РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.02.2017Справа №910/22224/16
Господарський суд міста Києва у складі судді Чинчин О.В., при секретарі судового засідання Єрмак Т.Ю., розглянув у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «КАРІ УКРАЇНА»
до про Товариства з обмеженою відповідальністю «МЕГАПОЛІСЖИТЛОБУД» визнання недійсними з моменту укладення окремих частин попереднього договору та стягнення 700 927 грн. 08 коп.
Представники:

від Позивача: Руденко Є.Д. (представник за Довіреністю);

від Відповідача: Чуба В.Д. (представник за Довіреністю);

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «КАРІ УКРАЇНА» (надалі також - «Позивач») звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «МЕГАПОЛІСЖИТЛОБУД» (надалі також - «Відповідач») про визнання недійсними з моменту укладення окремих частин попереднього договору та стягнення 700 927 грн. 08 коп.

Позовні вимоги вмотивовано тим, що 25.12.2013 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «КАРІ УКРАЇНА» (Орендар) та Товариством з обмеженою відповідальністю «МЕГАПОЛІСЖИТЛОБУД» (Орендодавець) було укладено Попередній договір щодо укладення договору оренди, предметом якого є зобов'язання Сторін протягом 90 днів після настання відкладальної обставини, на умовах, передбачених в цьому Попередньому договорі, укласти договір оренди, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Воробйовою К.В. за реєстровим №912. На виконання умов Попереднього договору Позивач сплатив авансовий внесок у розмірі 700 927 грн. 08 коп., проте Відповідач в порушення умов попереднього договору не виконав свої зобов'язання належним чином. Як зазначає Позивач, відкладальна обставина, яка є передумовою необхідною для відкриття торгового центру та укладання Основного договору оренди не настала, торговий центр не збудовано та у передбачені строки не відкрито, проекту Основного договору оренди та письмового запрошення від Відповідача на його укладення Позивач не отримав, а тому зобов'язання сторін є припиненими з 26.12.2014 року. Крім того, зазначив, що Попередній договір містить в собі ряд положень, що суперечать нормам Цивільного кодексу України та Господарського кодексу України, що є підставою для визнання їх недійсними. За таких підстав, просить Суд визнати недійсними з моменту укладення окремі частини Попереднього договору щодо укладення договору оренди від 25.12.2013 року, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «КАРІ УКРАЇНА» та Товариством з обмеженою відповідальністю «МЕГАПОЛІСЖИТЛОБУД», який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Воробйовою К.В. за реєстровим №912, а саме: визнати недійсним у повному обсязі пункт 3.5 статті 3; визнати недійсною у повному обсязі статтю 4, яка включає пункти 4.1., 4.2., 4.3., 4.4., 4.5., 4.6., 4.7.; визнати недійсним пункт 11.4 статті 11 у частині посилання в ньому на обов'язок укладення нового попереднього договору, тобто визнати недійсним частину наступного тексту: "або новий попередній договір"; визнати недійсним пункт 15.1 статті 15 у частині посилання в ньому на обов'язок укладення нового попереднього договору, тобто визнати недійсним частину наступного тексту: "нового попереднього договору"; визнати недійсним підпункт 15.1.1 пункту 15.1 статті 15 у частині посилання в ньому на обов'язок укладення нового попереднього договору, тобто визнати недійсним частину наступного тексту: "або нового попереднього договору" та "або нового попереднього договору"; визнати недійсним підпункт 15.1.2 пункту 15.1 статті 15 у частині посилання в ньому на обов'язок укладення нового попереднього договору, тобто визнати недійсним частину наступного тексту: "або нового попереднього договору"; визнати недійсним пункт 16.1 статті 16 у частині посилання в ньому на продовження строку договору понад один рік, тобто визнати недійсним частину наступного тексту: "У разі припинення дії даного договору, у частині положень щодо фінансових зобов'язань сторін (зокрема, щодо сплати штрафних санкцій) договір залишається чинним до їх повного виконання"; визнати недійсним у повному обсязі пункт 16.2 статті 16; визнати недійсним у повному обсязі пункт 16.3 статті 16; стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «МЕГАПОЛІСЖИТЛОБУД» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «КАРІ УКРАЇНА» 700 927 грн. 08 коп.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 07.12.2016 року порушено провадження у справі № 910/22224/16, судове засідання призначено на 21.12.2016 року.

21.12.2016 року через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Позивача надійшло підтвердження про відсутність аналогічного спору на виконання вимог ухвали суду про порушення провадження по справі від 07.12.2016 року.

21.12.2016 року в судове засідання з'явився представник позивача. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про поважні причини неявки Суд не повідомив, про час і місце судового засідання був повідомлений належним чином, вимоги ухвали суду про порушення провадження по справі від 07.12.2016 року не виконав. Представник позивача вимоги ухвали суду про порушення провадження по справі від 07.12.2016 року виконав не в повному обсязі.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 21.12.2016 року відкладено розгляд справи на 25.01.2017 року, у зв'язку з неявкою представника відповідача в судове засідання, невиконанням вимог ухвали суду.

25.01.2017 року через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Відповідача надійшов відзив на позовну заяву, яким просить Суд відмовити в задоволенні позовних вимог.

25.01.2017 року в судове засідання з'явились представники сторін.

Суд, ознайомившись з матеріалами справи, з метою повного та всебічного розгляду спору, прийшов до висновку - зобов'язати Позивача надати письмові пояснення чи заперечення з посиланням на належні докази з урахуванням відзиву Товариства з обмеженою відповідальністю "МЕГАПОЛІСЖИТЛОБУД".

