КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"31" січня 2017 р. Справа№ 910/17837/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Станіка С.Р.

суддів: Корсакової Г.В.

Власова Ю.Л.

За участю представників:

Від позивача (апелянта): Конопка І.І. - представник за довіреністю

Від відповідача: Семенчук В.Ю. - представник за довіреністю

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія "Основа" на рішення Господарського суду міста Києва від 15.11.2016 у справі № 910/17837/16 (суддя Морозов С.М.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія "Основа"

до Публічного акціонерного товариства "Банк "Фінанси та Кредит"

про визнання недійсними підпунктів пункту договору, -

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 15.11.2016 у справі № 910/17837/16 в задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія "Основа" до Публічного акціонерного товариства "Банк "Фінанси та Кредит" про визнання недійсними підпунктів b) та c) пункту 3.1. договору про відновлювальну кредитну лінію № 1398-12 від 29.02.2012 (зі змінами) відмовлено в повному обсязі.

Рішення місцевого господарського суду мотивовано тим, що, враховуючи приписи Господарського кодексу України, Закону України «Про банки і банківську діяльність», Цивільного кодексу України встановлення відповідачем та погодження позивачем обов'язку сплати відсотків за підвищеною відсотковою ставкою у випадку порушення умов договору, як прояв волі сторін договору, у повній мірі відповідає вимогам діючого законодавства.

Крім того, суд першої інстанції зазначив, що всупереч твердженням позивача, сплата позичальником відсотків за підвищеною відсотковою ставкою у разі порушення умов договору за своєю правовою природою є встановленою договором платою за користування грошовими коштами, а не неустойкою, яка виступає не лише способом забезпечення виконання зобов'язань, а також й однією з форм господарсько-правової відповідальності. Серед іншого, місцевим господарським судом встановлено, що наявними у матеріалах справи доказами підтверджується, що при укладенні кредитного договору сторони не були позбавлені права на вільний вибір контрагентів та визначення умов договору, на свій розсуд та з власної волі узгодили умови правочину, та, відповідно, прийняли на себе обов'язок виконання умов укладеного договору. Враховуючи вищенаведене, суд першої інстанції дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Не погоджуючись з рішенням Господарського суду міста Києва від 15.11.2016 у справі № 910/17837/16, апелянт звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою в якій просить вказане рішення суду першої інстнції скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що застосування місцевим господарським судом приписів ст. 1054, ст. 1056-1 Цивільного кодексу України, ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» є неправильним, адже проценти, прописані вищевказаними нормами передбачають до сплати «за користування чужими грошовими коштами», та не можуть застосовуватися в якості заходу відповідальності за порушення зобов'язання, як це має місце у випадку із процентами, передбаченими спірними підпунктами. Також, апелянт зазначив про те, що спірними підпунктами кредитного договору передбачено у разі прострочення сплати кредиту обов'язок боржника сплатити дві суми: підвищену відсоткову ставку (п. 3.1. договору) та пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ( п. 7.1. договору). На думку апелянта, наведені обставини свідчать про порушення вимог ст. 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» щодо максимального обсягу цивільно-правової відповідальності особи за порушення грошового зобов'язання, а саме: такий обсяг не може перевищувати подвійної облікової ставки НБУ. З урахуванням наведеного, скаржник зазначає про те, що встановлення Банком «прихованої пені» є намаганням штучно збільшити обсяг відповідальності позичальника за прострочення виконання грошового зобов'язання.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справи № 910/17837/16 між суддями, справу розподілено судді - доповідачу Станіку С.Р. у складі колегії суддів: головуючий суддя: Станік С.Р., судді: Корсакова Г.В., Власов Ю.Л.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 15.12.2016 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія "Основа" на рішення Господарського суду міста Києва від 15.11.2016 у справі № 910/17837/16 прийнято до розгляду та порушено апеляційне провадження, розгляд апеляційної скарги призначено на 31.01.2017.

В судовому засіданні 31.01.2017 представник апелянта підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі, просив рішення Господарського суду міста Києва від 15.11.2016 у справі № 910/17837/16 скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги повністю.

Представник відповідача в судовому засіданні 31.01.2017 проти доводів апеляційної скарги заперечував з урахуванням поданого 30.01.2017 через канцелярію суду відзиву на апеляційну скаргу, та зазначив, що рішення суду першої інстанції винесено з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстави для його скасування - відсутні.

Статтею 99 Господарського процесуального кодексу України визначено, що в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі. Апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Згідно з статтею 101 Господарського процесуального кодексу України, у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі. В апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Київський апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення місцевого господарського суду має бути залишено без змін, виходячи із наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується наявними матеріалами справи, 29.02.2012 між відповідачем (Банк) та позивачем (Позичальник) було укладено договір про відновлювальну кредитну лінію № 1398-12 (надалі - Договір), відповідно до умов якого Банк відкриває Позичальнику відновлювальну кредитну лінію на загальну суму 2 000 000 грн., а Позичальник зобов'язується повернути отримані в рахунок кредитної лінії грошові кошти до 28.02.2013 і сплатити за користування кредитними коштами проценти відповідно до розділу 3 Договору.

