ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31.01.2017р. Справа № 904/1652/15
За позовом: Прокурора м. Дніпропетровська в інтересах держави в особі Дніпропетровської міськради в особі департаменту економіки , фінансів та міського бюджету Дніпровської міськради, м. Дніпро

До: Приватного акціонерного товариства «Дніпропетровське обласне підприємство автобусних станцій («ДОПАС») », м. Дніпро

Про: стягнення 73 790, 97 грн.

Суддя Васильєв О.Ю.

ПРЕДСТАВНИКИ :

Від прокурора : Масенко А.О. ( сл.посв. № 024234 );

Від позивача : ОСОБА_1 ( дов. № 7/10-2573 від 28.12.16р. ), ОСОБА_2 ( дов. № 10/13-6 від 05.01.17р. ) ;

Від відповідача : ОСОБА_3 ( дов. №01 від 10.01.17 р. )

СУТЬ СПОРУ :

У березні 2015 року прокурор м. Дніпропетровьска звернувся в інтересах держави в особі Дніпропетровської міської ради в особі Фінансово-економічного департаменту Дніпропетровської міськради ( позивач ) в господарський суд Дніпропетровської області з позовом до ПрАТ «Дніпропетровське обласне підприємство автобусних станцій» («ДОПАС») ( відповідач) про стягнення 73 790 97 грн. ( в т.ч.: 52 068,52 грн. основна заборгованость; 15 954, 77 грн. інфляційні втрати та 3 767, 68 грн. 3% річних) заборгованості за договором № 72/3 від 13.04.2009р. Позовні вимоги обгрунтовані посиланням на приписи Закону України «Про планування і забудову території», який був чинний на час укладення спірного договору, істотними умовами договору про пайову участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту , якими є розмір пайового внеску, строк (графік) сплати пайового внеску, відповідальність сторін, що і було погоджено сторонами при укладенні спірного договору.

Дніпропетровська міська рада в особі Фінансово-економічного департаменту Дніпропетровської міськради ( позивач ) підтримала позоівні вимоги прокурора в паовному обсязі з підстав , наведених у позовній заяві .

ПрАТ «Дніпропетровське обласне підприємство автобусних станцій («ДОПАС»)» ( відповідач ) проти задоволення позовних вимог заперечував , вказуючи на те, що згідно умов договору № 72/3 забудовник повинен сплатити 54 068, 52 грн. до прийняття рішення виконкому міської ради про затвердження акту державної приймальної комісії по обєкту. Звертав увагу суду, що як на момент укладення договору № 73/3, так і на момент введення в експлуатацію першої черги будівництва автостанції, у позивача за законодавством України не було і на даний час не існує таких повноважень як прийняття рішення виконкому міської ради про затвердження акту державної приймальної комісії. Тобто сама подія (прийняття рішення виконкому міської ради про затвердження акту державної приймальної комісії по обєкту) з якою за договором №72/3 повязано настання обовязку відповідача сплатити пайовий внесок не настала і ніколи не настане, оскільки за законодавством України позивач не має законних підстав затверджувати акти державної приймальної комісії. Такої процедури введення в експлуатацію закінчених будівництвом обєктів, яка зазначена в додатку №1 до договору № 7/23 не існувало на момент укладення договору № 72/3 і не існує на даний час. Посилався на результати розгляду справ №904/2923/15.

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 13.01.16р. ( у складі колегії суддів: головуючий Манько Г.В., судді Воронько В.Д. та Бондарєв Е.М. ) в позові відмовлено. Постановою ДАГС від 11.07.16р. рішення господарського суду Дніпропетровської області від 13.01.16р. у справі №904/1652/15 залишено без змін та здійснено заміну позивача по справі з Фінансово-економічного департаменту Дніпропетровської міської ради (ідентифікаційний код 37454174) на його правонаступника - Департамент економіки, фінансів та міського бюджету Дніпропетровської міської ради (ідентифікаційний код 40506253).

Постановою Вищого господарського суду України від 21.12.16р. вищенаведені судові рішення скасовані , а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції в іншому складі. Як зазначено у постанові суду касаційної інстанції : «…Колегія суддів Вищого господарського суду України не може погодитись з висновками судів попередніх судових інстанцій та вважає їх передчасними з огляду на наступне.

Згідно з частинами першою та другою ст.111-7 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

Касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Відповідно до ст. 111-10 ГПК України підставами для скасування або зміни рішення місцевого чи апеляційного господарського суду або постанови апеляційного господарського суду є порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

Мотивуючи відмову у задоволенні позову, місцевий господарський суд, з яким також погодився й апеляційний, зазначив правовою підставою для відмови у задоволенні позову норму п.7 розділу V Прикінцевих положень Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності».