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 25.01.2017 року відкладено розгляд справи на 08.02.2017 року, у зв'язку з витребуванням додаткових доказів по справі.

08.02.2017 року через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Позивача надійшли письмові пояснення на відзив Відповідача.

В судовому засіданні 08 лютого 2017 року представник Позивача підтримав вимоги та доводи позовної заяви, просив суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. В судовому засіданні представник Відповідача заперечив проти позову з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву.

Відповідно до статті 82 Господарського процесуального кодексу України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами.

У судовому засіданні 08 лютого 2017 року, на підставі статті 85 Господарського процесуального кодексу України, оголошено вступну та резолютивну частини Рішення.

Відповідно до статті 81-1 Господарського процесуального кодексу України, в судовому засіданні складено протокол.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

25.12.2013 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «КАРІ УКРАЇНА» (Орендар) та Товариством з обмеженою відповідальністю «МЕГАПОЛІСЖИТЛОБУД» (Орендодавець) було укладено Попередній договір щодо укладення договору оренди, предметом якого є зобов'язання Сторін протягом 90 днів після настання відкладальної обставини, на умовах, передбачених в цьому Попередньому договорі, укласти договір оренди, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Воробйовою К.В. за реєстровим №912.

Відповідно до п. 1.3 Попереднього договору торговий центр - багатофункціональний торгівельно-розважальний комплекс з паркінгом, що є складовою частиною проекту "Житлова та громадська забудова з автовокзалом, по території вулиці Кільцева дорога, 1, 1а, 1в, обмеженої вулицями Кільцева дорога, західною межею забудови по вулицях Теремківській та Жулянській і міською межею, у Голосіївському районі м. Києва", будівництво якого здійснюється на земельній ділянці відповідно до розробленої проектної документації та дозволу на виконання будівельних робіт.

Згідно з п. 1.14 Попереднього договору відкладальна обставина - настання в сукупності всіх наведених нижче обставин (умов):

- отримання Орендодавцем акта введення в експлуатацію, сертифікату, свідоцтва про право власності, інших документів щодо торгового центру та/або приміщення, які можуть бути необхідні для укладення договору оренди із нотаріальним посвідченням відповідно до законодавства України;

- завершення Орендарем робіт орендаря відповідно до вимог цього договору та отримання орендодавцем письмового повідомлення від орендаря про це;

- направлення Орендодавцем Орендареві та відповідно отримання останнім письмового повідомлення про готовність до укладення Договору оренди (на умовах, визначених Попереднім договором та додатками до нього).

Пунктом 3.2 Попереднього договору встановлено, що протягом 15 робочих днів після настання відкладальної обставини Орендодавець надсилає Орендарю письмове запрошення укласти договір оренди, в якому, зокрема, має бути вказано місце, дата та час підписання сторонами договору оренди. Дата підписання договору оренди має бути визначена в такому повідомленні не пізніше останнього дня для укладення договору оренди, визначеного відповідно до цього попереднього договору.

У п.3.5 Попереднього договору визначено, що укладення договору оренди та/або припинення положень цього попереднього договору щодо визначення обов'язків сторін укласти договір оренди у зв'язку із простроченням граничного строку для укладення договору оренди, встановленого законодавством України, не звільняє сторін від виконання всіх невиконаних обов'язків відповідно до цього попереднього договору (зокрема, грошових зобов'язань, зобов'язання Стороні щодо укладення нового попереднього договору та інших).

Стаття 4 "Укладення нового попереднього договору" Попереднього договору включає п.п.4.1., 4.2., 4.3., 4.4., 4.5., 4.6., 4.7 наступного змісту:

4.1. Якщо протягом встановленого законодавством граничного строку для укладення основного договору на підставі попереднього договору (далі - граничний строк) відкладальна обставина не наступить та/або сторони не зможуть укласти договір оренди, на вимогу орендодавця сторони зобов'язуються укласти попередній договір на наступний граничний строк на умовах, які повинні бути аналогічними положенням цього попереднього договору та відображати досягнуті сторонами домовленості (з урахуванням нових положень, пов'язаних із тими змінами фактичних даних та обставин, які будуть існувати на момент укладення такого нового попереднього договору (вище та далі - новий попередній договір).

Орендодавець зобов'язаний укласти новий попередній договір, а Орендар зобов'язаний укласти новий попередній договір на вимогу Орендодавця по спливу строку, при якому до встановленої законодавством граничної дати для укладення основного договору залишається менше 60 днів. Сторони не звільняються від обов'язку укласти новий попередній договір по спливу граничного строку.

З укладенням нового попереднього договору на умовах даного Договору втрачають силу відповідні положення цього договору, якщо інше не буде погоджено сторонами.

4.2. У тому випадку, якщо протягом граничного строку відкладальна обставина не наступить і сторони не укладуть договір оренди, орендодавець не вважається таким, що прострочив виконання своїх обов'язків, до орендодавця не можуть застосовуватися будь-які негативні наслідки зі сторони орендаря, сторони зобов'язані виконувати положення цього попереднього договору, в тому числі, щодо укладення нового попереднього договору.

4.3. У тому випадку, якщо протягом граничного строку сторони не укладуть новий попередній договір на вимогу орендодавця, орендар має право направити орендодавцеві вимогу щодо укладення нового попереднього договору.

4.4. З метою укладення нового попереднього договору орендодавець надсилає письмове запрошення орендарю для підписання нового попереднього договору з вказівкою місця та дати укладення нового попереднього договору. Протягом 5 (п'яти) робочих днів після направлення орендодавцем вказаного запрошення сторони зобов'язані укласти новий попередній договір на умовах даного попереднього договору. При цьому, за новим попереднім договором строк для укладення договору оренди не повинен перевищувати 12 календарних місяців. Новий попередній договір укладається лише один раз.

