ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.02.2017 р. Справа № 917/1985/16

за позовом Комунального підприємства "Полтава-сервіс Полтавської міської ради, пров. Чайковського, 5, м. Полтава, 36002

до Фізичної особи підприємця ОСОБА_1, АДРЕСА_1, 36002

про стягнення 6931,65 грн.,

Суддя Мацко О.С.

Представники у судовому засіданні:

від позивача: відсутні

від відповідача: відсутні

СУТЬ СПРАВИ: Розглядається позовна заява Комунального підприємства Полтава-сервіс Полтавської міської ради до Фізичної особи підприємця ОСОБА_1 про стягнення 6931,65 грн. за договором оренди № 1Р-426 від 01.11.2011 року торговельного місця № 426 сектору 1, що розташоване на території комунального ринку "Речовий" за адресою: м. Полтава, вул. Фрунзе, 34 "а", з яких: 6546,21 грн. основного боргу, 385,44 грн. пені.

Позивач представництво в судове засідання не забезпечив, надіслав заяву про неможливість забезпечити явку повноважного представника в судове засідання та відкладення розгляду справи на іншу дату.

Відповідач представництво в судове засідання не забезпечив, хоча про час і місце його проведення повідомлявся належним чином (ухвала про порушення провадження у справі від 15.12.2016р. направлялася йому за адресою державної реєстрації, проте повернулася до суду без вручення адресату за закінченням терміну зберігання та долучена до матеріалів справи).

Згідно спеціального витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (станом на 25.01.2017 року, залучений до матеріалів справи, а.с. 29-30) відповідач ОСОБА_1 припинив підприємницьку діяльність, про що 23 грудня 2016 року вчинено запис за номером 4003713 про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця (після порушення провадження у справі).

Відповідно до ст.ст. 1, 21 ГПК України, сторонами в судовому процесі можуть бути лише господарюючі субєкти, установи, організації зі статусом юридичної особи, а також громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності.

Згідно п. 4.7 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 р. № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" за наявності відомостей про припинення діяльності суб'єкта господарювання, який є стороною у справі, господарському суду слід враховувати таке. Відповідно до частини сьомої статті 59 Господарського кодексу України суб'єкт господарювання вважається ліквідованим з дня внесення до державного реєстру запису про припинення його діяльності. Отже, при вирішенні питання щодо припинення провадження у справі на підставі пункту 6 частини першої статті 80 ГПК господарський суд повинен перевірити відповідні відомості в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців. Відповідні документи подаються до суду тією особою, яка у встановленому порядку порушує питання про припинення провадження у справі.

Аналогічної правової позиції притримується і Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, який п. 14 постанови Пленуму від 01.03.2013р. №3 «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» висловив таке: оскільки у разі припинення діяльності фізичної особи як субєкта господарювання відповідно до п. 6 частини першої статті 80 ГПК провадження у господарській справі припиняється, то з часу державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця в порядку, встановленому Законом України від 15 травня 2003 року №755-ІУ «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців», спори за участю такої фізичної особи-підприємця, у тому числі повязані з підприємницькою діяльністю, що здійснювалася ним раніше, належить розглядати в порядку цивільного судочинства, за винятком випадків, коли провадження у відповідних справах було порушено у господарському судочинстві до настання таких обставин, оскільки за загальним правилом громадянин-підприємець відповідає за своїми зобовязаннями належним йому майном і після припинення своєї підприємницької діяльності.

Громадянин, який мав статус суб'єкта підприємницької діяльності, але на дату подання позову втратив такий статус, не може бути стороною в судовому процесі у господарському суді, якщо немає визначених законом підстав для його участі в такому процесі. Однак у разі коли відповідна зміна статусу відбулася після порушення провадження у справі, вона не тягне за собою наслідків у вигляді зміни підвідомчості такої справи і, відповідно, - припинення провадження у ній, оскільки на час порушення господарським судом такого провадження її розгляд належав до юрисдикції цього суду.

Таку ж правову позицію викладено в постанові Верховного Суду України від 07.11.2006 р. у справі № 16-9/225-04-7490, де зазначено про необхідність вирішення господарським судом спору по суті й після втрати відповідачем - суб'єктом підприємницької діяльності відповідного статусу; в постанові Верховного Суду України від 4 грудня 2013 року у справі № 6-125цс13, де зазначено, що у разі припинення суб'єкта підприємницької діяльності - фізичної особи (виключення з реєстру суб'єктів підприємницької діяльності) її зобов'язання за укладеними договорами не припиняються, а залишаються за нею як фізичною особою, оскільки фізична особа не перестає існувати. Фізична особа - підприємець відповідає за своїми зобов'язаннями, пов'язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном.

Таким чином, суд розглядає справу по суті.

В зв'язку з тим, що необхідних для вирішення спору доказів, наявних у матеріалах справи достатньо, господарський суд повідомляв сторони про дату, час і місце судового розгляду; строк розгляду спору, встановлений ст.69 ГПК України, закінчується, а клопотання про його продовження сторонами не подавалося, суд відмовляє у задоволенні клопотання позивача про відкладення розгляду справи та розглядає справу за наявними в ній матеріалами на підставі ст. 75 ГПК України.

