КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" січня 2017 р. Справа№ 910/12030/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Скрипки І.М.

суддів: Михальської Ю.Б.

Тищенко А.І.

за участю представників сторін:

від позивача: Маркович В.О. - дов. б/н від 29.06.2016р.

від відповідача-1: Баранов О.В. - дов. №56 від 27.12.2016р.

від відповідача-2: Залізняк І.І. - дов. б/н від 23.06.2016р.

від третьої особи: не з'явились

розглянувши апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Банк "Київська Русь" на рішення Господарського суду міста Києва від 12.10.2016р.

у справі № 910/12030/16 (суддя Якименко М.М.)

за позовом Приватного підприємства "СІГМА"

до 1) Публічного акціонерного товариства "Банк "Київська Русь" в

особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних

осіб на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ "Банк

"Київська Русь"

2) Приватно-орендного сільськогосподарського підприємства

"Уманський тепличний комбінат"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Національний Банк України

про визнання договору недійсним

В судовому засіданні 25.01.2017р. відповідно до ст. ст. 85, 99 Господарського процесуального кодексу України оголошено вступну та резолютивну частину постанови.

ВСТАНОВИВ:

У червні 2016 року Приватне підприємство "СІГМА" звернулось до Господарського суду міста Києва із позовом до Публічного акціонерного товариства "БАНК "КИЇВСЬКА РУСЬ" в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ "Банк "Київська Русь" та Приватно-орендного сільськогосподарського підприємства "Уманський тепличний комбінат" про визнання недійсним договору іпотеки.

Позовні вимоги мотивовані тим, що на думку позивача, укладаючи Договір іпотеки від 18.10.2010 року, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу та зареєстровано в реєстрі за №1510, відповідач-2 не мав необхідних на це повноважень та всупереч ч. 2 ст. 6 Закону України "Про іпотеку" та ч. 1 ст. 321 ЦК України порушив право власності Позивача на частку предмета іпотеки.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 12.10.2016р. у справі №910/12030/16 позов задоволено.

Визнано недійсним Договір іпотеки від 18.10.2010 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу та зареєстрований в реєстрі за №1510, укладений між Публічним акціонерним товариством "БАНК "КИЇВСЬКА РУСЬ" та Приватно-орендним сільськогосподарським підприємством "Уманський тепличний комбінат".

Стягнуто з Приватно-орендного сільськогосподарського підприємства "Уманський тепличний комбінат" на користь Приватного підприємства "СІГМА" 689, 00 грн. судового збору.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства "БАНК "КИЇВСЬКА РУСЬ" на користь Приватного підприємства "СІГМА" 689, 00 грн. судового збору.

Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням, відповідач-1 звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове про відмову у позові.

Апеляційна скарга обґрунтована порушенням судом норм матеріального та процесуального права, неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями апеляційну скаргу відповідача-1 09.11.2016р. передано на розгляд судді Київського апеляційного господарського суду Скрипці І.М., сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Скрипка І.М., судді Михальська Ю.Б., Тищенко А.І.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 11.11.2016р. колегією суддів в зазначеному складі прийнято апеляційну скаргу до провадження та призначено до розгляду на 14.12.2016р.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 14.12.2016р. згідно ст. 69 ГПК України строк розгляду спору продовжено, у відповідності до ст. 77 ГПК України розгляд справи відкладено на 25.01.2017р.

Представник відповідача-1 в судовому засіданні апеляційної інстанції 25.01.2017р. підтримав апеляційну скаргу, з підстав викладених у ній, просив її задовольнити, оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове про відмову в позові.

Представник позивача в судовому засіданні апеляційної інстанції 25.01.2017р. заперечував проти доводів відповідача-1, викладених в апеляційній скарзі, просив залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення без змін з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу.

Представник відповідача-2 в судовому засіданні апеляційної інстанції 25.01.2017р. заперечував проти доводів апеляційної скарги відповідача-1, просив її відхилити, а рішення залишити без змін.

Представник третьої особи в судове засідання апеляційної інстанції 25.01.2017р., будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, не з'явився, причини його неявки суду не відомі. Оскільки його явка в судове засідання обов'язковою не визнавалась, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу у його відсутність за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до частини 1 статті 101 ГПК України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу.

Частиною 2 статті 101 ГПК України передбачено, що апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги та перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Згідно статті 99 ГПК України в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у розділі ХІІ ГПК України.