Згідно п. 7 розділу V Прикінцеві положення Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», якщо договором про пайову участь, який укладений до набрання чинності цим Законом, передбачена сплата пайової участі замовником будівництва (повністю або частково) в обсягах інших, ніж визначено цим Законом, такий договір підлягає приведенню у відповідність із цим Законом.

З 15.04.2012 р. набув чинності Закон України «Про внесення змін до статті 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», яким ч. 4 ст. 40 Закону (перелік обєктів, у разі будівництва яких замовники не залучаються до пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту) доповнено п. 9 наступного змісту: « 9) об'єктів інженерної, транспортної інфраструктури, об'єктів енергетики, зв'язку та дорожнього господарства (крім об'єктів дорожнього сервісу)».

Відповідно до п. 9 ч. 4 ст. 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» в редакції станом на 15.04.2012 до пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту не залучаються замовники у разі будівництва об'єктів інженерної, транспортної інфраструктури, об'єктів енергетики, зв'язку та дорожнього господарства (крім об'єктів дорожнього сервісу).

Отже, у вищевказаному Законі міститься пряма вказівка про зворотну дію в часі норми пункту 6 статті 40, якою встановлено граничний розмір пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту, що не може перевищувати:

1) 10 відсотків кошторисної вартості будівництва об'єкта для нежилих будівель та споруд;

2) 4 відсотки загальної кошторисної вартості будівництва об'єкта для житлових будинків.

Частина перша вказаної статті зобов'язує орган місцевого самоврядування при встановленні для замовника розміру пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту не перевищувати граничний розмір пайової участі.

Як вбачається із матеріалів справи, відповідач не звертався ні до Дніпропетровської міської ради ні до Департаменту щодо узгодження розміру пайового внеску, а в свою чергу, ні орган місцевого самоврядування, ні міська рада не приймала рішення по звільненню відповідача від сплати залишку пайової участі, тому останній повинен виконати взяті на себе зобов'язання відповідно до укладеного договору.

Крім того, нормами Прикінцевих положень Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» не передбачено звільнення від сплати замовника будівництва транспортної інфраструктури по раніше укладеним договорам.

Суди не прийняли до уваги те, що спірний договір №72/3 про обов'язковий внесок на розвиток соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури міста Дніпропетровська укладено 13.04.2009 , згідно норм Закону України «Про планування та забудову територій», чинного на той час та до набрання чинності Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності».

Також суди залишили поза увагою те, що в матеріалах справи є копія декларації про готовність об'єкта до експлуатації від 24.10.2012 №ДП 71 (об'єкт прийнят в експлуатацію), тобто відповідач повинен був сплатити другий платіж внеску в сумі 54 068,52 грн., згідно графіку до договору, також до цього часу.

Колегія суддів зазначає про те, що на сьогоднішній день обов'язок позивача сплатити пайовий внесок в повному обсязі встановлено укладеним договором, який є чинним та підлягає виконанню.

Але суди попередніх судових інстанцій обмежилися лише дослідженням постанови Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 01.10.2015 у справі №904/2923/15 за позовом ПАТ «Дніпропетровське обласне підприємство автобусних станцій» до Дніпропетровської міської ради, Фінансово-економічного департаменту Дніпропетровської міської ради, за участю прокурора м. Дніпропетровська про внесення змін до договору №72/3 від 13.04.2009, не прийнявши до уваги постанову Вищого господарського суду України від 14.12.2015 у справі № 904/3360/15 за позовом ПАТ «Дніпропетровське обласне підприємство автобусних станцій» до Дніпропетровської міської ради, Фінансово-економічного департаменту Дніпропетровської міської ради, за участю прокурора м. Дніпропетровська про внесення змін до договору №72/3 від 13.04.2009.

Оскільки судами не враховано вищевказані обставини, колегія суддів вважає за необхідне судові рішення попередніх судових інстанцій скасувати повністю.

Відповідно до ч. 1 ст. 47 ГПК України судове рішення приймається за результатами обговорення усіх обставин справи, а частиною першою ст. 43 названого Кодексу передбачено всебічний, повний и обєктивний розгляд у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності. Недодержання судом першої або апеляційної інстанції цих норм процесуального права, якщо воно унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного розгляду справи , є підставою для скасування судового рішення з передачею справи на новий розгляд до відповідного суду (п.3 ч.1 ст. 111-9 ГПК України), оскільки касаційна інстанція не має права сама встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові місцевого чи апеляційного господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Отже, колегія суддів вважає за необхідне рішення господарського суду першої інстанції та постанову апеляційного господарського суду скасувати та направити справу на новий розгляд до місцевого господарського суду.