4.5. У випадку укладення сторонами нового попереднього договору авансовий внесок, сплачений орендарем відповідно до цього договору, зараховується в якості авансового внеску (або його частини, якщо його розмір на дату підписання нового попереднього договору менший необхідної суми) за новим попереднім договором.

4.6. Якщо орендар не з'явиться для підписання нового попереднього договору на повторну письмову вимогу орендодавця, направлену з інтервалом не менше 10 (десяти) днів, авансовий внесок залишається у орендодавця в якості штрафних санкцій та не підлягає поверненню після припинення договору. В такому випадку орендодавець має право в односторонньому порядку розірвати цей попередній договір та відмовитися від укладення нового попереднього договору або вимагати укладення нового попереднього договору на наступний граничний строк, у тому числі в судовому порядку.

4.7. Якщо договір оренди не буде укладено на умовах цього договору та якщо при цьому протягом 30 календарних днів після отримання орендодавцем повторної письмової вимоги орендаря (направленої після закінчення граничного строку з інтервалом не менше 30 календарних днів), з вини орендодавця новий попередній договір (або договір оренди на підставі нового попереднього договору після закінчення граничного строку) не буде укладено, орендодавець на вимогу орендаря повертає орендареві авансовий внесок (його залишок) та відшкодовує завдані збитки в розмірі, який не перевищує вартість зроблених орендарем невід'ємних поліпшень в приміщенні, якщо такі були здійснені орендарем внаслідок виконання робіт орендаря (за умови, що такі роботи орендаря виконувалися у чіткій відповідності до цього договору). В такому випадку цей попередній договір (новий попередній договір) вважається припиненим та сторони не зобов'язані укладати договір оренди або новий попередній договір.

Пункт 11.4 Попереднього договору передбачає, що Сторони домовилися, що внесок на відкриття торгового центру за жодних обставин не підлягає поверненню орендареві, крім випадку, якщо договір оренди або новий попередній договір не було укладено з вини орендодавця (що встановлено в судовому порядку).

Згідно з п. 12.1 Попереднього договору попередньо визначений строк, протягом якого орендодавець має намір відкрити торговий центр для відвідувачів, визначений у додатку 2 (пункт 3). Орендодавець попередньо у письмовій формі повідомляє орендаря про попередню дату відкриття не менше як за 6 місяців. Дата відкриття повинна наступити не пізніше спливу 6 місяців після закінчення вказаного у додатку 2 періоду, в якому попередньо заплановано дата відкриття торгового центру.

Відповідно до п. 12.2 Попереднього договору дата відкриття відкладається без жодних претензій з боку орендаря та без застосування до орендодавця будь-яких негативних наслідків зі сторони орендаря (зокрема, штрафні санкції, відшкодування збитків) у тому випадку, якщо наступають нижче перераховані обставини, які впливають на будівництво торгового центру, отримання акта введення в експлуатацію, сертифікату відповідності або свідоцтва на право власності, зокрема:

- обставини непереборної сили;

- рішення державних або місцевих органів влади, що призводять до змін законодавства України, що впливають на дату відкриття торгового центру;

- будь-які інші причини або обставини поза межами контролю орендодавця.

Пунктом 12.3 Попереднього договору визначено, що орендодавець має право неодноразово переносити повідомлену орендодавцем дату відкриття, за умов п. 12.1 та 12.2 повідомлення про перенесення дати відкриття направляється орендареві не пізніше, ніж за 3 (три) місяці до попередньо визначеної дати відкриття (дати відкриття, визначеної в попередньому повідомленні про відкриття). Не менше ніж за 1 (один) місяць до дати відкриття, яка попередньо встановлена або яка була перенесена орендодавцем відповідно до вказаних вище положень, орендодавець повідомляє орендаря про точну дату відкриття, яка повинна наступити не пізніше ніж через 1 (один) місяць після дати, визначеної у новому повідомленні орендодавця. Сторони домовилися, що орендодавець не несе жодної відповідальності в тому випадку, якщо дата відкриття переноситься відповідно та у порядку до наведених вище положень.

У п. 13.1 Попереднього договору передбачено, що впродовж строку, вказаного в додатку 2 (пункт 11), орендар зобов'язаний сплатити орендодавцеві на банківський рахунок, вказаний в цьому договорі, або банківський рахунок, зазначений у відповідному рахунку орендодавця (якщо орендодавець направить такий рахунок орендареві), платіж у якості попередньої оплати (авансу) в рахунок сплати орендної плати (основної орендної плати, експлуатаційної орендної та маркетингової орендної плати) за договором оренди, сума якого вказана в додатку 2 (пункт 10).

Згідно з п. 13.2 Попереднього договору порядок зарахування авансового внеску в рахунок орендної плати передбачений положеннями договору оренди (додаток 1).

Пунктом 13.3 Попереднього договору сторони домовилися, що до моменту укладення договору оренди і повного виконання орендарем своїх обов'язків по цьому договору сума авансового внеску є забезпеченням виконання орендарем його обов'язків по цьому попередньому договору.

Відповідно до п. 13.6 Попереднього договору на момент укладення договору оренди авансовий внесок (його залишок) буде зараховано в рахунок авансового внеску за таким договором оренди.