Колегія суддів, обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення учасників апеляційного провадження, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскарженого рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення підлягає скасуванню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 11.06.2007 року між Приватним підприємством "СІГМА" (позивач, генеральний підрядник) та Приватно-орендним сільськогосподарським підприємством "Уманський тепличний комбінат" (відповідач-2, замовник) укладено Договір будівельного підряду №10/6 (Договір будівельного підряду), за умовою якого генеральний підрядник (позивач) зобов'язувався виконати роботи по спорудженню складу готової продукції площею 9600 м. кв. та ввести його в експлуатацію, а саме (підготовка підвалин, влаштування фундаментів та каркасу, влаштування огороджуючи конструкцій стін та покрівлі, влаштування каналізації) на об'єкті Замовника (Відповідача-2), що розташований за адресою: вул. Дерев'янка, 26. м. Умань, Черкаської області, на підставі наданої Замовником проектної документації.

Пунктом 1.2. договору визначено, що обсяг, види, ціна та терміни поетапного виконання робіт визначаються проектною документацією та договірною ціною.

Відповідно до п. 2.2. договору ціна договору визначена сторонами в розмірі 1 139 922,04 грн. з ПДВ.

Оплата робіт здійснюється на підставі актів виконаних робіт, які враховують виконання і договірних і додаткових робіт. Після підписання сторонами акта приймання виконаних робіт, замовник протягом 3 робочих днів оплачує генеральному підряднику ціну виконаних робіт (п. 2.6-2.7. договору).

Остаточний термін виконання робіт, визначений п. 4.1. договору, встановлений до 30 грудня 2007 року.

Згідно з п. 6.1. договору матеріально-технічне забезпечення за цим договором покладається на замовника.

Як передбачено п. 1.3. договору підрядник виконує роботи із матеріалів замовника. При передачі матеріалів право власності на них до генпідрядника не переходить. Ризик випадкового знищення або випадкового пошкодження (псування) матеріалу після прийняття по видаткових накладних до підписання сторонами проміжних актів приймання-передавання виконаних робіт несе генеральний підрядник.

Відповідно до п. 1.4. договору роботи, що не передбачені договором та проектною документацією, необхідність яких була виявлена в процесі виконання робіт, оформлюються додатковою угодою в усній чи письмовій формі. В даному випадку при необхідності додатково складаються всі документи, передбачені п. 1.2.

11.03.2008 року між позивачем та відповідачем-2 укладено Додаткову угоду (інвестиційну) до Договору (далі по тексту - Додаткова угода), згідно якої доповнено розділ 1 (Предмет договору) наступними пунктами:

- 1.5. У разі виявлення в процесі виконання робіт, перелік яких визначено Договором підряду №10/6 від 11 червня 2007 року, необхідності виконання додаткових робіт для повного спорудження складу готової продукції та введення його в експлуатацію, відповідно до п.1.1. Договору підряду, та у разі неможливості Замовника за власний кошт забезпечити Генерального підрядника необхідними для виробництва матеріалами та механізмами, оплатити вартість виконаних додаткових робіт, останній має право за рахунок власних коштів, в межах лімітів, встановлених даною Додатковою угодою, здійснити інвестицію - такі додаткові роботи та забезпечити матеріалами та механізмами, необхідними для виробництва.

- 1.6 Ліміти, в межах яких Генеральний підрядник/Інвестор має право, здійснити інвестицію - додаткові роботи та забезпечити матеріалами та механізмами, необхідними для виробництва, визначених в пункті 1.5. Додаткової угоди, становлять - до 900 000,00 гривень.

- 1.7 Визначення остаточної вартості інвестиції - додаткових робіт та вартості використаних матеріалів та механізмів, необхідних для виробництва здійснюється Сторонами після повного виконання Генеральним підрядником/Інвестором комплексу необхідних робіт на підставі актів виконаних робіт, підписаних Сторонами в порядку, визначеному Договором підряду.

- 1.8 Остаточні розрахунки між Замовником та Генеральним підрядником/Інвестором здійснюється у один з таких способів:

- 1.8.1. Замовник сплачує остаточну вартість інвестиції - додаткових робіт та вартість використаних матеріалів та механізмів, необхідних для виробництва, визначену відповідно до пункту 1.7. Додаткової угоди протягом 5-ти робочих днів з моменту підписання акту/останнього акту виконаних робіт.

