальника додатково стягується штраф у розмірі 7 відсотків вказаної вартості Договору.
Відповідно до ч. 1 ст. 83 Господарського процесуального кодексу України господарський суд, приймаючи рішення, має право визнати недійсним повністю чи у певній частині пов`язаний з предметом спору договір, який суперечить законодавству.
Положеннями ч. 1-3 ст. 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Статтею 215 Цивільного кодексу України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3, 5, 6 ст. 203 Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Згідно з п. 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними від 29.05.2013, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій.
Згідно із частиною першою статті 230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.
Частиною першою статті 216 ГК України встановлено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.
Згідно з частинами першою і другою статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.
Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.
Господарський кодекс називає неустойку, штраф і пеню різновидами штрафних санкцій, але не визначає ні один із цих різновидів.
Відповідно до частини третьої статті 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Проте, не може бути підставою відмови у задоволенні вимоги про сплату неустойки те, що вона встановлена за кожен день прострочення іншого (а не тільки грошового) зобов`язання, що така неустойка не підпадає під визначення пені, яке наводиться в частині третій статті 549 ЦК України. Коли обов`язок боржника сплатити грошову суму чи передати майно кредиторові у зв`язку з порушенням зобов`язання не підпадає під визначення штрафу чи пені, слід керуватися визначенням неустойки, що наводиться у частині першій статті 549 ЦК України, оскільки штраф та пеня є різновидом неустойки, що не вичерпують всього змісту поняття неустойки.
Таким чином, пенею може забезпечуватись не лише грошове зобов`язання.
Аналогічної правової позиції дотримується і Вищий господарський суд України у постанові від 24.03.2009 у справі №8/411/08.
Частиною другою статті 231 ГК України передбачено, що у разі якщо порушено господарське зобов`язання, в якому хоча б одна сторона є суб`єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов`язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов`язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах: за порушення строків виконання зобов`язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.
Постановою Вищого господарського суду України від 28.02.2013 у справі №16/5005/8055/212 встановлено, що право встановити в договорі розмір та порядок нарахування штрафу надано сторонам частиною четвертою статті 231 ГК України.
Згідно з частиною четвертою статті 231 ГК України у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).
Крім того, у постанові Вищого господарського суду України від 27.10.2011 у справі №11/446 зазначено, що за умови чіткого визначення у законі уніфікованого розміру штрафних санкцій для правовідносин, пов`язаних з виконанням державного контракту, та відсутності встановлення сторонами іншого розміру штрафних санкцій, підлягають до застосування санкції у розмірах, встановлених законом.
Разом з тим, для застосування вказаної норми суттєвим є встановлення лише факту того, що в спірних правовідносинах хоча б одна із сторін є суб`єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов`язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов`язання, що фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту.
Відповідно до частини другої статті 551 ЦК України якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі.
Тобто, право встановити в договорі розмір та порядок нарахування штрафу та пені надано сторонам статтею 231 ГК України та узгоджується із свободою договору, встановленою статтею 627 ЦК України, коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Таким чином, суд дійшов висновку, що пункт 7.3.4. Договору відповідає нормам чинного законодавства України, а тому суд не вбачає підстав для виходу за межі позовних вимог у відповідності до статті 83 ГПК України, а відтак клопотання відповідача про знання недійним пункту 7.3.4. Договору не підлягає задоволенню.
Суд, здійснивши перевірку нарахування пені, встановив, що позивачем вірно визначено період її нарахування та суму 299 760,00 грн.
У відзиві на позовну заяву, відповідач вказує, що розмір суми пені є надмірно великим і її стягнення призведе до повної зупинки виробництва, що в свою чергу призведе до невиконання державних замовлень. Крім того, відповідачем зазначено, що прострочення поставки товару відбулось у зв`язку бездіяльністю Міністерства оборони України щодо визначення Національного номенклатурного номеру виробу та комплексу дій щодо ініціації за 5 днів до закінчення строку поставки укладання Додаткової угоди № 1 від 25.11.2015 з конкретизацією типу та класу потрібної МОУ тканини.
Зважаючи на викладене, відповідачем заявлено клопотання про зменшення штрафних санкцій, в порядку статті 83 ГПК України та статті 233 ГК України.
Згідно з пунктом 3 частини 1 статті 83 Господарського процесуального кодексу України господарський суд, приймаючи рішення, має право зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання.
Статтею 233 Господарського кодексу України передбачено, що у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може, з урахуванням інтересів боржника, зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.