Розглянувши матеріали справи, оцінивши надані докази, суд встановив:

Рішенням виконавчого комітету Полтавської міської ради «Про організацію міського комунального ринка «Речовий» на земельній ділянці у кварталі, обмеженому вулицями Фрунзе, Чапаєва, ОСОБА_2, Шевченка» від 03.08.2011 № 225 (далі - Рішення) організовано міський комунальний ринок «Речовий» на земельній ділянці комунальної власності територіальної громади міста Полтави у кварталі, обмеженому вулицями Фрунзе, Чапаєва, ОСОБА_2, Шевченка.

Пунктом 2 Рішення організацію та забезпечення створення належних умов для провадження торговельної діяльності на ринку згідно із Правилами торгівлі на ринках, покладено на Комунальне підприємство «Полтава-сервіс» Полтавської міської ради.

Пунктом 3.3 Рішення позивача зобов'язано забезпечити укладання договорів оренди торговельних місць з фізичними особами-підприємцями.

01 листопада 2011 року між КП «Полтава-сервіс» та Фізичною особою підприємцем ОСОБА_1 було укладено договір оренди № 1Р-426 торговельного місця № 426 сектору 1, яке розташоване на території комунального ринку «Речовий» за адресою: м. Полтава, вул. Фрунзе, 34 «а» (а.с. 9-10).

В матеріалах справи знаходиться заява відповідача від 26.10.2011 року, адресована Комунальному підприємству "Полтава-сервіс" про укладення з ним договору оренди торгового місця (а.с. 12).

За вказаним Договором оренди орендодавець (позивач) надає орендарю (відповідачу) торговельне місце у тимчасове платне користування для провадження торговельної діяльності. Орендар використовує об'єкт оренди виключно для здійснення роздрібної торгівлі та надання послуг населенню (п.1.5. Договору оренди). Строк дії Договору оренди - з 01.11.2011 року по 27.09.2016 року.

Орендар набуває права користування об'єктом оренди з дня підписання договору (п. 1.4. Договорів оренди). Як вбачається з договору, він підписаний відповідачем 01.11.2011 року.

За змістом ст. 283, 286 ГК України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності. Орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Орендна плата встановлюється у грошовій формі і строки її внесення визначаються в договорі.

Згідно п. 4.1. Договору оренди розмір орендної плати за користування об'єктом оренди становить 234,75 грн. за місяць.

Орендна плата обчислюється на підставі розрахунку згідно з додатком до Договору та вноситься до 25 числа місяця, що передує місяцю, за який проводиться оплата. Орендна плата підлягає сплаті незалежно від результатів провадження господарської діяльності орендаря (п. 4.2 Договору оренди).

Обов'язок наймача здійснювати оплату за передане майно у користування визначений також ст. 759 ЦК України.

Своїх зобов'язань за договорами в частині своєчасної і повної сплати орендної плати орендар належним чином не виконав, внаслідок чого утворилась заборгованість, яка станом на момент розгляду справи в суді за розрахунком позивача становить 6546,21 грн. - це орендна плата з січня 2014 року по березень 2014 року та з вересня 2014 року по 27 вересня 2016 року включно (розрахунок з помісячною розбивкою в матеріалах справи, а.с. 14).

Із посиланням на ст. 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань», п. 6 ст. 231 Господарського кодексу України позивач нарахував та заявив до стягнення 385,44 грн. пені за період 25.11.2015-08.12.2016 (розрахунок залучений до матеріалів справи, а.с. 15).

При винесенні рішення суд входив з наступного.

Статтею 761 ЦК України передбачено право передання майна у найм власника речі або особи, якій належать майнові права, та особи, уповноваженої на укладення договору найму.

Право адміністрації ринку укладати письмові угоди з продавцями про надання торговельних місць на визначений термін передбачено пунктом 20 Правил торгівлі на ринках, затверджених наказом Міністерства економіки та з питань європейської інтеграції України, Міністерства внутрішніх справ України, Державної податкової адміністрації України, Державного комітету стандартизації, метрології та сертифікації України від 26 лютого 2002 року № 57/188/84/105.

Згідно з пунктом 20 цих Правил адміністрація ринку при наданні продавцям торговельних місць на визначений термін укладає з ними письмову угоду, в якій рекомендується зазначати термін дії угоди, асортимент (вид) товарів, що реалізуються, розташування торговельного місця, умови оренди торговельного місця, розмір та порядок оплати за оренду майна, перелік послуг, які надає ринок, та їх вартість.

Відповідно абзацу 3 пункту 13 Правил торгівлі на ринках торговельне місце - площа, відведена для розміщення необхідного для торгівлі інвентарю (вагів, лотків тощо) та здійснення продажу продукції з прилавків (столів), транспортних засобів, причепів, візків (у тому числі ручних), у контейнерах, кіосках, палатках тощо. Розмір торговельного місця визначається в правилах торгівлі на ринках, що затверджуються відповідно до законодавства.