- 1.8.2. У разі, якщо Замовник не виконає зобов'язання по сплаті, визначенні п.п.1.8.1. Додаткової угоди Генеральний підрядник/Інвестор після введення в експлуатацію об'єкта будівництва відповідно до Договору підряду, набуває права вимагати визнання за ним права власності на частку в такому об'єкті, пропорційну вартості (станом на день підписання актів виконаних робіт) здійснених ним інвестиції - додаткових робіт та вартість використаних матеріалів та механізмів, необхідних для виробництва, у будь-який незаборонений законом спосіб.

- 1.8.3. Замовник має переважне право перед іншими особами на придбання частки об'єкту інвестицій у Генерального підрядника/Інвестора, сплативши йому його вартість у розмірі вказаному у акті виконаних робіт.

- 1.8.4. У разі, якщо Замовник відмовляється в добровільному порядку реалізувати право Генерального підрядника/Інвестора, передбачене п.п.1.8.2. Додаткової угоди, останній уповноважений звернутися до компетентного суду України з позовом про визнання права власності протягом 10 років з моменту введення об'єкта будівництва в експлуатацію до Замовника та/або іншої особи, яка буде власником об'єкта будівництва на момент такого звернення.

Відповідно до п. 2 Додаткової угоди, дана додаткова угода набирає чинності з дати її підписання та діє до повного виконання Сторонами обов'язків, визначених Договором підряду та даної додаткової угоди, але не менше, ніж 10 років.

Актом державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкта від 26.12.2008р. підтверджується, що об'єкт "Крите приміщення для оптової реалізації сільськогосподарської продукції" розташований в м. Умань, Черкаської області по вул. Дерев'янка, №26 було прийнято в експлуатацію, будівництво такого об'єкту здійснювалось генеральним підрядником ПП "Сігма", який виконував будівельно - монтажні роботи в терміни: початок робіт V-2008 р.; закінчення робіт ХІІ - 2008 р.

В подальшому за Приватно-орендним сільськогосподарським підприємством "Уманський тепличний комбінат" було зареєстровано право власності на нежитлову будівлю, що підтверджується наявним в матеріалах справи Свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 29.12.2008 Серії САС №2890.

08.10.2010 року між Акціонерним Банком "КИЇВСЬКА РУСЬ" (правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство "БАНК "КИЇВСЬКА РУСЬ"; далі по тексту - Банк, відповідач-1) та відповідачем-2 (позичальник) укладено Кредитний договір №43886-20/10-1 на відкриття невідновлювальної кредитної лінії (в національній валюті) (далі по тексту - Кредитний договір) із змінами та доповненнями відповідно до:

- Договору від 30 червня 2011 року про внесення змін до Кредитного договору № 43886-20/10-1 на відкриття невідновлювальної кредитної лінії (в національній валюті) від 08 жовтня 2010 року;

- Договору від 09 серпня 2011 року про внесення змін до Кредитного договору № 43886-20/10-1 на відкриття невідновлювальної кредитної лінії (в національній валюті) від 08 жовтня 2010 року;

- Договору від 15 листопада 2011 року про внесення змін до Кредитного договору № 43886-20/10-1 на відкриття невідновлювальної кредитної лінії (в національній валюті) від 08 жовтня 2010 року;

- Договору від 11 січня 2012 року про внесення змін до Кредитного договору № 43886-20/10-1 на відкриття невідновлювальної кредитної лінії (в національній валюті) від 08 жовтня 2010 року;

- Договору від 10 вересня 2012 року про внесення змін до Кредитного договору № 43886-20/10-1 на відкриття невідновлювальної кредитної лінії (в національній валюті) від 08 жовтня 2010 року;

- Договору від 11 березня 2013 року про внесення змін до Кредитного договору № 43886-20/10-1 на відкриття невідновлювальної кредитної лінії (в національній валюті) від 08 жовтня 2010 року;

- Договору від 03 листопада 2014 року про внесення змін до Кредитного договору №43886-20/10-1 на відкриття невідновлювальної кредитної лінії (в національній валюті) від 08 жовтня 2010 року.

Відповідно до п.1.1. Кредитного договору, Банк відкриває Позичальнику невідновлювальну кредитну лінію в межах якої зобов'язується надавати Позичальнику в користування грошові кошти на наступних умовах:

- Ліміт кредитування: 35 500 000,00 грн.