Відповідно до частини 3 статті 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.
Враховуючи вищевикладене, право суду зменшити розмір неустойки матеріальний закон пов`язує з наявністю таких обставин, які мають істотне значення: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу, що також розяснено у пункті 2.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 року №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань".
Відповідно до пункту 3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 року №18 вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання (пункт 3 статті 83 ГПК), господарський суд повинен об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов`язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо. Крім того, ця процесуальна норма може застосовуватись виключно у взаємозв`язку (сукупності) з нормою права матеріального, яка передбачає можливість зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), а саме частиною 3 статті 551 Цивільного кодексу України і статтею 233 Господарського кодексу України.
З матеріалів справи вбачається, що в даному випадку за встановлених судом обставин прострочення відповідача не завдало будь-яких збитків позивачу, позивачем не доведені обставини щодо збитків, не зазначений їх розмір.
Дослідивши подані відповідачем докази в підтвердження скрутного фінансового стану, зокрема, довідок щодо стану рахунків відповідача, наявність позичкової заборгованості перед банком та інших податкових зобов`язань відповідача, суд дійшов висновку щодо існування тяжкого фінансового становища на підприємстві відповідача.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 613 Цивільного кодексу України кредитор вважається таким, що прострочив, якщо він відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають із суті зобов`язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов`язку.
Якщо кредитор не вчинив дії, до вчинення яких боржник не міг виконати свій обов`язок, виконання зобов`язання може бути відстрочене на час прострочення кредитора.
Щодо посилань відповідача на ст. 613 ЦК України, в зв`язку з тим, що позивачем відповідно до Додаткової угоди № 1 від 25.11.2015 до Договору була змінена ростовка товару за 5 днів до закінчення строку поставки та за 3 дні до встановленого Договором строку поставки товару було погоджено вид пакування товару та тип маркування (національний номенклатурний номер) товару суд зазначає наступне.
Відповідно до п. 2.1. Договору товар поставляється 1 сортом, згідно з ГОСТу 11259-79. Якість товару, маркування, тара та упаковка повинні відповідати вимогам ГОСТу 19159, ТУ У 14.1-0034022-078:2015, а також затвердженому зразку. Для своєчасної організації контролю якості постачальник обов`язково вказує місцезнаходження, де виготовляється товар (у разі відсутності у Постачальника готового товару на момент підписання Договору).
Пунктом 1.2. Договору замовником було погоджено виготовлення костюму літнього польового з тканини типу 1,2,3,4,5 клас 10,11,12 згідно ТУ У 13.2-4:2015.
25.11.2015 сторонами було підписано Додаткову угоду № 1 до Договору, якою внесено зміни в п. 1.2. Договору, а саме: замовником погоджено виготовлення костюму літнього польового з тканини типу 1,2,3,4,5 клас 10, 11,12 згідно ТУ У 13.2-4:2015. Також, відповідно до даної Додаткової угоди сторонами підписано та скріплено печатками Ростовку Міністерства оборони України за Специфікацією.
В матеріалах справи відсутні будь-які зауваження відповідача до Додаткової угоди №1 до її підписання у відповідності до ч. 4 ст. 181 ГК України, а тому, підписуючи дану угоду, відповідач погодився з усіма її умовами, та правовими наслідками, які випливали зі змісту даної угоди.
Щодо тверджень відповідача про те, що наслідком прострочення поставки товару за Договором відбулось у зв`язку з відсутністю у ТУ У 14.1-8:2015 Національного номенклатурного номеру (далі ННН) на виріб з тканини тип 2 клас 11 суд зазначає наступне.
Відповідно до п.п. 1.7.2. ТУ У 14.1-0034022-078:2015 на етикетку тип 2 повинен наноситись ННН. Однак в даних ТУ ННН на виріб з тканин тип 2 клас 11 відсутні, у зв`язку з чим відповідач звернувся до позивача з листом № 592 від 27.11.2015 з проханням надати дозвіл на відвантаження костюмів літніх польових без нанесених на етикетку ННН.
Листом вих. № 286/6/14319 від 27.11.2015 позивачем, у зв`язку з тим що зазначеними ТУ не визначені ННН, в якості виключення до моменту внесення змін до ТУ У, було погоджено вигляд етикетки.