Пункт 15.1 Попереднього договору «Санкції за прострочення підписання Договору оренди, нового попереднього договору» включає пп.пп. 15.1.1. та 15.1.2 наступного змісту:

15.1.1. У тому випадку, якщо Орендар прострочить підписання договору оренди або нового попереднього договору відповідно до положень цього попереднього договору більш як на 10 (десять) календарних днів, орендар зобов'язаний сплатити на користь орендодавця штрафні санкції у розмірі подвійної денної основної орендної плати за кожен день прострочення укладення договору оренди або нового попереднього договору;

15.1.2. У тому випадку, якщо орендар прострочить підписання договору оренди або нового попереднього договору відповідно до положень цього Попереднього договору більш як на 30 (тридцять) календарних днів, орендар зобов'язаний сплатити орендодавцеві договірні штрафні санкції у розмірі основної орендної плати за 2 місяці. В рахунок сплати штрафної санкції зараховується сплачений орендарем авансовий внесок, а також штрафні санкції, сплачені орендарем відповідно до пункту 15.1.1.

Відповідно до п. 16.1 Попереднього договору Договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами та нотаріального посвідчення та діє до повного виконання сторонами своїх обов'язків, передбачених цим договором. У разі припинення дії даного договору, у частині положень щодо фінансових зобов'язань сторін (зокрема, щодо сплати штрафних санкцій) договір залишається чинним до їх повного виконання.

Згідно з п. 16.2 Попереднього договору у тому випадку, якщо законодавством України встановлено граничний строк для укладення основного договору на підставі попереднього договору, сторони домовилися, що незалежно від закінчення такого граничного строку, сторони зобов'язані врегулювати свої відносини відповідно до їх намірів, які випливають із цього договору.

У п. 16.3 Попереднього договору зазначено, що враховуючи те, що даний попередній договір є змішаним та містить положення різних видів договорів (крім попереднього договору), в тому випадку, якщо закінчився встановлений законодавством граничний строк для укладення основного договору та сторони при цьому уклали або не уклали договір оренди, даний попередній договір не припиняє свою дію та сторони зобов'язані виконувати свої обов'язки за цим попереднім договором, у тому числі ті обов'язки, які пов'язані із укладенням нового попереднього договору (якщо договір оренди не був укладений), виконанням робіт орендаря, сплатою необхідних платежів та ін.

Додатком №2 до Попереднього договору щодо укладення договору оренди від 25.12.2013 року Сторони узгодили основні умови Попереднього договору, зокрема, пунктом 3 передбачили, що орієнтовно дата відкриття наступить у четвертому кварталі 2014 року.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов Попереднього договору щодо укладення договору оренди від 25.12.2013 року Товариство з обмеженою відповідальністю «МЕГАПОЛІСЖИТЛОБУД» виставило Позивачу рахунок на оплату №98 від 26.12.2013 року на суму 700 927 грн. 08 коп., який був оплачений Товариством з обмеженою відповідальністю «КАРІ УКРАЇНА», що підтверджується платіжним дорученням №7657 від 30.12.2013 року на суму 700 927 грн. 08 коп. та виписаною податковою накладною.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, Позивач зазначає, що відкладальна обставина, яка є передумовою необхідною для відкриття торгового центру та укладання Основного договору оренди не настала, торговий центр не збудовано та у передбачені строки не відкрито, проекту Основного договору оренди та письмового запрошення від Відповідача на його укладення Позивач не отримав, а тому зобов'язання сторін є припиненими з 26.12.2014 року. Крім того, зазначив, що Попередній договір містить в собі ряд положень, що суперечать нормам Цивільного кодексу України та Господарського кодексу України, що є підставою для визнання їх недійсними. За таких підстав, просить Суд визнати недійсними з моменту укладення окремі частини Попереднього договору щодо укладення договору оренди від 25.12.2013 року, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «КАРІ УКРАЇНА» та Товариством з обмеженою відповідальністю «МЕГАПОЛІСЖИТЛОБУД», який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Воробйовою К.В. за реєстровим №912, а саме: визнати недійсним у повному обсязі пункт 3.5 статті 3; визнати недійсною у повному обсязі статтю 4, яка включає пункти 4.1., 4.2., 4.3., 4.4., 4.5., 4.6., 4.7.; визнати недійсним пункт 11.4 статті 11 у частині посилання в ньому на обов'язок укладення нового попереднього договору, тобто визнати недійсним частину наступного тексту: "або новий попередній договір"; визнати недійсним пункт 15.1 статті 15 у частині посилання в ньому на обов'язок укладення нового попереднього договору, тобто визнати недійсним частину наступного тексту: "нового попереднього договору"; визнати недійсним підпункт 15.1.1 пункту 15.1 статті 15 у частині посилання в ньому на обов'язок укладення нового попереднього договору, тобто визнати недійсним частину наступного тексту: "або нового попереднього договору" та "або нового попереднього договору"; визнати недійсним підпункт 15.1.2 пункту 15.1 статті 15 у частині посилання в ньому на обов'язок укладення нового попереднього договору, тобто визнати недійсним частину наступного тексту: "або нового попереднього договору"; визнати недійсним пункт 16.1 статті 16 у частині посилання в ньому на продовження строку договору понад один рік, тобто визнати недійсним частину наступного тексту: "У разі припинення дії даного договору, у частині положень щодо фінансових зобов'язань сторін (зокрема, щодо сплати штрафних санкцій) договір залишається чинним до їх повного виконання"; визнати недійсним у повному обсязі пункт 16.2 статті 16; визнати недійсним у повному обсязі пункт 16.3 статті 16; стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «МЕГАПОЛІСЖИТЛОБУД» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «КАРІ УКРАЇНА» 700 927 грн. 08 коп.

24.10.2016 року позивач направив на адресу Відповідача вимогу №01-24/10/16 про повернення авансового внеску в розмірі 700 927 грн. 08 коп., що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення 04.11.2016 року уповноваженій особі підприємства Відповідача, проте залишена без відповіді і виконання.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Суд вважає, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «КАРІ УКРАЇНА» підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до статті 1 Господарського процесуального кодексу України, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів (стаття 20 Господарського кодексу України).

Перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів визначається частиною 2 статті 16 Цивільного кодексу України, до яких, зокрема, відноситься визнання правочину недійсним. Аналогічні положення містить статті 20 Господарського кодексу України.

За приписом статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб'єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Пунктом 2.1. Постанови №11 від 29.05.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" визначено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

Відповідно до статей 215 та 216 Цивільного кодексу України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

За змістом п.2.9 Постанови №11 від 29.05.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" відповідність чи невідповідність правочину вимогам закону має оцінюватися господарським судом стосовно законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Одночасно, за змістом п.2.5.2 вказаної Постанови Пленуму Вищого господарського суду України необхідно з урахуванням приписівст.215 Цивільного кодексу України та ст.207 Господарського кодексу України розмежовувати види недійсності правочинів, а саме: нікчемні правочини, недійсність яких встановлена законом (наприклад, ч.1 ст.220, ч.2 ст.228 Цивільного кодексу України, ч.2 ст.207 Господарського кодексу України), і оспорювані, які можуть бути визнані недійсними лише в судовому порядку за позовом однієї з сторін, іншої заінтересованої особи, прокурора.

Такої саме позиції дотримується Вищий господарський суд України і у п.18 Інформаційного листа №01-8/211 від 07.04.2008р. «Про деякі питання практики застосування норм Цивільного та Господарського кодексів України», за змістом вимога про визнання недійсним правочину та застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою. Цивільний кодекс України не дає визначення поняття «заінтересована особа». Тому коло заінтересованих осіб має з'ясовуватись в кожному конкретному випадку в залежності від обставин справи та правових норм, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ст. 207 Господарського кодексу України недійсною може бути визнано також нікчемну умову господарського зобов'язання, яка самостійно або в поєднанні з іншими умовами зобов'язання порушує права та законні інтереси другої сторони або третіх осіб. Нікчемними визнаються, зокрема, такі умови типових договорів і договорів приєднання, що виключають або обмежують відповідальність виробника продукції, виконавця робіт (послуг) або взагалі не покладають на зобов'язану сторону певних обов'язків.

Згідно із статтею 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини справи, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

За приписами статті 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

За таких обставин, приймаючи до уваги положення Цивільного кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, позивачем при зверненні до суду з вимогами про визнання договору недійсним повинно бути доведено наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними.

Крім того, виходячи зі змісту статей 15, 16 Цивільного кодексу України, статті 20 Господарського кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного суб'єктивного права (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову.

Частиною 7 ст. 179 Господарського кодексу України передбачено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ст. 626 Цивільного кодексу України).

Як встановлено Судом, 25.12.2013 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «КАРІ УКРАЇНА» (Орендар) та Товариством з обмеженою відповідальністю «МЕГАПОЛІСЖИТЛОБУД» (Орендодавець) було укладено Попередній договір щодо укладення договору оренди, предметом якого є зобов'язання Сторін протягом 90 днів після настання відкладальної обставини, на умовах, передбачених в цьому Попередньому договорі, укласти договір оренди, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Воробйовою К.В. за реєстровим №912.

Відповідно до ч. 7 ст. 179 Господарського кодексу України господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Згідно зі ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Статтею 11 Цивільного кодексу України передбачені підстави виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, цивільно-правовий договір, який є основною правовою формою договору, що опосередковує рух цивільного обороту. За своєю правовою природою будь-який цивільно-правовий договір є правочином.

У відповідності до положень ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Правочин - це дія особи, спрямована на виникнення, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків (ст. 202 Цивільного кодексу України).

Згідно зі ст. 182 Господарського кодексу України за попереднім договором суб'єкт господарювання зобов'язується у певний строк, але не пізніше одного року з моменту укладення попереднього договору, укласти основний господарський договір на умовах, передбачених попереднім договором. Попередній договір повинен містити умови, що дозволяють визначити предмет, а також інші істотні умови основного договору. До укладення попередніх договорів не застосовується загальний порядок укладення господарських договорів. У разі якщо сторона, яка уклала попередній договір, одержавши проект договору від іншої сторони, ухиляється від укладення основного договору, друга сторона має право вимагати укладення такого договору в судовому порядку. Зобов'язання укласти основний договір, передбачене попереднім договором, припиняється, якщо до закінчення строку, в який сторони мають укласти основний договір, одна із сторін не надішле проект такого договору другій стороні. Відносини щодо укладення попередніх договорів регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом. Угода сторін про наміри (протокол про наміри тощо) не визнається попереднім договором і не породжує юридичних наслідків.

Відповідно до ст. 635 Цивільного кодексу України попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору. Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. Сторона, яка необґрунтовано ухиляється від укладення договору, передбаченого попереднім договором, повинна відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства. Зобов'язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення. Договір про наміри (протокол про наміри тощо), якщо в ньому немає волевиявлення сторін щодо надання йому сили попереднього договору, не вважається попереднім договором.

Отже, положеннями ст. 182 Господарського кодексу України та ст. 635 Цивільного кодексу України передбачено, що наслідком укладання попереднього договору є зобов'язання для його сторін укласти в майбутньому основний договір на умовах, викладених в попередньому договорі.

Нормами статті 6 Цивільного кодексу України передбачено, що сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Враховуючи вищевикладене, Суд не приймає до уваги заперечення Відповідача, викладені у відзиві на позовну заяву, щодо свободи договору та волевиявлення сторін відповідно до норм ст.ст. 6, 627 Цивільного кодексу України при укладенні Попереднього договору щодо укладення договору оренди від 25.12.2013 року.