- Строк кредитної лінії: з 08 жовтня 2010 року по 07 квітня 2019 року.

- Процентна ставка: з 08.10.2010 року по 31.05.2011 року - 18,5% річних, з 01.06.2011 року по 14.11.2011 року - 17.5% річних, з 15.11.2011 року по 31.08.2012 року - 18,5% річних, з 01.09.2012 року - 19,0% річних.

У разі несвоєчасного повернення заборгованості по кредиту, Позичальник сплачує проценти з розрахунку 25% річних (п. 4.6. Кредитного договору).

Видача кредитних коштів в межах кредитної лінії здійснюється окремими частинами (надалі - Транш) на підставі заяви Позичальника (п. 2.1. Кредитного договору).

Для обліку строкової заборгованості Позичальника за кредитом, Банк відкриває позичальникові Позичковий рахунок № , який у подальшому було змінено на рахунок № (п. 2.2. Кредитного договору в редакції, передбаченої Договором від 03 листопада 2014 року про внесення змін до Кредитного договору № 43886-20/10-1 на відкриття невідновлювальної кредитної лінії (в національній валюті) від 08 жовтня 2010 року).

Надання кожного Траншу здійснюється шляхом перерахування коштів з Позичкового рахунку на поточний рахунок Позичальника № 005 у ПАТ «БАНК «КИЇВСЬКА РУСЬ» або шляхом оплати з позичкового рахунку розрахункових документів Позичальника (п. 2.3. Кредитного договору).

Строк користування кредитом починається з моменту перерахування коштів з позичкового рахунку (п. 2.4. Кредитного договору).

Повернення кредиту Позичальником здійснюється шляхом перерахування коштів з поточного рахунку Позичальника на позичковий рахунок не пізніше 08 квітня 2019 року, але цю дату може бути змінено, у випадку, коли Банк скористується правом, наданим п. 9.2. Кредитного договору.

Порядок нарахування та сплати процентів за користування кредитом врегульовано п. п. 4.2. - 4.4. Кредитного договору.

Проценти за користування кредитом нараховуються Банком з дня надання кредиту по дату кінцевого терміну повернення кредиту на суму фактичної заборгованості за кредитом, виходячи з фактичної кількості днів у місяці та 360 днів у році.

Нарахування Банком процентів здійснюється щомісячно 25 першого числа поточного місяця за період з першого числа поточного місяця по останній календарний день поточного місяця включно та у день остаточного повернення кредиту.

04 жовтня 2010 року Банк отримав від Позичальника заяву на перерахування коштів по кредитній лінії, вих. № 958, від 04.08.2010р., на отримання кредиту в розмірі 35 500 000,00 грн. та у подальшому перерахував грошові кошти в зазначеної сумі на поточний рахунок Позичальника № 005 у ПАТ «БАНК «КИЇВСЬКА РУСЬ».

Таким чином, Банк виконав свої зобов'язання щодо надання кредиту в межах ліміту кредитної лінії та перерахував грошові кошти на поточний рахунок Позичальника відповідно до наданих заявок, що підтверджується випискою по рахунках Відповідача та меморіальним ордером № 6163 від 08.10.2010 року, доданими до позовної заяви.

Відповідно до умов п. п. 6.1. Кредитного договору, Позичальник взяв на себе зобов'язання щодо своєчасного повернення кредиту та своєчасної сплати процентів за користування кредитом.

У строки, визначені умовами Кредитного договору свої зобов'язання щодо своєчасної сплати процентів за користування кредитними коштами та комісії Позичальник не виконує.

Згідно з п. 8.1. Кредитного договору, у випадку порушення строків (термінів) повернення кредиту та/або сплати нарахованих процентів за користування ним та/або винагород банку позичальник сплачує банку пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період прострочення, від невчасно сплаченого платежу за кожен день прострочення.

Станом на дату подання апеляційної скарги заборгованість Відповідача-2 перед ПУБЛІЧНИМ АКЦІОНЕРНИМ ТОВАРИСТВОМ «БАНК «КИЇВСЬК-РУСЬ» за Кредитним договором не погашено, отримані кредитні кошти в сумі 35 500 000,0 грн. не повернуто.

Зазначені обставини справи сторонами визнавались, не заперечувалися.

