ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

"06" лютого 2017 р. Справа № 918/528/16

Суддя Андрійчук О.В., розглянувши заяву "Тодіні Конструціоні ОСОБА_1П.А." в особі представництва "Тодіні Конструціоні ОСОБА_1П.А." про визнання наказу таким, що не підлягає виконанню

у справі

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Завод Євроформат"

до відповідача "Тодіні Коструціоні ОСОБА_1П.А." в особі представництва "Тодіні Коструціоні ОСОБА_1П.А."

про стягнення заборгованості в сумі 1 553 414,93 грн,

За участю представників сторін:

від заявника (боржника): ОСОБА_2, дов. від 24.02.2015 року, ОСОБА_3, дов. від 04.04.2016 року

від стягувача: не з'явився

ВСТАНОВИВ:

У липні 2016 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Торговий Дім Завод Євроформат" звернулося до Господарського суду Рівненської області з позовом до "Тодіні Коструціоні ОСОБА_1П.А." в особі представництва "Тодіні Коструціоні ОСОБА_1П.А." про стягнення заборгованості в сумі 1 553 414,93 грн.

Рішенням Господарського суду Рівненської області від 06.09.2016 року позов задоволено частково. Стягнуто з "Тодіні Коструціоні ОСОБА_1П.А." в особі представництва "Тодіні Коструціоні ОСОБА_1П.А." на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Завод Євроформат" основний борг в сумі 1 200 000,00 грн, пеню в розмірі 263 736,99 грн, інфляційні втрати в розмірі 68 400,00 грн, 3% річних в розмірі 18 937,00 грн та 23 267,59 грн витрат по сплаті судового збору.

25.10.2016 року Господарським судом Рівненської області на виконання рішення видано наказ.

16.01.2017 року від "Тодіні Коструціоні ОСОБА_1П.А." в особі представництва "Тодіні Коструціоні ОСОБА_1П.А." через відділ канцелярії та документального забезпечення суду надійшла заява про визнання наказу таким, що не підлягає виконанню.

Ухвалою суду від 18.01.2017 року заяву про визнання наказу таким, що не підлягає виконанню, призначено до слухання в судовому засіданні на 26.01.2017 року.

Розпорядженням в.о. керівника від 26.01.2017 року №01-04/4/2017 у зв'язку з закінченням повноважень судді Горплюка А.М. (закінчення п'ятирічного строку призначення вперше) призначено повторний автоматичний розподіл справи № 918/528/16.

За результатами автоматичного розподілу справу № 918/528/16 передано на розгляд судді Андрійчук О.В.

Ухвалою суду від 26.01.2017 року справу № 918/528/16 прийнято до провадження суддею Андрійчук О.В.

У судове засідання 26.01.2017 року з'явився представник боржника, представник стягувача не з'явився.

Ухвалою суду від 26.01.2017 року розгляд заяви відкладено на 06.02.2017 року.

Суд, розглянувши заяву боржника, встановив таке.

За приписами ч. 2 ст. 117 ГПК України господарський суд, який видав наказ, може за заявою стягувача або боржника виправити помилку, допущену при його оформленні або видачі, чи визнати наказ таким, що не підлягає виконанню, та стягнути на користь боржника безпідставно одержане стягувачем за наказом.

Частина 4 ст. 117 ГПК України містить підстави визнання наказу таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, за заявами стягувачів або боржників, поданими в порядку зазначеної статті: якщо його видано помилково; якщо обов'язок боржника відсутній повністю чи частково у зв'язку з його припиненням добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин (наприклад, у разі скасування чи зміни в апеляційному або в касаційному порядку чи за результатами перегляду за нововиявленими обставинами рішення, на підставі якого наказ було видано, якщо на момент таких скасування чи зміни наказ ще не було виконано повністю або частково).

Тією ж ч. 4 ст. 117 ГПК України передбачено, що коли стягнення за наказом, визнаним таким, що не підлягає виконанню, повністю або частково уже відбулося, господарський суд на вимогу боржника стягує на його користь безпідставно одержане стягувачем за наказом.

Судом досліджено обставини, пов'язані із визнанням наказу таким, що не підлягає виконанню.

Як зазначалося, рішенням Господарського суду Рівненської області від 06.09.2016 року позов у вказаній справі задоволено частково.