При новому розгляді справи господарському суду необхідно врахувати викладене, всебічно і повно зясувати та перевірити всі фактичні обставини справи, надати обєктивну оцінку доказам, які мають юридичне значення для її розгляду і вирішити спір із дотриманням норм процесуального законодавства та на підставі норм матеріального права, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин.…» (т.3. ,а.с.24-28).

04.01.17 р. системою автоматичного розподілу справ цю справу було передано для нового розгляду судді Васильєву О.Ю. Відповідно до приписів ст.11112 ГПК України вказівки, що містяться у постанові касаційної інстанції, є обов'язковими для суду першої інстанції під час нового розгляду справи. Враховуючи вищевикладене , ухвалою суду від 10.01.17 р. справа прийнята до свого провадження суддею Васильєвим О.Ю. та призначена до розгляду в судовому засіданні 19.01.17р. , в подальшому розгляд справи було відкладено на 31.01.17р. ; прокурору та позивачу запропоновано викласти позовні вимоги з урахуванням змісту постанови ВГСУ від 21.12.16 р. ( направити копію на адресу відповідача) ; відповідачу запропоновано надати відзив на позов.

Під час нового розгляду справи прокурор ( усно ) та позивач ( в письмових поясненнях) наполягали на задоволенні позовних вимог (т.3., 41-44) .

ПрАТ «Дніпропетровське обласне підприємство автобусних станцій» («ДОПАС») ( відповідач ) письмового відзивну не надав , однак під час судового засіданян 31.01.17р. представник проти задоволення позовних вимог заперечував, з підстав зазначених у раніше поданному відзиві на позов.

Заслухавши поясненя представників прокурора та сторін , дослідивши матеріали справи , господасрький суд , -

ВСТАНОВИВ :

13.04.09 р. на підставі рішення Дніпропетровської міської ради від 21.03.2007 №6/11 та від 26.11.08 р. №11/39 між Управлінням економіки Дніпропетровської міської ради ( правонаступник - Департамент економіки , фінансів та міського бюджету Дніпровської міськради ) та ВАТ «Дніпропетровське обласне підприємство автобусних станцій» (забудовник), найменування якого змінено на Приватне акціонерне товариство «Дніпропетровське обласне підприємство автобусних станцій») укладено договір про обовязковий внесок на розвиток соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури міста Дніпропетровська №72/3, предметом якого визначено сплату забудовником обовязкового внеску на розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м. Дніпропетровська в звязку з вирішенням питань щодо дозволу на проектування та будівництво автостанції по вул. Героїв Сталінграда (п.1.1 договору).

Пунктом 1.3 договору передбачено, що розмір обовязкового внеску, згідно з розрахунком, що є невідємною частиною договору, становить 77 240, 74 грн (без ПДВ).

Відповідно п. 2.1 договору, забудовник зобовязаний перерахувати обовязковий внесок у сумі 77 240, 74 грн (без ПДВ) на умовах, визначених договором.

Управління економіки зобовязалося в порядку, визначеному договором, видати забудовнику довідку про виконання вимог по сплаті обовязкового внеску (п. 2.2 договору).

За умовами п. 3.1, п. 3.2 договору, забудовник сплачує обовязковий внесок, вказаний у п. 2.1 договору, у строки згідно з графіком (додаток №1 до договору) на бюджетний рахунок цільового фонду спеціального фонду міського бюджету; після надходження повної суми обовязкового внеску, Управлінням економіки протягом трьох робочих днів з моменту отримання звернення забудовника видається довідка про виконання ним вимог по обовязковому внеску.

У випадку порушення забудовником графіку сплати обовязкового внеску довідка про виконання вимог по обовязковому внеску видається забудовнику після сплати повної суми обовязкового внеску, а також усіх нарахованих штрафних санкцій (п. 3.3 договору).

Відповідно п. 3.5 договору, у разі зміни даних, вказаних у техніко-економічних показниках, наданих забудовником для розрахунку обовязкового внеску, сума обовязкового внеску коригується виходячи з фактичних показників.

Договір набирає чинності з моменту його реєстрації в Управлінні економіки та діє до повного його виконання (п. 6.1 договору) ( т.1, а.с.17-19) (21-22 )

Відповідно графіка сплати обовязкового внеску на розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м. Дніпропетровська (додаток №1 до договору №72/3 від 13.04.2009р.), сума обовязкового внеску становить 77 240, 74 грн, яка підлягає сплаті забудовником двома сумами наступним чином: 23 172,22 грн до прийняття рішення виконкому міської ради по обєкту, інша частина суми обовязкового внеску, а саме 54 068, 52 грн, - до прийняття рішення виконкому міської ради про затвердження акта державної приймальної комісії по обєкту ( т.1, а.с.21-22 )

Платіжним дорученням №482 від 04.06.2009 відповідач сплатив частину обовязкового внеску на розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м. Дніпропетровська у сумі 23 172, 22 грн, що підтверджується банківською випискою ( т.1, а.с.97-98 ). Зобовязання по сплаті обовязкового внеску у сумі 54 068,52 грн. ( тобто у повному обсязі ) відповідач не виконав.