18.10.2010 року, в забезпечення виконання зобов'язання за Кредитним договором, між відповідачем-1 та відповідачем-2 укладено Договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бочкарьовою Н.М. та зареєстрований в реєстрі за №1510 із змінами та доповненнями відповідно до Договору від 24.09.2012 року про внесення змін та доповнень до Договору іпотеки, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бочкарьовою Н.М. та зареєстрованого в реєстрі за №1510 і Договору від 03.11.2014 року про внесення змін та доповнень до Договору іпотеки, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бочкарьовою Н.М. та зареєстрованого в реєстрі за №1510 (далі все разом по тексту - Договір іпотеки).

Предметом Договору іпотеки, зокрема, є нежитлова будівля для оптової реалізації сільськогосподарської продукції, за літерою "Ю", площею 9334,3 кв. м., що розташована в м. Умань Черкаської області по вул. Дерев'янка, 26 (далі - Предмет іпотеки).

Державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки проведено належним чином.

Станом на 18 жовтня 2010 року, тобто на дату укладання Договору іпотеки, предмет іпотеки належав ПОСП «УМАНСЬКИЙ ТЕПЛИЧНИЙ КОМБІНАТ» на підставі свідоцтва на право власності, виданого 29.12.2008 року виконавчим комітетом Паланської сільської ради (серія САС №289073), а оскільки єдиним власником предмету іпотеки був саме ПОСП «УМАНСЬКИЙ ТЕПЛИЧНИЙ КОМБІНАТ», то згода інших співвласників не була потрібна.

Відповідно до статті 215 Цивільного Кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п'ятою та шостою ст.203 Цивільного кодексу України, а саме:

1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства;

2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності;

3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі;

4) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним ( ст. 204 Цивільного кодексу України).

Способи волевиявлення та форми правочину врегульовані ст. 205 Цивільного кодексу України, за якою правочин може вчиняться усно або в письмовій формі.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його сторонами. Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою ( ст. 207 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 18 Закону України «Про іпотеку» іпотечний договір укладається між одним або декількома іпотекодавцями та іпотекодержателем у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Іпотечний договір повинен містити такі істотні умови:

1) для іпотекодавця та іпотекодержателя - юридичних осіб відомості про: для резидентів - найменування, місцезнаходження та ідентифікаційний код в Єдиному державному реєстрі юридичних та фізичних осіб - підприємців;

2) зміст та розмір основного зобов'язання, строк і порядок його виконання та/або посилання на правочин, у якому встановлено основне зобов'язання;

3) опис предмета іпотеки, достатній для його ідентифікації, та/або його реєстраційні дані, у тому числі кадастровий номер. У разі іпотеки земельної ділянки має зазначатися її цільове призначення;

4) посилання на видачу заставної або її відсутність.

У разі відсутності в іпотечному договорі однієї з вказаних вище істотних умов він може бути визнаний недійсним на підставі рішення суду.

Доказів невідповідності оспорюваного Договору іпотеки приписам ст. 203 Цивільного кодексу України та ст.18 Закону України «Про іпотеку» Позивачем ні суду першої інстанції, ні апеляційному суду не надано.

Таким чином, Договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Бочкарьовою Н.М. та зареєстрований в реєстрі за №1510 із змінами та доповненнями відповідно до Договору від 24.09.2012 року про внесення змін та доповнень до Договору іпотеки, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Бочкарьовою Н.М. та зареєстрованого в реєстрі за №1510 і Договору від 03.11.2014 року про внесення змін та доповнень до Договору іпотеки, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Бочкарьовою Н.М. та зареєстрованого в реєстрі за №1510 було укладено у відповідності до діючого законодавства України.

Іпотека, відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку», - це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

У ч. 1 ст. 575 ЦК України іпотека визначена як окремий вид застави нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України «Про іпотеку» обтяження нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації відповідно до Закону.

Частиною третьою ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації, виникають з моменту такої реєстрації.

Аналогічні положення містяться у ч. 2 ст. 3 Закону України «Про іпотеку», згідно з якою взаємні права та обов'язки іпотекодавця та іпотекодержателя виникають з моменту державної реєстрації іпотеки відповідно до закону.

За змістом ч. ч. 3, 4 ст. 5 Закону України «Про іпотеку» частина об'єкта нерухомого майна може бути предметом іпотеки лише після її виділення в натурі і реєстрації права власності на неї як на окремий об'єкт нерухомості, якщо інше не встановлено цим Законом.