25.10.2016 року Господарським судом Рівненської області на виконання рішення суду видано наказ, яким стягнуто з "Тодіні Коструціоні ОСОБА_1П.А." в особі представництва "Тодіні Коструціоні ОСОБА_1П.А." на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Завод Євроформат" основний борг в сумі 1 200 000,00 грн, пеню в розмірі 263 736,99 грн, інфляційні втрати в розмірі 68 400,00 грн, 3% річних в розмірі 18 937,00 грн та 23 267,59 грн витрат по сплаті судового збору.

Виконання рішення господарського суду провадиться на підставі виданого ним наказу, який є виконавчим документом. Після набрання судовим рішенням законної сили наказ видається за заявою стягувачу чи прокурору, який здійснював у цій справі представництво інтересів громадянина або держави в суді, або надсилається стягувачу рекомендованим чи цінним листом. Накази про стягнення судового збору надсилаються до органів державної виконавчої служби (ч. 1 ст. 116 ГК України).

Отже, судом встановлено, що наказ Господарського суду Рівненської області від 25.10.2016 року видано у встановленому порядку, тобто його видача не була помилковою.

Стосовно іншої підстави - часткового відсутнього обов'язку у зв'язку з його припиненням добровільним виконанням боржником, то судом встановлено, що боржник після видачі наказу, але до моменту пред'явлення його до примусового виконання, провів сплату основного боргу в розмірі 1 200 000,00 грн та відшкодував судові витрати в розмірі 23 267,59 грн, що стверджується платіжними дорученнями № 213 і № 214 від 28.10.2016 року.

Таким чином, обов'язок боржника в цій частині припинився шляхом добровільного виконання, а тому наказ на суму 1 223 267,59 грн підлягаю визнанню таким, що не підлягає виконання.

Стосовно інших підстав, то судом не встановлено скасування чи зміни в апеляційному (боржник від поданої апеляційної скарги відмовився, у зв'язку з чим Рівненським апеляційним господарським судом апеляційне провадження припинено, про що винесено ухвалу у справі № 918/528/16 від 18.10.2016 року) або в касаційному порядку чи за результатами перегляду за нововиявленими обставинами рішення, на підставі якого наказ було видано, якщо на момент таких скасування чи зміни наказ ще не було виконано повністю або частково.

Як вбачається з наказу, судове рішення набрало законної сили 23.09.2016 року.

Щодо укладеної між сторонами угоди, то суд вважає за необхідне зазначити таке.

Підставою для визнання наказу таким, що не підлягає виконанню, та поверненню стягнутих за ним сум, на думку заявника, є угода сторін від 10.10.2016 року та її повне виконання зі сторони боржника.

Так, 10.10.2016 року між стягувачем та боржником укладено угоду, за умовами якої сторони дійшли згоди про можливість встановлення порядку та строків виконання рішення Господарського суду Рівненської області від 13.09.2016 року у справі № 918/528/16 шляхом сплати основного боргу в розмірі 1 200 000,00 грн та судових витрат у розмірі 23 267,59 грн у строк до 15.11.2016 року. Будь-яких інших оплат боржник не здійснює (п.п. 1, 2 угоди).

Як зазначалося, 28.10.2016 року боржник провів сплату основного боргу в розмірі 1 200 000,00 грн та відшкодування судових витрат в розмірі 23 267,59 грн, що стверджується платіжними дорученнями № 213 і № 214.

У той же час стягувачем наказ Господарського суду Рівненської області від 25.10.2016 року передано на примусове виконання до органу ДВС, яким 16.12.2016 року винесено постанову про відкриття виконавчого провадження з його примусового виконання.

10.01.2017 року боржником на виконання наказу сплачено 386 251,39 грн, про що свідчить платіжне доручення № 1.

Враховуючи викладене, боржник просить суд визнати наказ Господарського суду Рівненської області № 918/528/16 від 25.10.201 6 року таким, що не підлягає виконанню, стягнути з стягувача безпідставно отримані кошти в розмірі 386 251,39 грн, з яких: пеня в розмірі 263 736,99 грн, інфляційні втрати в розмірі 68 400,00 грн, 3% річних в розмірі 18 937,00 грн, стягнути з Рівненського міського відділу ДВС Головного територіального управління юстиції в Рівненській області 25 177,40 грн судового збору.