Таким чином, безпосередньо Правила торгівлі на ринках передбачають укладення між адміністрацією ринку і підприємцями, що займаються торговельною діяльністю, саме договорів, що за своєю правовою природою є договорами оренди (найму) торгових площ. Відповідна правова позиція викладена в Постанові Верховного суду України № 11/110 від 24.10.2011 року по справі № 07/33-71, яка є обов'язковою для суду згідно ч. 1 ст. 111-28 Господарського процесуального кодексу України.

Отже, сторони уклали договір оренди торговельного місця у відповідності до Правил торгівлі на ринках.

Ця угода містить усі істотні для договорів оренди (найму) умови - предмет (торговельне місце сектору 1: № 426 загальною площею 4 кв. м.), плату (234,75 грн. за місяць), строк дії договору (з 01.11.2011 року до 27.09.2016 року) та інші.

Відповідно до частини першої статті 760 ЦК України предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживна річ).

Нормами статті 184 ЦК України передбачено, що річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її.

Індивідуальні ознаки торговельного місця, яке передавалося відповідачу в користування, визначені в пункті 1.1 Договору.

Стаття 629 ЦК України встановлює обов'язковість договору для виконання сторонами.

Стаття 193 ГК України встановлює загальні умови виконання господарських зобов'язань: суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

За ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

У відповідності до ст.ст. 525, 526 Цивільного Кодексу України зобов'язання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; одностороння відмова від зобов'язання не допускається.

З боку позивача зобов'язання за Договором виконані, що встановлено зібраними по справі доказами, судом також встановлено, що відповідач не виконує свої зобов'язання в частині сплати у визначені строки обумовлених договором коштів за оренду торгового місця.

Відповідно до п. 5 ст. 16 ЦК України одним із засобів захисту цивільних прав є примусове виконання обов'язку в натурі, яке в даному випадку полягає у виконанні відповідачем договірних зобов'язань з оплати коштів.

За ст. 611 ЦК України в разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Ст. 612 ЦК України встановлює, що боржник вважається таким, що прострочив виконання зобов'язання, якщо він не почав його виконувати або не виконав його у строк, встановлений договором.

Пунктом 6.4. Договору сторони передбачили, що у разі несвоєчасної оплати орендарем орендної плати та витрат за комунальні послуги та/або у разі несвоєчасного повернення орендарем з оренди торгівельного місця, останній сплачує орендодавцю пеню у розмірі 1% від суми заборгованості за кожен день такої несплати.

Відповідно до Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань», п. 6 ст. 231 Господарського кодексу України, за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань підлягають стягненню штрафні санкції у вигляді пені, розмір якої повинен визначатися обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами та узгоджуватися в договорі.

За приписами ст. 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до вимог п. 6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Позивачем заявлено до стягнення 385,44 грн. пені за період 25.11.2015-08.12.2016 (по кожному місяці заборгованості період нарахування пені не перевищує 6 місяців). Перевіряючи розмір заявленої позивачем до стягнення суми пені, суд встановив, що позивачем неправильно визначено початок перебігу прострочення у січні, квітні та липні 2016р. (оскільки останній день виконання зобов"язання припадав на вихідні дні). Судом здійснено власний перерахунок пені, що підлягає стягненню з відповідача та усунуто зазначені недоліки. За розрахунком суду, стягненню підлягає 384,28 грн. пені.

Оскільки зобов'язання за Договором від 01.11.2011 року на даний час не виконуються відповідачем - орендна плата у визначені договором строки не вноситься, позивач здійснив нарахування заборгованості та пені відповідно до законодавства та Договору.

Оцінивши представлені докази, суд прийшов до висновку про обґрунтованість позовних вимог та їх задоволення в сумі 6546,21 грн. основного боргу та 384,28 грн. пені.

У разі задоволення позову до фізичної особи, яка в процесі розгляду справи втратила статус суб'єкта підприємницької діяльності, резолютивна частина відповідного судового рішення, крім відомостей, передбачених частинами другою - сьомою статті 84 ГПК, повинна містити дані, визначені в пункті 2 частини другої статті 54 цього Кодексу для фізичної особи (без зазначення її колишнього статусу суб'єкта підприємницької діяльності).

Частиною 1 ст.43 ГПК України встановлено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, а згідно ч. 2 цієї ж статті ніякі докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Згідно положень ст. 4-3 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

Згідно зі ст. 49 ГПК України витрати зі сплати судового збору, понесені позивачем при зверненні з даним позовом, покладаються на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі матеріалів справи та керуючись ст. 33, 43, 49, ст.ст. 82-85 ГПК України, суд -

ВИРІШИВ :

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, 36000, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь Комунального підприємства «Полтава сервіс» Полтавської міської ради (пров. Чайковського, 5, м. Полтава, 36002, ідентифікаційний код юридичної особи ) - 6930,49 грн., з яких: 6546,21 грн. основного боргу, 384,28 грн. пені; 1 377,77 грн. витрат по сплаті судового збору.

3. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

4. В іншій частині позову відмовити.

Суддя О.С.Мацко