Іпотека поширюється на частину об'єкта нерухомого майна, яка не може бути виділеною в натурі і була приєднана до предмета іпотеки після укладення іпотечного договору без реєстрації права власності на неї як на окремий об'єкт нерухомості. Нерухоме майно передається в іпотеку разом з усіма його приналежностями, якщо інше не встановлено іпотечним договором.

Задовольняючи позов про визнання договору іпотеки недійсним, місцевий господарський суд виходив з того, що при укладанні Договору іпотеки відповідач-2 не мав необхідних на це повноважень (необхідний обсяг цивільної дієздатності, як то передбачено ч. 2 ст. 203 ЦК України), так як власником 1/20 частки предмету іпотеки є позивач, та всупереч ч. 2 ст. 6 Закону України "Про іпотеку" і ч. 1 ст. 321 ЦК України порушив право власності позивача на 1/20 частки предмету іпотеки.

Як на підставу визнання за позивачем права власності на 1/20 частки предмета іпотеки, місцевий господарський суд, посилаючись на ст. 35 ГПК України, вважав, що рішення Господарського суду Черкаської області від 10.03.2016р. має преюдиціальне значення у вирішенні даної справи.

Однак, колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 35 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Як вбачається з матеріалів справи, рішення Господарського суду Черкаської області від 10.03.2016р. на момент прийняття рішення у даній справі не набрало законної сили, оскільки було оскаржено ПАТ «Банк «Київська Русь» до Київського апеляційного господарського суду.

У зв'язку з цим, у місцевого господарського суду не було достатніх підстав посилатись на рішення Господарського суду Черкаської області від 10.03.2016р., в розумінні ст. 35 ГПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно ч. 1, 3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ч. 2 ст. 203 ЦК України Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Таким чином для визнання правочину недійсним потрібна наявність підстав передбачених ч.ч. 1, 2, 3, 5, 6 ст. 203 ЦК України.

Згідно п. 2.1. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29 травня 2013р. № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними", правочин може бути визнаний недійсним з підстав, передбачених законом. Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені статтями 215, 216 ЦК України, статтями 207, 208 ГК України. Правила, встановлені цими нормами, повинні застосовуватися господарськими судами в усіх випадках, коли правочин вчинений з порушенням загальних вимог частин першої - третьої, п'ятої статті 203 ЦК України і не підпадає під дію інших норм, які встановлюють підстави та наслідки недійсності правочинів, зокрема, статей 228, 229, 230, 232, 234, 235, 1057 1 ЦК України, абзацу другого частини шостої статті 29 Закону України "Про приватизацію державного майна", частини другої статті 20 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", частини другої статті 15 Закону України "Про оренду землі", статті 12 Закону України "Про іпотеку", частини другої статті 29 Закону України "Про страхування", статті 78 Закону України "Про банки і банківську діяльність", статті 7 1 Закону України "Про передачу об'єктів права державної та комунальної власності", частини третьої статті 67 Закону України "Про запобігання корупції" тощо.

Отже, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Пунктом 2.5.1. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29 травня 2013р. № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" передбачено, що слід мати на увазі, що визнання правочину (господарського договору) недійсним господарським судом є наслідком його вчинення з порушенням закону, а не заходом відповідальності сторін. Тому для такого визнання, як правило, не має значення, чи усвідомлювали (або повинні були усвідомлювати) сторони протиправність своєї поведінки під час вчинення правочину; винятки з цього правила можливі, якщо вони випливають із закону.

Відповідно до п. 2.6. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29 травня 2013р. № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, вважається таким з моменту його вчинення (частина перша статті 236 ЦК України). У зв'язку з наведеним господарським судам необхідно встановлювати, чи є оспорюваний правочин вчиненим та з якого моменту (статті 205 - 210, 640 ЦК України, частини друга - п'ята, сьома статті 180 ГК України тощо). Зокрема, не вважаються вчиненими правочини (укладеними господарські договори), в яких (за якими): відсутні передбачені законом умови, необхідні для їх укладення (не досягнуто згоди за всіма істотними для даного правочину умовами); не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства необхідна його передача; не здійснено державну реєстрацію або нотаріальне посвідчення, необхідні для його вчинення, тощо. Встановивши відповідні обставини, господарський суд відмовляє в задоволенні позовних вимог як про визнання правочину недійсним, так і про застосування наслідків недійсності правочину. Водночас господарським судам необхідно враховувати таке. Визначення договору як неукладеного може мати місце на стадії укладення договору, а не за наслідками виконання його сторонами. Отже, якщо дії сторін свідчать про те, що оспорюваний договір фактично було укладено, суд має розглянути по суті питання щодо відповідності його вимогам закону; це правило не стосується випадків, коли для вчинення правочину необхідні його державна реєстрація або нотаріальне посвідчення, оскільки за відсутності відповідної реєстрації чи посвідчення договір в будь-якому разі не вважається укладеним.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч.1 ст. 321 ЦК України).