Відповідачем у відзиві зазначено, що товар (5000 комплектів) станом на 27.11.2015 був укомплектований етикетками, які у відповідних графах не містили ННН. Зважаючи на лист позивача від 27.11.2015, відповідачу необхідно було за 3 дні до поставки товару виготовити нові етикетки з позначенням в графі «ННН» ХХХХ-ХХ-ХХХ-ХХХХ, а також комплектувати (видаляти старі та вшивати нові) новими етикетками всі 5 000 комплектів, що неможливо було технологічно виконати до 30.11.2015.
Дослідивши обставини справи, суд дійшов висновку, що на момент підписання Договору зміст Технічних умов ТУ У 14.1-8:2015 мав бути відомий як позивачу, так і відповідачу, оскільки зазначені ТУ У затверджені Міністерством оборони України та розміщені в загальному доступі на сайті Міністерства оборони України. При укладенні Додаткової угоди № 1 до Договору сторонами не було враховано той факт, що зазначеними ТУ У не визначені ННН на виріб з тканин тип 2 клас 11.
При цьому, суд звертає увагу, що прострочення виконання відповідачем зобов`язання відбулося на невеликий строк.
Враховуючи вищевикладене, та беручи до уваги матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, інші обставини справи, суд дійшов висновку про можливість зменшення розміру пені на 50 % та стягнення з відповідача 149 880,00 грн пені.
Відповідно до пункту 6 частини першої статті 83 ГПК України господарський суд, приймаючи рішення, має право відстрочити або розстрочити виконання рішення.
В пункті 7.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.10.2012 № 9 Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України зазначено, що підставою для відстрочки, розстрочки, зміни способу та порядку виконання рішення можуть бути конкретні обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у визначений строк або встановленим господарським судом способом.
Вирішуючи питання про відстрочку чи розстрочку виконання рішення, зміну способу і порядку виконання рішення, господарський суд повинен враховувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи, зокрема, щодо фізичної особи (громадянина) - тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, скрутний матеріальний стан, стосовно юридичної особи - наявну загрозу банкрутства, відсутність коштів на банківських рахунках і майна, на яке можливо було б звернути стягнення.
Враховуючи вищевикладене та беручи до уваги встановлені судом обставини щодо несприятливого фінансового становища відповідача, зокрема, спричиненого несвоєчасними розрахунками позивачем за укладеними договорами поставки, суд дійшов висновку про задоволення клопотання відповідача та розстрочення виконання рішення суду на 10 місяців рівними частинами.
Статтями 33, 34, 43 ГПК України передбачено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Відповідно до ст.ст. 44, 49 ГПК України витрати по сплаті судового збору за подачу позову покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
У разі коли господарський суд на підставі пункту 3 статті 83 ГПК зменшує розмір неустойки (штрафу, пені), витрати позивача, пов`язані зі сплатою судового збору, відшкодовуються за рахунок відповідача у сумі, сплаченій позивачем за позовною вимогою, яка підлягала б задоволенню, якби зазначений розмір судом не було зменшено (п. 4.3. ППВГСУ від 21 лютого 2013 року № 7 «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України»).
Керуючись статтями 43, 49, 82 85 ГПК України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.
2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю ІСО (01023, м. Київ, вул. Червоноармійська, 139, оф. 345; ідентифікаційний код 35920687) на користь Міністерства оборони України (03168, м. Київ, просп. Повітрофлотський, 6; ідентифікаційний код 00034022) 149 880 (сто сорок дев`ять тисяч вісімсот вісімдесят) грн. 00 коп. пені, розстрочивши виконання рішення наступним чином:
14 988,00 грн. - до 28.02.2016
14 988,00 грн. - до 31.03.2016
14 988,00 грн. - до 30.04.2016
14 988,00 грн. - до 31.05.2016
14 988,00 грн. - до 30.06.2016
14 988,00 грн. - до 31.07.2016
14 988,00 грн. до 31.08.2016
14 988,00 грн. до 30.09.2016
14 988,00 грн. до 31.10.2016
14 988,00 грн. до 30.11.2016.
3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю ІСО (01023, м. Київ, вул. Червоноармійська, 139, оф. 345; ідентифікаційний код 35920687) на користь Військової прокуратури Центрального регіону України (вул. П. Болбочана, 8, м. Київ, , р/р 2966, МФО 820172 в ДКСУ) 4 496 (чотири тисячі чотириста дев`яносто шість) грн. 40 коп. судового збору.
4. Після набрання рішенням законної сили видати відповідний наказ.
5. У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.
Повне рішення складено 06.02.2017р.

Суддя Т. Ю. Трофименко