Так, пунктом 3.2 Попереднього договору встановлено, що протягом 15 робочих днів після настання відкладальної обставини Орендодавець надсилає Орендарю письмове запрошення укласти договір оренди, в якому, зокрема, має бути вказано місце, дата та час підписання сторонами договору оренди. Дата підписання договору оренди має бути визначена в такому повідомленні не пізніше останнього дня для укладення договору оренди, визначеного відповідно до цього попереднього договору.

Додатком №2 до Попереднього договору щодо укладення договору оренди від 25.12.2013 року Сторони узгодили основні умови Попереднього договору, зокрема, пунктом 3 передбачили, що орієнтовно дата відкриття наступить у четвертому кварталі 2014 року.

Суд зазначає, що повноваження надіслати пропозицію про укладення договору оренди було надано за згодою сторін виключно Відповідачу, у зв'язку з тим, що в силу п. 1.14 Попереднього договору виключно Відповідач мав бути обізнаний про настання відкладальної обставини та про можливість укласти основний договір.

Згідно з п. 12.1 Попереднього договору попередньо визначений строк, протягом якого орендодавець має намір відкрити торговий центр для відвідувачів, визначений у додатку 2 (пункт 3). Орендодавець попередньо у письмовій формі повідомляє орендаря про попередню дату відкриття не менше як за 6 місяців. Дата відкриття повинна наступити не пізніше спливу 6 місяців після закінчення вказаного у додатку 2 періоду, в якому попередньо заплановано дата відкриття торгового центру.

Відповідно до п. 12.2 Попереднього договору дата відкриття відкладається без жодних претензій з боку орендаря та без застосування до орендодавця будь-яких негативних наслідків зі сторони орендаря (зокрема, штрафні санкції, відшкодування збитків) у тому випадку, якщо наступають нижче перераховані обставини, які впливають на будівництво торгового центру, отримання акта введення в експлуатацію, сертифікату відповідності або свідоцтва на право власності, зокрема:

- обставини непереборної сили;

- рішення державних або місцевих органів влади, що призводять до змін законодавства України, що впливають на дату відкриття торгового центру;

- будь-які інші причини або обставини поза межами контролю орендодавця.

Пунктом 12.3 Попереднього договору визначено, що орендодавець має право неодноразово переносити повідомлену орендодавцем дату відкриття, за умов п. 12.1 та 12.2 повідомлення про перенесення дати відкриття направляється орендареві не пізніше, ніж за 3 (три) місяці до попередньо визначеної дати відкриття (дати відкриття, визначеної в попередньому повідомленні про відкриття). Не менше ніж за 1 (один) місяць до дати відкриття, яка попередньо встановлена або яка була перенесена орендодавцем відповідно до вказаних вище положень, орендодавець повідомляє орендаря про точну дату відкриття, яка повинна наступити не пізніше ніж через 1 (один) місяць після дати, визначеної у новому повідомленні орендодавця. Сторони домовилися, що орендодавець не несе жодної відповідальності в тому випадку, якщо дата відкриття переноситься відповідно та у порядку до наведених вище положень.

Таким чином, Суд зазначає, що за умовами Попереднього договору щодо укладення договору оренди від 25.12.2013 року Орендодавець мав закінчити будівництво торгового центру, отримати на нього всі необхідні документи пов'язані із введенням об'єкту нерухомості в експлуатацію та оформленням права власності на нього орієнтовно у четвертому кварталі 2014 року, однак не пізніше 30.06.2015 року.

Згідно зі ст. 182 Господарського кодексу України за попереднім договором суб'єкт господарювання зобов'язується у певний строк, але не пізніше одного року з моменту укладення попереднього договору, укласти основний господарський договір на умовах, передбачених попереднім договором.

Проте, станом на 25.12.2013 року, коли закінчився встановлений ст. 182 Господарського кодексу України річний строк для укладення основного договору на підставі попереднього договору, торговий центр так і не було збудовано Відповідачем, тобто відкладальна обставина не настала, як наслідок, сторони не могли укласти договір оренди з вини Відповідача.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи та встановлено Судом, Товариство з обмеженою відповідальністю «МЕГАПОЛІСЖИТЛОБУД» протягом року з дня укладення Попереднього договору, а саме по 25.12.2014 року не надіслав Товариству з обмеженою відповідальністю «КАРІ УКРАЇНА» письмове запрошення укласти договір оренди та проект такого договору, попередній договір та всі зобов'язання, що з нього випливають мали бути припинені в силу ч. 4 ст. 182 Господарського кодексу України 25.12.2014 року (останній день строку).

При цьому, Суд зазначає, що у даному випадку не має значення, що попередній договір є змішаним, оскільки це не може вплинути на взаємовідносини сторін, оскільки у відповідності до ч. 4 ст. 182 Господарського кодексу України, у даному випадку, зобов'язання укласти основний договір припинилося.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Вищого господарського суду України від 21.12.2016 року у справі №910/5076/16.

Відповідно до ч. 5 ст. 182 Господарського кодексу України визначено, що відносини щодо укладення попередніх договорів регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Окрім того, чітке розуміння сторонами загалом та відповідачем, зокрема приписів чинного законодавства щодо обов'язкового річного граничного строку для укладення основного договору на підставі попереднього договору підтверджується деякими положеннями самого попереднього договору, які свідчать про те, що сторони визнають наявність такого граничного строку, а саме такі положення містяться у п.п. 3.5, 16.2., 16.3., статті 4 Попереднього договору.