Відповідно до ч. 1 ст. 115 ГПК України рішення, ухвали, постанови господарського суду, що набрали законної сили, є обов'язковими на всій території України і виконуються у порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження".

Коментованою статтею визначено обов'язковість рішень, ухвал, постанов господарського суду, що набрали законної сили. Вони є обов'язковими на всій території України. Ця норма є відтворенням норми ст. 124 Конституції України, згідно з якою судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Виконання судового рішення повинно розглядатися як стадія судового провадження.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Моргуненко проти України" (Заява № 43382/02) від 06.09.2007 року наголошено, що виконавче провадження не має бути відокремлене від судового і ці обидва провадження мають розглядатися як цілісний процес. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Матківська проти України" (Заява № 38683/04) від 12.03.2009 року Суд підкреслює, що виконання рішення є другим етапом судового провадження, а також що реалізоване право знаходить свою ефективну реалізацію саме у момент виконання.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України" від 18.10.2005 року зазначено, що неможливість для заявника отримати результат виконання рішення суду, винесеного на його або її користь, складає втручання у право на мирне володіння майном, яке викладене у першому параграфі ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції.

У Рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням товариства з обмеженою відповідальністю "ДІД Конс" щодо офіційного тлумачення положень п. 15 ч. 1 ст. 37 Закону України "Про виконавче провадження" у взаємозв'язку з положеннями ч. 1 ст. 41, ч. 5 ст. 124, п 9 ч. 3 ст. 129 Конституції України, ст. 115 ГПК України, п.п. 1.3, 1.4 ст. 1, ч. 2 ст. 2, абз. 6 п. 3.7 ст. 3 Закону України "Про заходи, спрямовані на забезпечення сталого функціонування підприємств паливно-енергетичного комплексу" (справа про стягнення заборгованості з підприємств паливно-енергетичного комплексу) від 13.12.2012 року № 18-рп/2012 зазначається, що виконання судового рішення є невід'ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, визначений у законі комплекс дій, спрямованих на захист і поновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави.

Значення обов'язковості виконання рішення суду висловлено в правовій позиції Європейського суду з прав людини в Рішенні у справі "Деркач та Палек проти України" (Заяви №№ 34297/02 та 39574/02) від 21.12.2004 року . Суд знову наголошує, що п. 1 ст. 6 гарантує кожному право порушити в суді чи трибуналі будь-який позов, який стосується його цивільних прав та обов'язків. Таким чином, пункт передбачає "право на суд", одним з аспектів якого є право доступу до суду, тобто право порушувати в судах позов для вирішення цивільного спору. Однак це право було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов'язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду однієї зі сторін. Важко уявити, щоб п. 1 ст. 6 детально описував процедурні гарантії, які надано сторонам, - справедливість, відкритість і оперативність проваджень, - і не передбачав би гарантій виконання судових рішень. Тлумачення ст. 6 як положення, що лише гарантує право на звернення до суду та проведення судового розгляду, могло б призвести до ситуації, несумісної з принципом верховенства права, який Високі Договірні Сторони зобов'язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. Отже, виконання судового рішення має розглядатися як невід'ємна частина "судового процесу" для цілей статті 6 (див. "Бурдов проти Росії", заява № 589498/00, п. 34).

Судом встановлено, що між позивачем (стягувачем) і відповідачем (боржником) укладено угоду, відповідно до умов якої сторони змінили порядок виконання судового рішення, яке набрало законної сили, а не умов договору на виконання комплексу робіт від 02.11.2015 року.

У свою чергу, зміна умов у зобов'язанні, як і саме зобовязання, є інститутом цивільного права, а відносини, повязані з виконанням судового рішення, характеру цивільно-правових не мають (постанова Верховного Суду України у справі № 3-56гс14 від 19.08.2014 року).

А тому зміна порядку виконання судового рішення може відбуватися лише на підставі та у порядку, передбаченому Законом України "Про виконавче провадження" та ГПК України.

Зокрема, за ст. 121 ГПК України за наявності обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим, за заявою сторони виконавчого провадження або за власною ініціативою господарський суд, який видав виконавчий документ, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, ухвали, постанови, змінити спосіб та порядок виконання рішення, ухвали, постанови, про що виноситься відповідна ухвала. Крім того, мирова угода, укладена сторонами у процесі виконання судового рішення, подається на затвердження господарського суду, який прийняв відповідне судове рішення незалежно від наявності виконавчого провадження. Про затвердження мирової угоди господарський суд виносить ухвалу.

