КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" лютого 2017 р. Справа№ 911/3960/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Жук Г.А.

суддів: Мальченко А.О.

Дикунської С.Я.

секретар судового засідання Яценко І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Господарського суду міста Києва від 19.12.2016

у справі № 911/3960/16 (суддя - Підченко Ю.О.)

за позовом ОСОБА_2

до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «КБ «Надра» Стрюкової Ірини Олександрівни

про визнання неправомірною бездіяльності та зобов'язання вчинити дії

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_2, паспорт серії НОМЕР_1 виданий Комунарським РВ Запорізького МУ МВС в Запорізькій області 23.06.2001

від відповідача: не з'явились

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернувся до Господарського суду Київської області з позовом до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «КБ «Надра» про визнання неправомірною бездіяльності та зобов'язання вчинити дії.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 06.12.2016 позовні матеріали заяви ОСОБА_2 передано за підсудністю до Господарського суду міста Києва.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.12.2016 відмовлено у прийнятті заяви ОСОБА_2 до уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «КБ «Надра» Стрюкової Ірини Олександрівни про визнання неправомірною бездіяльності та зобов'язання вчинити дії на підставі п. 1 ч. 1 ст. 62 ГПК України у зв'язку з тим, що заява не підлягає розгляду у господарських судах України.

Не погодившись з прийнятою ухвалою, позивач, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить суд скасувати ухвалу Господарського суду міста Києва від 19.12.2016 та передати справу для розгляду до Господарського суду міста Києва.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 16.01.2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Господарського суду міста Києва від 19.12.2016 прийнято до провадження колегією суддів у складі: головуючий суддя - Жук Г.А., судді: Мальченко А.О., Дикунська С.Я. та призначено розгляд справи на 01.02.2017 року.

У судовому засіданні 01.02.2017 року апелянт підтримав вимоги апеляційної скарги, просив скасувати ухвалу Господарського суду міста Києва від 19.12.2016 року та передати справу на розгляд суду першої інстанції.

Представники відповідача у справі у судове засідання 01.02.2017 року не з'явились, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином відповідно до вимог ст. 64, 98 ГПК України.

Беручи до уваги належне повідомлення учасників процесу про розгляд апеляційної скарги, закінчення строків розгляду апеляційної скарги на ухвалу місцевого господарського суду, встановлених ст. 102 ГПК України, відсутність заяв та клопотань про відкладення розгляду справи, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності представників відповідача у справі, за наявними в ній матеріалами, так як їх нез'явлення не перешкоджає вирішенню спору.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників сторін, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом норм процесуального права при винесені оскаржуваної судової ухвали, знаходить апеляційну скаргу такою, що підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 62 Господарського процесуального кодексу України суддя відмовляє у прийнятті позовної заяви, якщо, у тому числі, заява не підлягає розгляду в господарських судах України.

Місцевий господарський суд, відмовляючи у прийнятті позовної заяви виходив з того, що позов подано до Господарського суду міста Києва фізичною особою ОСОБА_2 та враховуючи те, що даний спір не пов'язаний з реалізацією корпоративних прав, позивач не є суб'єктом підприємницької діяльності, тобто склад учасників даного спору не відповідає статті 1 ГПК України, враховуючи, що Закон України «Про банки і банківську діяльність» не містить положень і правил підвідомчості спорів, що виникають між фізичною особою кредитором банківської установи та банком, дійшов висновку, що дана заява не підлягає розгляду в господарських судах України.

З таким висновком місцевого господарського суду колегія суддів погодитись не може, з огляду на наступне.

Зі змісту поданої позовної заяви вбачається, що постановою Правління Національного банку України від 05.02.2015 №83 ПАТ «КБ «Надра» було віднесено до категорії неплатоспроможних. В подальшому на підставі постанови Правління Національного банку України від 04.06.2015 №356 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «КБ «Надра», виконавчою дирекцією Фонду прийнято рішення від 05.06.2015 №113 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «КБ «Надра» та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку».

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що 05.03.2014 між ОСОБА_2 та Публічним акціонерним товариством «КБ «Надра» укладено договір №1862081 сторокового банківського вкладу без поповнення у доларах США. Сума вкладу за умовами Договору, як зазначає позивач, складала 18000 доларів США. Проте після початку процедури ліквідації в ПАТ «КБ «Надра» позивачеві було відмовлено у видачі вкладу з тих підстав, що він не включений до Реєстру вкладників на отримання коштів за вкладами. З огляду на наведене позивач просив суд визнати протиправною (незаконною) дії (бездіяльність) уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «КБ «Надра» в частині не включення його до переліку вкладників ПАТ «КБ «Надра» за Договором, зобов'язати уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «КБ «Надра» Стрюкову Ірину Олександрівну надати Фонду гарантування вкладів фізичних осіб додаткову інформацію щодо ОСОБА_2, як вкладника, який має право на відшкодування коштів за вкладом за рахунок коштів Фонду гарантування вкладів фізичних осіб відповідно до укладеного договору.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що спір, який є предметом розгляду у даній справі, виник на стадії ліквідації банку.

Відповідно до ст. 22 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» місцевий суд є судом першої інстанції і розглядає справи, віднесені процесуальним законом до його підсудності. За змістом ч. 3 цієї статті місцеві господарські суди розглядають справи, що виникають з господарських правовідносин, а також інші справи, віднесені процесуальним законом до їх підсудності.

Частиною 1 статті 21 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути підприємства та організації, зазначені у статті 1 цього Кодексу.