Враховуючи вищевикладене, Суд приходить до висновку, що положеннями ст. 182 Господарського кодексу України та ст. 635 Цивільного кодексу України передбачено, що на підставі попереднього договору сторони у певний строк, однак не більше одного року, зобов'язуються укласти основний договір. При цьому сторони самостійно визначають предмет та умови основного договору, що буде укладено. Однак, закон не передбачає можливості зобов'язання сторін за попереднім договором укласти новий попередній договір, відповідно такі положення попереднього договору суперечать імперативним нормам чинного законодавства та правовій природі попереднього договору.

Так, підставою недійсності правочину, у відповідності до ст. 215 Цивільного кодексу України, є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Статтею 203 Цивільного кодексу України визначаються загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Так, частиною 1 ст. 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Стаття 217 Цивільного кодексу України встановлює, що недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Тобто, єдиною метою укладення попереднього договору було укладення у майбутньому між сторонами договору оренди, що прямо визначено у п. 2.1 попереднього договору, згідно якого сторони зобов'язуються протягом 90 днів після настання відкладальної обставини, на умовах, передбачених в цьому попередньому договорі, укласти договір оренди. Договір оренди буде укладено на умовах та в редакції, вказаній в додатку 1 до цього договору.

Отже, включення сторонами до Попереднього договору щодо укладення договору оренди від 25.12.2013 року п. 3.5 статті 3, статті 4., що включає п.п.4.1., 4.2., 4.3., 4.4., 4.5., 4.6., 4.7., п. 11.4; п. 15.1 статті 15, що включає пп.пп. 15.1.1. та 15.1.2; п.п.16.1.,16.2, 16.3 статті 16 суперечать чинному законодавству України, не є обов'язковою умовою попереднього договору, та очевидно, що Попередній договір міг бути укладений без включення до нього зазначених положень.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Вищого господарського суду України від 21 грудня 2016 року у справі №910/9408/16.

Таким чином, Суд приходить до висновку, що окремі частини Попереднього договору щодо укладення договору оренди від 25.12.2013 року, а саме п. 3.5 статті 3, статті 4., що включає п.п.4.1., 4.2., 4.3., 4.4., 4.5., 4.6., 4.7., п. 11.4; п. 15.1 статті 15, що включає пп.пп. 15.1.1. та 15.1.2; п.п.16.1.,16.2, 16.3 статті 16 підлягають визнанню недійсними.

Пункт 1.1 Попереднього договору встановлює, що договір або попередній договір - цей договір, відповідно до якого сторони зобов'язуються протягом погодженого сторонами строку укласти договір оренди (основний договір) та виконувати інші обов'язки, погоджені сторонами в цьому договорі, із змінами та доповненнями до нього, що можуть вноситися сторонами. Цей договір є змішаним у розумінні ст. 628 Цивільного кодексу України та, крім положень попереднього договору, містить інші види договорів.

Відповідно до п. 2.12. постанови Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 року "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" у разі вирішення спору про недійсність правочину (договору), зміст якого містить елементи різних договорів (змішаний договір - частина друга статті 628 ЦК України), господарському суду слід виходити з такого. Якщо в законі не передбачено вид договору, то господарюючі суб'єкти вправі самостійно визначати свої взаємовідносини через договори, що містять елементи різних договорів, і навіть таких, що не передбачені чинним законодавством, але оптимально регулюють їх права і обов'язки. У таких випадках господарському суду необхідно дати оцінку усім умовам договору, з'ясувати законність застосування актів законодавства, елементи яких складають зміст договору, та обставини їх виконання, і, приймаючи рішення, застосувати законодавство, яке відповідає умовам договору та діям сторін й вирішити питання щодо законності частин договору за правилами, що стосуються визнання правочинів недійсними.

Зі змісту Попереднього договору вбачається, що окрім положень попереднього договору, він також містить положення безпосередньо договору оренди, зокрема в частині обов'язку Відповідача надати Позивачу доступ до приміщення для проведення ремонтних робіт та його пристосування до майбутнього орендного користування, здійснення Позивачем ремонтних робіт, обов'язку Позивача застрахувати свою відповідальність та здійснення платежів в рахунок орендної плати за майбутнім основним договором оренди. Однак, всі положення попереднього договору, що можуть бути визначені як положення договору оренди, є лише складовою наміру сторін укласти у майбутньому договір оренди, та не можуть розцінюватися як самостійні зобов'язання.

Абзацом 4 п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" встановлено, що судам необхідно враховувати, що виконання чи невиконання сторонами зобов'язань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визнання правочину недійсним. У разі якщо правочин ще не виконаний, він є таким, що не створює жодних юридичних наслідків (частина перша статті 216 ЦК України).

Як встановлено Судом, Товариством з обмеженою відповідальністю «МЕГАПОЛІСЖИТЛОБУД» не було виконано покладених на нього передбачених договором обов'язків, а тому останній вважається таким, що порушив зобов'язання в силу ст. 610 Цивільного кодексу України.

На підставі ст. ст. 610, 611 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов'язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

Відповідно до ст. 623 Цивільного кодексу України боржник, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки; розмір збитків, завданих порушенням зобов'язання, доказується кредитором; збитки визначаються з урахуванням ринкових цін, що існували на день добровільного задоволення боржником вимоги кредитора у місці, де зобов'язання має бути виконане, а якщо вимога не була задоволена добровільно, - у день пред'явлення позову, якщо інше не встановлено договором або законом. Суд може задовольнити вимогу про відшкодування збитків, беручи до уваги ринкові ціни, що існували на день ухвалення рішення; при визначення неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання.

Наслідки порушень зобов'язань за договором є правовою підставою, згідно із ст. 623 Цивільного кодексу України, для стягнення збитків.