Аналогічні приписи містяться у ч. 2 ст. 19, ст. 33 Закону України "Про виконавче провадження".

З наведеного вбачається, що зміна порядку виконання уже прийнятого судового рішення може відбутися виключно під контролем суду шляхом винесення відповідної ухвали, тобто така зміна укладенням цивільно-правової угоди чинним законодавством не передбачена (оскільки свободи договору на етапі виконання судового рішення не існує).

Отже, укладення сторонами угоди у цій справі поза судом та порядком, передбаченим чинним законодавством, не може бути визнане судом як належний та допустимий доказ, що звільняє боржника від виконання остаточного судового рішення, яке носить обов'язковий характер.

Стаття 33 ГПК України зобов'язує сторін довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до вимог ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Зважаючи, що угода, на яку посилається боржник у поданій заяві, не ґрунтується на вимогах чинного законодавства, відтак не може бути прийнята судом як належний та допустимий доказ існування "інших підстав" в розумінні ч. 4 ст. 117 ГПК України для визнання наказу таким, що не підлягає виконанню.

Щодо невизнання такої угоди недійсною у встановленому чинним законодавством порядку, то саме таке невизнання вирішального значення не має, оскільки ніякі докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили і оцінюються судом в розумінні вимог ст. 43 ГПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляду в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Крім того, як вбачається із поданої заяви, заявник також просить суд стягнути з органу ДВС виконавчий збір в розмірі 35 177,40 грн, безпідставно стягнути з боржника в межах виконавчого провадження.

Виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (ст. 1 Закону України "Про виконавче провадження").

Згідно з ч.ч. 1, 9 ст. 27 Закону України "Про виконавче провадження" виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України. Виконавчий збір не стягується у разі закінчення виконавчого провадження на підставі п. 9 ч. 9 ст. 39 цього Закону, якщо рішення було виконано до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.

Отже, виконавчий збір - це кошти, які стягуються з боржника, якщо ним самостійно не виконано рішення.

У свою чергу, щодо повороту виконання судового рішення, то останнє має місце, якщо стягнення за наказом уже відбулося повністю або частково, господарський суд одночасно на вимогу боржника стягує на його користь безпідставно одержане стягувачем за наказом.

Виконавчий збір не є складовою наказу господарського суду, а його стягнення здійснюється до Державного бюджету України, а не на користь стягувача.

А тому боржник, не погоджуючись з діями органу ДВС, вчиненими в ході примусового виконання судового рішення, може скористатися своїм правом на їх оскарження у порядку, встановленому ГПК України та Закону України "Про виконавче провадження".

Таким чином, вимога боржника в цій частині визнається судом необґрунтованою та такою, що до задоволення не підлягає.

Відповідно до ч.ч. 3, 5 ст. 117 ГПК України господарський суд розглядає заяву в десятиденний строк у судовому засіданні з повідомленням стягувача та боржника і виносить ухвалу. Неявка стягувача і боржника не є перешкодою для розгляду заяви. Ухвала господарського суду за результатами розгляду заяви надсилається стягувачеві і боржнику у п'ятиденний строк з дня її винесення. Ухвала може бути оскаржена у порядку, встановленому цим Кодексом.

За таких обставин, керуючись ст.ст. 33, 34, 43, 86, 117 ГПК України, суд

УХВАЛИВ:

Заяву "Тодіні Конструціоні ОСОБА_1П.А." в особі представництва "Тодіні Конструціоні ОСОБА_1П.А." про визнання наказу таким, що не підлягає виконанню, задовольнити частково.

Визнати наказ Господарського суду Рівненської області № 918/528/16 від 25.10.2016 року в частині стягнення з "Тодіні Коструціоні ОСОБА_1П.А." в особі представництва "Тодіні Коструціоні ОСОБА_1П.А." на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Завод Євроформат" основного боргу в сумі 1 200 000,00 грн, 23 267,59 грн витрат по сплаті судового збору таким, що не підлягає виконанню.

У решті заяви відмовити.

Суддя Андрійчук О.В.