Відповідно до частини 1 статті 1 Господарського процесуального кодексу України, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Згідно правової позиції, викладеної в підпункті 3.2. пункту 3. постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» від 26.12.2011 №18, спір не підлягає вирішенню в господарських судах України, якщо спір непідвідомчий господарському суду, зокрема, коли його вирішення законодавством України віднесено до компетенції іншого органу або заява взагалі не підлягає розглядові в судовому порядку.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 12.10.1978 у справі «Zand v. Austria» вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з <…> питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів <…>». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Відповідно до частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Частиною третьою статті 2 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» передбачено, що законодавство про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом при розгляді судом справи про визнання неплатоспроможним (банкрутом) банку застосовується з урахуванням норм законодавства про банки і банківську діяльність.

У свою чергу, статтею 1 вказаного Закону передбачено, що цей Закон визначає структуру банківської системи, економічні, організаційні і правові засади створення, діяльності, реорганізації і ліквідації банків.

У пункті шостому статті 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» зазначено, що ліквідація банку - процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства.

Виходячи із системного аналізу вказаних норм законодавства та враховуючи положення статті 12 Господарського процесуального кодексу України, можна дійти висновку, що спори, які виникають на стадії ліквідації (банкрутства) банку, повинні розглядатися за правилами господарського судочинства.

Аналогічні правові позиції викладені постановах Верховного Суду України від 16.02.2016 у справі № 21-4846а15 та від 15.06.2016 у справі №21-286а16.

Колегія суддів апеляційної інстанції звертає увагу на те, що позивач протягом 2016 року звертався за захистом своїх прав та охоронюваних законом інтересів до адміністративного суду, суду загальної юрисдикції в порядку цивільного судочинства, однак ухвалою Запорізького окружного адміністративного суду від 01.09.2016, яка залишена без змін ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 01.11.2016 у справі №808/2576/16 відмовлено у відкритті адміністративного провадження на підставі п. 1 ч. 1 ст. 109 КАС України у зв'язку з тим, що заяву не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства. Ухвалою Шевченківського районного суд міста Києва від 14.10.2016 у справі №761/35817/16 відмовлено у відкритті провадження за позовом ОСОБА_2 з підстав, передбачених п. 1 ч. 2 ст 122 ЦПК України у зв'язку з тим, що заява не підлягає розгляду в судах в порядку цивільного судочинства.

Частина перша статті 55 Конституції України містить загальну норму, яка означає право кожного звернутися до суду, якщо його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод. Зазначена норма зобов'язує суди приймати заяви до розгляду навіть у випадку відсутності в законі спеціального положення про судовий захист. Відмова суду у прийнятті позовних та інших заяв чи скарг, які відповідають встановленим законом вимогам, є порушенням права на судовий захист, яке відповідно до статті 64 Конституції України не може бути обмежене. (зазначений правовий висновок викладений у пунктах 1, 2 резолютивної частини Рішення Конституційного суду України від 25 грудня 1997 року № 9-зп).

Суд апеляційної інстанції зазначає, що відмова судами всіх юрисдикцій у прийнятті до розгляду позовної заяви ОСОБА_2, порушує право останнього на розгляд його справи незалежним і безстороннім судом, що є порушенням п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка ратифікована Законом України від 17.07.1997.

На переконання колегії суддів, місцевий господарський суд у даній справі дійшов помилкового висновку щодо наявності підстав для відмови у прийнятті позовної заяви на підставі пункту 1 частини 1 статті 62 ГПК України.

Згідно пункту 2 частини 1 статті 103 Господарського процесуального кодексу України, апеляційна інстанція за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати рішення повністю або частково і прийняти нове рішення.

Підставами для скасування або зміни рішення місцевого господарського суду, відповідно до пунктів 1, 4 частини 1 статті 104 ГПК України, є неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, порушення або неправильне застосування норм процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2 на ухвалу Господарського суду міста Києва від 19.12.2016 про відмову в прийнятті позовної заяви підлягає задоволенню, а ухвала Господарського суду міста Києва від 19.12.2016 року у справі №910/3960/16 скасуванню.

Відповідно до ч. 7 ст. 106 ГПК України у випадках скасування апеляційною інстанцією ухвал про відмову у прийнятті позовної заяви або заяви про порушення справи про банкрутство, про повернення позовної заяви або заяви про порушення справи про банкрутство, зупинення провадження у справі, припинення провадження у справі, про залишення позову без розгляду або залишення заяви у провадженні справи про банкрутство без розгляду справа передається на розгляд місцевого господарського суду.

Згідно з п.4.8. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.2013 року №7 «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України» якщо судом апеляційної інстанції скасовано ухвалу місцевого господарського суду з числа зазначених у частині сьомій статті 106 ГПК з передачею справи на розгляд суду першої інстанції, то розподіл сум судового збору, пов'язаного з розглядом відповідної апеляційної скарги, здійснюється судом першої інстанції за результатами розгляду ним справи згідно із загальними правилами статті 49 ГПК

Керуючись ст. 49, 57, 62, 99, 101, п. 2 ч. 1 ст. 103, п. 4) ч.1 ст. 104, ст. 105, 106, господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Господарського суду міста Києва від 19.12.2016 у справі №911/3960/16 задовольнити.

2. Ухвалу Господарського суду міста Києва від 19.12.2016 у справі №911/3960/16 скасувати.

3. Справу №911/3960/16 передати Господарському суду міста Києва для розгляду по суті.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанову може бути оскаржено у касаційному порядку відповідно до вимог ст. ст. 107-111 ГПК України.

Головуючий суддя Г.А. Жук

Судді А.О. Мальченко

С.Я. Дикунська