Відповідно до п.3.1. Договору Позичальник сплачує Банку проценти за користування кредитними коштами у валюті кредиту за процентними ставками:

a) 22% річних на період з дня надання до терміну повернення кредиту, що зазначений в п. 1.1 Договору;

b) 44% річних за період з терміну повернення кредиту, що зазначений у п.1.1 Договору, а також у випадку порушення строків повернення кредитних коштів, що вказані в п.4.5., 6.1. Договору до дня фактичного погашення заборгованості за кредитом.

Відповідно до п. 1.1. укладеної між сторонами Додаткової угоди від 23.10.2012 до Договору сторонами збільшено ліміт максимальної заборгованості у сумі 8 601 650,00 грн., а п. 3.1 Договору доповнено його підпунктом с) яким передбачено сплату процентів за порушення Позичальником строків погашення кредиту згідно з Графіком зниження ліміту кредитної лінії, що зазначений в п.2.5 цього Договору:

- за кредитом в національній валюті України - 44,00% (сорок чотири) процентів річних від суми невиконаного своєчасно зобов'язання за кредитом згідно з вищезгаданим графіком, за період часу з моменту непогашення кредиту (частини кредиту) до дня фактичного погашення цієї заборгованості за кредитом;

- за кредитом в доларах США - 25,6% (Двадцять п'ять цілих та шість десятих) процентів річних від суми невиконаного своєчасно зобов'язання за кредитом згідно з вищезгаданим графіком, за період часу з моменту непогашення кредиту (частини кредиту) до дня фактичного погашення цієї заборгованості за кредитом.

В подальшому між сторонами було укладено Додаткову угоду від 27.03.2014 до Договору, відповідно до якої визначені підпунктами b) та с) пункту 3.1 Договору ставки відсотків було збільшено до 46% у гривні та 26.5% у доларах відповідно.

При цьому, в п. 7.1. Договору передбачено, що за прострочення повернення кредитних коштів та/або сплати процентів та/або комісійної винагороди Позичальник сплачує Банку пеню з розрахунку подвійної облікової ставки Національного Банку України від простроченої суми за кожен день прострочення. Вказана пеня сплачується у разі порушення Позичальником термінів платежів, передбачених п.п. 1.1., 2.5., 3.4., 3.6., 4.5., 6.1., 8.3. цього Договору, а також будь-яких інших термінів платежів, що передбачені цим Договором. Сплата пені не звільняє Позичальника від зобов'язання сплатити проценти за весь час фактичного користування кредитними коштами.

Враховуючи вищенаведене, позивач вказує на те, що умовами кредитного договору за прострочення сплати кредитних коштів передбачено сплату позичальником пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ (п. 7.1. Договору) та підвищених відсотків (п. 3.1. Договору), сплата яких, на думку апелянта, за своєю правовою природою є штрафною санкцією (прихованою пенею), у зв'язку з чим позивач звернувся до суду з позовом про визнання недійсними підпунктів b) та c) пункту 3.1. договору про відновлювальну кредитну лінію № 1398-12 від 29.02.2012 (зі змінами).

Частиною першою статті 203 Цивільного кодексу України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

За приписами частини першої статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

У частині першій статті 627 Цивільного кодексу України зазначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 Цивільного кодексу України).

Згідно з частиною першою статті 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Так, дослідивши договір про відновлювальну кредитну лінію № 1398-12 від 29.02.2012, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що сторонами було досягнуто згоди з усіх істотних умов, які визначені для такого типу договору чинним законодавством України, з чим колегія суддів апеляційної інстанції погоджується.

Також, суд апеляційної інстанції вважає вірним висновок місцевого господарського суду про те, що позивач, помилково ототожнює передбачені договором відсотки, які є платою за користування чужими коштами з пенею, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 536 Цивільного кодексу України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частинами 1, 2 статті 1056-1 Цивільного кодексу України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Частиною другою статті 345 Господарського кодексу України встановлено, що кредитні відносини здійснюються на підставі кредитного договору, що укладається між кредитором і позичальником у письмовій формі. У кредитному договорі передбачаються мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов'язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, обов'язки, права і відповідальність сторін щодо видачі та погашення кредиту.

Статтею 47 Закону України "Про банки і банківську діяльність" визначено, що банк самостійно встановлює процентні ставки та комісійну винагороду за надані послуги.

За таких обставин, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з судом першої інстанції про те, що встановлення відповідачем та погодження позивачем обов'язку сплати відсотків за підвищеною відсотковою ставкою у випадку порушення умов договору, як прояв волі сторін договору, у повній мірі відповідає вимогам діючого законодавства.

Крім того, суд апеляційної інстанції зазначає, що "користування чужими грошовими коштами" потрібно розуміти, як надання грошових коштів у тимчасове використання (позика, кредит, банківський вклад тощо), так як і випадки прострочення сплати грошей за будь-якими оплатними зобов'язаннями.

Дослідивши спірні підпункти Договору, суд апеляційної інстанції встановив, що підпункт b) пункту 3.1. Договору передбачає нарахування та розмір відсотків за тимчасове використання грошових коштів кредитора, а підпункт с) пункту 3.1. Договору передбачає нарахування та підвищений розмір відсотків у випадку прострочення повернення кредитних коштів.

