ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
тел. /0552/ 49-31-78
Веб сторінка : ks.arbitr.gov.ua/sud5024/
_________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 січня 2017 року Справа № 923/1331/16

Господарський суд Херсонської області у складі судді Ярошенко В.П. при секретарі Бєловій О.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "АХА Страхування", м. Київ

до: Служби автомобільних доріг у Херсонській області, м. Херсон

про стягнення 234000 грн

за участю представників сторін:

від позивача - не прибули

від відповідача - уповноважена особа ОСОБА_1, довір. від 01.08.2016

Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "АХА Страхування" (позивач) звернулося з позовом до Служби автомобільних доріг у Херсонській області (відповідач) про стягнення суми сплаченого страхового відшкодування в розмірі 234000,00 грн за договором добровільного страхування наземного транспорту №106а/13зп від 12.03.2013.

Ухвалами від 27.12.2016 та від 10.01.2017 розгляд справи відкладався.

Позивач в засідання суду не прибув, надіславши до суду електронною поштою клопотання про відкладення розгляду справи та продовження строку вирішення спору, посилаючись на те, що йому стало відомо, що на запит Господарського суду Херсонської області з Генічеського районного суду не надійшли матеріали адміністративної справи у відношенні ОСОБА_2, які мають суттєве значення для розгляду справи.

Представник відповідача в засіданні суду заперечує проти відкладення розгляду справи. Згідно відзиву на позовну заяву відповідач позовні вимоги не визнає, мотивуючи відсутністю правових підстав для їх задоволення, позовну заяву вважає такою, що не відповідає фактичним обставинам справи.

Суд відхиляє клопотання позивача про відкладення розгляду справи, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 77 ГПК України суд відкладає розгляд справи, але в межах строку вирішення спору, встановленого статтею 69 ГПК України, коли спір не може бути вирішено в даному засіданні, в тому числі і через неявку в засідання суду представників сторін. Відкладення розгляду справи є правом, а не обовязком суду і використовується ним, якщо неявка представника сторони перешкоджає вирішенню спору в даному судовому засіданні.

Подальше ж відкладення розгляду справи призведе до затягування судового процесу і є порушенням приписів статті 22 ГПК України, зокрема, стосовно обовязку сторін добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами, виявляти взаємну повагу до прав і охоронюваних законом інтересів другої сторони. Крім того, неявка представників позивача не є перешкодою для вирішення спору по суті.

До того ж, відповідач посилається на те, що в матеріалах справи міститься надана ним копія листа Генічеського районного суду Херсонської області від 20.12.2016 № 01-18/179/2016, в якому повідомлено, що матеріали стосовно ОСОБА_2 28.04.2014 вдруге були повернуті судом для доопрацювання і після цього до Генічеського районного суду Херсонської області не надходили.

Після закінчення розгляду справи в судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника відповідача, суд, -

в с т а н о в и в:

Як вбачається із матеріалів справи, 12.03.2013 громадянин ОСОБА_3 (страхувальник) та ПАТ "СК "АХА Страхування" (страховик, позивач) уклали договір добровільного страхування наземного транспорту №106а/13зп, предметом якого є майнові інтереси страхувальника, повязані з володінням, користуванням і розпорядженням транспортним засобом - автомобілем INFINITI FX 37, державний реєстраційний номер НОМЕР_1.

Пунктом 20.1. договору сторони встановили, що страховик бере на себе зобовязання компенсувати страхувальнику прямі збитки, які є наслідком настання страхових подій, серед яких збитки, завдані внаслідок ДТП (будь-яке пошкодження або знищення транспортного засобу, його окремих складових частин чи додаткового обладнання).

20.01.2014 із застрахованим транспортним засобом відбулася страхова подія, а саме: о 13 годині 20 хвилин на 459 км +150 м автошляху Харків-Сімферополь сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля "Тойота Корола", державний реєстраційний номер НОМЕР_2, під керуванням водія ОСОБА_4 та автомобіля "Инфинити Ф 37", державний реєстраційний номер НОМЕР_1.