Згідно ч. 1 ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Відповідно до ч. 2 ст. 331 ЦК України якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 25.08.2009р. у справі за позовом ТОВ «Готельний Комплекс «Русь» до Комунального підприємства «Київське міське бюро технічної інвентаризації права власності на об'єкти нерухомого майна» про зобов'язання відповідача здійснити державну реєстрацію права власності на об'єкт нерухомого майна.

Таким чином, враховуючи викладені приписи чинного законодавства, колегія суддів вважає, що право власності у позивача на 1/20 частку нежитлової будівлі для оптової реалізації сільськогосподарської продукції, за літерою "Ю", площею 9334,3 кв. м., що розташована в м. Умань Черкаської області по вул. Дерев'янка, 26, може виникнути тільки з моменту проведення державної реєстрації.

Як вбачається з матеріалів справи, ні суду першої інстанції, ні апеляційному суду позивачем не було надано жодних належних та допустимих доказів, у розумінні ст.ст. 33, 34 ГПК України, проведення державної реєстрації права власності на 1/20 частину вказаного нерухомого майна.

В той же час, згідно ст. 23 Закону України «Про іпотеку» у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою.

Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов'язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що незалежно від того, чи перейшло право власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи та чи були внесені зміни до договору іпотеки, у зв'язку з перебудуванням, добудовою предмета іпотеки тощо, іпотека є дійсною для нового власника майна, а тому у місцевого господарського суду були відсутні правові підстави для задоволення позову та визнання недійсним оспорюваного Договору іпотеки.

Клопотання відповідача-1 про зупинення провадження у даній справі до вирішення Київським апеляційним господарським судом справи №925/1707/15 залишено колегією суддів без задоволення, у зв'язку з тим, що представник відповідача-1 не наполягав на його задоволенні, оскільки 25.01.2017р. до розгляду даної справи Київським апеляційним господарським судом, у справі №925/1707/15 рішення Господарського суду Черкаської області від 10.03.2016р. скасовано та прийнято нове про відмову в позові про визнання за ПП «Сігма» права власності на 1/20 частину спірного нерухомого майна.

Зважаючи на вищевикладені обставини справи в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга відповідача-1 підлягає задоволенню з підстав, викладених у ній, а рішення Господарського суду міста Києва від 12.10.2016р. у справі №910/12030/16 підлягає скасуванню у відповідності до п.2 ч.1 ст.103 ГПК України, з прийняттям нового рішення про відмову в позові.

У відповідності до ст. 49 ГПК України у зв'язку із відмовою у задоволенні позову, судові витрати покладаються на позивача, а у зв'язку із задоволенням апеляційної скарги відповідача-1, з позивача на користь відповідача-1 підлягають стягненню судові витрати за подання апеляційної скарги.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 85, 99, 101-105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Банк "Київська Русь" на рішення Господарського суду міста Києва від 12.10.2016р. у справі №910/12030/16 задовольнити.

2.Рішення Господарського суду міста Києва від 12.10.2016р. у справі №910/12030/16 скасувати.

3. Прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

4. Стягнути з Приватного підприємства "СІГМА" (20300, Черкаська обл., місто Умань, ВУЛИЦЯ АРТЕМА, будинок 88; ) на користь Публічного акціонерного товариства "БАНК "КИЇВСЬКА РУСЬ" (04071, м. Київ, ВУЛИЦЯ ХОРИВА, будинок 11-А; ) 1 515,80 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

5. Доручити Господарському суду міста Києва видати наказ.

6. Матеріали справи №910/12030/16 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня її прийняття.

Головуючий суддя І.М. Скрипка

Судді Ю.Б. Михальська

А.І. Тищенко