З наведеного вбачається, що правова природа відсотків, які передбачені в спірних підпунктах п. 3.1. Договору однакова, різними є лише періоди нарахування та розмір таких відсотків.

Отже, все вищевказане свідчить про те, що спірними підпунктами п. 3.1. Договору встановлено розмір відсотків, нарахування яких, обумовлено ст. 536, ст. 1054, ст. 1056-1 Цивільного кодексу України, ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність».

Крім того, як встановлено судом першої інстанції та підтверджується наявними матеріалами справи, спірні підпункти розміщені у розділі 3 кредитного договору "Нарахування та сплата процентів", в той час, як зобов'язання позичальника зі сплати пені у разі порушення умов договору зафіксоване сторонами у п. 7.1. розділу 7 кредитного договору "Відповідальність позичальника", у зв'язку з чим, суд апеляційної інстанції погоджується з місцевим господарський судом про те, що сплата позичальником відсотків за підвищеною відсотковою ставкою у разі порушення умов договору за своєю правовою природою є встановленою договором платою за користування грошовими коштами, а не неустойкою, яка виступає не лише способом забезпечення виконання зобов'язань, а також й однією з форм господарсько-правової відповідальності.

З огляду на викладене, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з судом першої інстанції про те, що положення підпунктів b) та c) пункту 3.1. кредитного договору не підлягають узгодженню із нормами глави 49 Цивільного кодексу України "Забезпечення виконання зобов'язання" та Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань".

З з урахування вищезазначеного, суд апеляційної інстанції відхиляє доводи апелянта в обґрунтування підстав скасування судового рішення, про те, що застосування місцевим господарським судом приписів ст. 1054, ст. 1056-1 Цивільного кодексу України, ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» є неправильним, а також про те, що спірними підпунктами п. 3.1. Договору встановлено «приховану пеню», розмір якої відповідно до вимог Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» не може перевищувати подвійної облікової ставки НБУ, як безпідставні та необґрунтовані.

Згідно з п. 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" № 11 від 29.05.2013р. вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується наявними матеріалами справи, при укладенні кредитного договору сторони не були позбавлені права на вільний вибір контрагентів та визначення умов договору, на свій розсуд та з власної волі узгодили умови правочину, та, відповідно, прийняли на себе обов'язок виконання умов укладеного договору.

Апелянт не надав ні суду першої інстанції під час розгляду справи, ні судуапеляційної інстанції належних та допустимих доказів в розумінін приписів ст.ст. 33, 34 Господарського процесуального одексу України доказів на підтвердження того, що в момент укладення сторонами договорів не були дотримані вимоги, встановлені ст. 203 ЦК України, а обставини, викладені позивачем в обґрунтування позовних вимог, не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції погоджується з судом першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог, у зв'язку з їх необґрунтованістю та відсутністю підстав для визнання недійсними підпунктів b) та c) пункту 3.1. Договору про відновлювальну кредитну лінію №1398-12 від 29.02.2012, укладеного з відповідачем.

Крім того, у відзиві на позовну заяву та у відзиві на апеляційну скаргу відповідач вказав на те, що даний позов заявлено поза межами строку позовної давності, що є підставою для відмови в його задоволенні.

Згідно зі ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст.ст. 257, 258 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, проте, для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.

Згідно статті 261 Цивільного кодексу України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (пункт 1), за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. (пункт 5).

Статтею 267 Цивільного кодексу України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (пункт 3), сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (пункт 4).

Разом з тим, відповідно до п. 2.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" № 10 від 29.05.2013, за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Враховуючи вищенаведене, зокрема те, що судами першої та апеляційної інстанцій не було встановлено наявність порушення прав чи інтересів позивача, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку про відсутність підстав для застосування позовної давності у справі № 910/17837/16.

Статтею 4-3 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Частина 1 статті 33 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до статті 43 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до ст. 104 Господарського процесуального кодексу України, підставами для скасування або зміни рішення місцевого господарського суду є:

1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи;

4) порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів Київського апеляційного господарського суду приходить до висновку, що доводи апелянта, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків господарського суду першої інстанції, викладених в оскаржуваному рішенні, господарський суд першої інстанції під час вирішення спору вірно встановив фактичні обставини справи, належним чином дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, а тому, рішення підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - без задоволення.

Судовий збір за подачу апеляційної скарги, у відповідності до вимог статті 49 Господарського процесуального кодексу України, покладається судом на апелянта.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія "Основа" на рішення Господарського суду міста Києва від 15.11.2016 у справі № 910/17837/16 - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 15.11.2016 у справі № 910/17837/16 - залишити без змін.

3. Матеріали справи № 910/17837/16 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова апеляційного господарського суду набирає законної сили з дня її прийняття. Постанову апеляційного господарського суду може бути оскаржено до Вищого господарського суду України у порядку та строки, передбачені Господарським процесуальним кодексом України.

Головуючий суддя С.Р. Станік

Судді Г.В. Корсакова

Ю.Л. Власов