В матеріалах справи наявна відомість №9336707 від 03.02.2014 про дорожньо-транспортну пригоду, ДТП сталося внаслідок порушення:

- ОСОБА_4. Перевищення безпечної швидкості, пункту (пунктів) 12.1.; 2; 3Б Правил дорожнього руху, затверджених Постановою КМУ від 10.10.2001 №1306. За фактом правопорушень, які призвели до скоєння ДТП, складено адміністративний протокол АВ2 №123144 за ст.124 КУпАП. Матеріали направлені до ВДАЇ Дніпропетровського району.

- ОСОБА_2. Порушення правил утримання автодоріг та вулиць, пункту (пунктів) 1.5. Правил дорожнього руху, затверджених Постановою КМУ від 10.10.2001р. №1306. За фактом правопорушень, які призвели до скоєння ДТП, складено адміністративний протокол АВ2№116372 за ч.4 ст.140 КУпАП. Матеріали направлені до ВДАЇ м. Генічеськ.

19.09.2014 Дніпропетровський районний суд Дніпропетровської області закрив адміністративну справу у відношенні ОСОБА_4 за ст.124 КУпАП у звязку із відсутністю складу адміністративного правопорушення.

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди автомобіль "Инфинити ФХ 37", державний реєстраційний номер НОМЕР_1 зазнав значних механічних пошкоджень, вартість яких відповідно до розрахунків страхового відшкодування від 03.02.2014р. та від 13.02.2014р. склала 234000,00 грн.

На виконання умов договору добровільного страхування наземного транспорту №106а/13зп на підставі страхового акту №1.001.14.00850/vesko5012 від 20.02.2014р. та №1.001.14.00850/ vesko3775 від 07.02.2014р. страховиком було сплачено страхове відшкодування в розмірі 234000,00 грн.

За твердженням позивача, з моменту виплати страхового відшкодування позивач відповідно до статей ст.993, 1191, 1192, 1172 ЦК України та норми ст.27 Закону України "Про страхування" отримав право стягнути з відповідача, як відповідальної особи за завдані збитки, суму сплаченого страхового відшкодування в розмірі 234000,00 грн., оскільки дорожньо-транспортна пригода відбулась внаслідок винних дій посадової особи - інженера відділу якості, технічного контролю та нових технологій Служби автомобільних доріг у Херсонській області ОСОБА_2.

Оцінюючи подані позивачем докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Статтею 979 ЦК України встановлено, що за договором страхування одна сторона (страховик) зобовязується, у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Згідно з ст. 27 Закону України "Про страхування" та ст. 993 ЦК України передбачено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Відповідно до ст.1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Згідно з ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обовязків.

Загальні підстави відповідальності за завдану шкоду, згідно з якою майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала, встановлені ст.1166 ЦК України.

Для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування збитків, потрібна наявність повного складу цивільного правопорушення, як-то: протиправна поведінка, дія чи бездіяльність особи; шкідливий результат такої поведінки (збитки); причинний звязок між протиправною поведінкою та збитками; вина правопорушника.

З огляду на вищевикладені норми, позивач повинен довести, що шкода заподіяна працівником відповідача саме під час виконання ним своїх трудових (службових) обовязків, безпосередній причинний звязок між правопорушенням та заподіянням шкоди і розмір відшкодування. При цьому, встановлення причинного звязку між протиправною поведінкою особи, яка завдала шкоду, та збитками потерпілої сторони є важливим елементом доказування наявності реальних збитків. Слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи, - наслідком такої протиправної поведінки.

Питання про наявність або відсутність причинного звязку між протиправною поведінкою особи і шкодою має бути вирішено судом шляхом оцінки усіх фактичних обставин справи.

Слід зазначити, що як у випадках порушення зобовязання за договором, так і за зобовязанням, що виникає внаслідок заподіяння шкоди, цивільне законодавство передбачає презумпцію вини правопорушника (ст.ст.614 та 1166 ЦК України).