У відповідності до ст. 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Під збитками розуміються втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відповідно до ст. 224 Господарського кодексу України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено.

Під збитками розуміються витрати, зроблені управленою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Відповідно до п. 1 ст. 225 Господарського кодексу України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафна санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов Попереднього договору щодо укладення договору оренди від 25.12.2013 року Товариство з обмеженою відповідальністю «МЕГАПОЛІСЖИТЛОБУД» виставило Позивачу рахунок на оплату №98 від 26.12.2013 року на суму 700 927 грн. 08 коп., який був оплачений Товариством з обмеженою відповідальністю «КАРІ УКРАЇНА», що підтверджується платіжним дорученням №7657 від 30.12.2013 року на суму 700 927 грн. 08 коп. та виписаною податковою накладною. Таким чином, відповідно до вищенаведених норм чинного законодавства України витрати Позивача у зв'язку зі сплатою суми у розмірі 700 927 грн. 08 коп. в якості авансового внеску в рахунок орендної плати, є збитками.

Так, Постановою Верховного суду України від 20.06.2011 року у справі № 3-56гс11 вказано, що відповідно до ст. 22 ЦК України збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв'язку між протиправною поведінкою боржника та збитками, вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.

Таким чином, вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «КАРІ УКРАЇНА» про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «МЕГАПОЛІСЖИТЛОБУД» 700 927 грн. 08 коп. збитків у вигляді вартості витрат на сплату авансового внеску в рахунок орендної плати є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до ст.32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Ці дані встановлюються, зокрема, висновками судових експертів.

Згідно із ст.34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Статтею 43 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення, для господарського суду не є обов'язковим.

Відповідно до ст. ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Відповідно до п. 2.3. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011р. № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 ГПК), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 р. "Про судове рішення" рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Таким чином, враховуючи вищевикладені положення норм чинного законодавства України, приймаючи до уваги вставлені фактичні обставини справи, Суд приходить до висновку, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «КАРІ УКРАЇНА» до Товариства з обмеженою відповідальністю «МЕГАПОЛІСЖИТЛОБУД» про визнання недійсними з моменту укладення окремих частин попереднього договору та стягнення 700 927 грн. 08 коп. є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору покладаються на Відповідача.

На підставі викладеного, керуючись статтями 32, 33, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ

1. Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «КАРІ УКРАЇНА» - задовольнити повністю.

2. Визнати недійсними з моменту укладення окремі частини Попереднього договору щодо укладення договору оренди від 25.12.2013 року, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «КАРІ УКРАЇНА» (49000, Дніпропетровська обл., місто Дніпро, ВУЛИЦЯ ПАСТЕРА, будинок 4, Ідентифікаційний код юридичної особи 37989494) та Товариством з обмеженою відповідальністю «МЕГАПОЛІСЖИТЛОБУД» (01004, м.Київ, ВУЛИЦЯ ЧЕРВОНОАРМІЙСЬКА/БАСЕЙНА, будинок 1-3/2, ЛІТ."А", Ідентифікаційний код юридичної особи 34615529), який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Воробйовою К.В. за реєстровим №912, а саме:

- визнати недійсним у повному обсязі пункт 3.5 статті 3;

- визнати недійсною у повному обсязі статтю 4, яка включає пункти 4.1., 4.2., 4.3., 4.4., 4.5., 4.6., 4.7.;

- визнати недійсним пункт 11.4 статті 11 у частині посилання в ньому на обов'язок укладення нового попереднього договору, тобто визнати недійсним частину наступного тексту: "або новий попередній договір";

- визнати недійсним пункт 15.1 статті 15 у частині посилання в ньому на обов'язок укладення нового попереднього договору, тобто визнати недійсним частину наступного тексту: "нового попереднього договору";

- визнати недійсним підпункт 15.1.1 пункту 15.1 статті 15 у частині посилання в ньому на обов'язок укладення нового попереднього договору, тобто визнати недійсним частину наступного тексту: "або нового попереднього договору" та "або нового попереднього договору";

- визнати недійсним підпункт 15.1.2 пункту 15.1 статті 15 у частині посилання в ньому на обов'язок укладення нового попереднього договору, тобто визнати недійсним частину наступного тексту: "або нового попереднього договору";

- визнати недійсним пункт 16.1 статті 16 у частині посилання в ньому на продовження строку договору понад один рік, тобто визнати недійсним частину наступного тексту: "У разі припинення дії даного договору, у частині положень щодо фінансових зобов'язань сторін (зокрема, щодо сплати штрафних санкцій) договір залишається чинним до їх повного виконання";

- визнати недійсним у повному обсязі пункт 16.2 статті 16;

- визнати недійсним у повному обсязі пункт 16.3 статті 16.

3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «МЕГАПОЛІСЖИТЛОБУД» (01004, м.Київ, ВУЛИЦЯ ЧЕРВОНОАРМІЙСЬКА/БАСЕЙНА, будинок 1-3/2, ЛІТ."А", Ідентифікаційний код юридичної особи 34615529)) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «КАРІ УКРАЇНА» (49000, Дніпропетровська обл., місто Дніпро, ВУЛИЦЯ ПАСТЕРА, будинок 4, Ідентифікаційний код юридичної особи 37989494) 700 927 (сімсот тисяч дев'ятсот двадцять сім) грн. 08 (вісім) коп. та судовий збір у розмірі 11 891 (одинадцять тисяч вісімсот дев'яносто одна) грн. 91 (дев'яносто одна) коп.

4. Видати наказ після набрання судовим рішенням законної сили.

5. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Дата складання та підписання повного тексту рішення: 13 лютого 2017 року.

Суддя О.В. Чинчин