В абз.1 п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992р. №6 "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди" (із змінами та доповненнями) зазначено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний звязок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини.

Приписами норми ст.24 Закону України "Про автомобільні дороги" визначено, що власники доріг, вулиць та залізничних переїздів або уповноважені ними органи несуть відповідальність за створення безпечних умов руху на дорогах, вулицях та залізничних переїздах, що знаходяться у їх віданні. Власники доріг, вулиць та залізничних переїздів, керівні працівники дорожньо-експлуатаційних організацій несуть відповідальність, в тому числі і кримінальну, якщо дорожньо-транспортна подія сталася з їх вини.

Орган державного управління автомобільними дорогами загального користування відповідає за: 1) стан автомобільних доріг загального користування відповідно до діючих норм та фінансування; 3) відшкодування збитків користувачам автомобільних доріг загального користування у порядку, визначеному законом (ст.13 цього Закону).

Статтею 34 ГПК України встановлено, що обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Позивачем не надано жодних доказів на підтвердження того, що дорожньо-транспортна пригода сталася саме з причин незадовільного стану автомобільної дороги чи дорожнього покриття.

У Відомостях про дорожньо-транспортну пригоду №9336707 , сформованих АІПС ДТП станом на 03.02.2014р. причиною дорожньо-транспортної пригоди зазначено також перевищення ОСОБА_4 безпечної швидкості, порушення п.п. 121-,1; 2,3Б дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року №1306.

В постанові Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 19 березня 2014 року у праві №3-175/657/14-п встановлено, що дорожньо-транспортна пригода сталась в умовах ожеледиці, льодяного дощу, мокрого снігу, низової хуртовини. Автомобіль ОСОБА_4 занесло на зустрічну смугу руху. Суд прийшов до висновку, що ОСОБА_4 діяв в умовах непереборної сили та для запобігання власної загибелі або каліцтва громадян.

Крім того, відсутні докази того, що посадова особа відповідача ОСОБА_2 у звязку саме з цією дорожньо-транспортною пригодою притягувався до адміністративної відповідальності.

Так, за клопотанням позивача судом було надіслано запит від 11.01.2017 до Генічеського районного суду з проханням надати копії адміністративної справи за протоколом про адмінправопорушення від 24.01.2014 про притягнення до адмінвідповідальності ОСОБА_2 за ч. 4 ст. 140 КУаАП. Однак, відповіді на зазначений запит судом не отримано.

В той же час, в матеріалах справи міститься надана відповідачем копія листа Генічеського районного суду Херсонської області від 20.12.2016 № 01-18/179/2016, в якому зазначено, що 30.01.2014 до Генічеського районного суду Херсонської області від Генічеського ІДПС з ОСП № 3 РДПС в Херсонській області надійшов протокол від 24.01.2014 про адмінправопорушення щодо ОСОБА_2 Згідно даного протоколу ОСОБА_2 обвинувачується в тому, що 20.01.2014 та 21.01.2014, будучи посадовою особою, не вчинив заходів щодо своєчасної ліквідації зимової ожеледиці, у результаті чого трапилось ДТП з матеріальними збитками на а/д М-18 Харків-Сімферополь, чим порушив ЗУ "Про дорожній рух", що передбачено ч. 4 ст. 140 КУаАП. 31.01.2014 Генічеський районний суд Херсонської області повернув матеріали для доопрацювання. 17.04.2014 до Генічеського районного суду Херсонської області повторно надійшли зазначені матеріали, 28.04.2014 суд повернув матеріали для належного оформлення, після чого вони до суду не повертались.

Відповідно до положень ст.ст. 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, суд дійшов висновку, що заявлені позивачем вимоги не підлягають задоволенню.

Витрати зі сплати судового збору покладаються на позивача відповідно до ст. 49 ГПК України.

Керуючись ст.ст.44, 49, 82-85 ГПК України, господарський суд

в и р і ш и в:

1. В задоволенні позовних вимог відмовити.

Повне рішення складено 01.02.2017.

Суддя В.П.Ярошенко