Рішення про затвердження акта державної приймальної комісії по обєкту (автостанція по вул. Героїв Сталінграда у м. Дніпропетровську), яке визначає граничний строк оплати 54 068, 52 грн, виконкомом Дніпропетровської міської ради не приймалось.

Звертаючись з цим позовом до суду, прокурор зазначав, що відповідно до приписів Закону України «Про планування і забудову території», який був чинний на час укладення спірного договору, істотними умовами договору про пайову участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту є розмір пайового внеску, строк (графік) сплати пайового внеску, відповідальність сторін, що і було погоджено сторонами при укладенні спірного договору. Надання земельної ділянки із земель комунальної власності в оренду шляхом укладення відповідного договору здійснюється на підставі рішення місцевої ради. З огляду приписи Закону України «Про планування і забудову територій» щодо повноважень міської ради у вирішенні питань створення і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населених пунктів, обумовлення органом місцевого самоврядування або його виконавчим органом у своєму рішенні про надання містобудівних умов і обмежень забудови земельної ділянки чи відведення земельної ділянки під забудову зобов'язання про сплату пайового внеску є офіційним повідомленням замовника будівництва про настання у нього зобов'язання фінансового характеру в частині сплати відповідної величини коштів пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту та договірних зобов'язань в частині дотримання визначених у рішенні строків укладення договору пайової участі.Враховуючи вищенаведене, зобов'язання по сплаті обовязкового внеску в сумі 54 068, 52 грн. відповідач не виконав. Крім того, прокурор просив суд стягнути на користь позивача 3 767, 68 грн 3% річних та 15 954, 77 грн інфляційних втрат.

01.10.15р. Дніпропетровським апеляційним господарським судом у справі №904/2923/15 прийнято постанову, якою частково задоволено апеляційну скаргу ПАТ «Дніпропетровське обласне підприємство автобусних станцій» на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 11.06.15 р. у справі № 904/2923/15 ; рішення господарського суду Дніпропетровської області від 11.06.15 р. у справі № 904/2923/15 скасовано; прийнято нове рішення. Позовні вимоги до Фінансово-економічного департаменту Дніпропетровської міської ради задоволено. Резолютивна частина постанови викладена наступним чином: «Внести зміни в договір про обовязковий внесок на розвиток соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури міста Дніпропетровська № 72/3 від 13.04.2009 року наступного змісту: виключити із п. 2.1. договору про обовязковий внесок на розвиток соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури міста Дніпропетровська № 72/3 від 13.04.2009 року речення: «Забудовник зобов'язаний перерахувати обов'язковий внесок у сумі 77 240, 74 грн. на умовах, визначених у цьому договорі»; викласти п. 2.1. договору про обовязковий внесок на розвиток соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури міста Дніпропетровська № 72/3 від 13.04.2009 року у наступній редакції: «Забудовник звільняється від сплати обов'язкового внеску на розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста Дніпропетровська у розмірі 54 068, 52 грн.»; виключити із додатку № 1 до договору про обовязковий внесок на розвиток соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури міста Дніпропетровська № 72/3 від 13.04.2009 року текст: «зобов'язання по сплаті, до прийняття рішення виконкому міської ради про затвердження акта державної приймальної комісії по об'єкту», 54 068, 52» ( т.2, а.с.91-98 ) .

Приймаючи вищезазначену постанову , ДАГС дійшов до наступних висновків : пункт 7 розділу V «Прикінцеві положення» ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності» не містить застереження про те , що його дія поширюється лише на договори , строк виконання зобовязання за якими не настав ( наведене відповідає правовій позиції Верховного Суду України , постанова від 20.05.15 р. у справі № 911/3912/13 ) ; будівля автостанції є обєктом транспортної інфраструктури ( а відповідно до вимог п.9 ч.4 ст.40 ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності» в редакції станом на 15.04.12 р. до пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту не залучаються замовники у разі будівництва обєктів транспортної інфраструктури ) ; а тому позивач правомірно вимагає приведення договору про обовязковий внесок на розвиток соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури міста Дніпропетровська № 72/3 від 13.04.2009 р. у відповідність до вимог чинного законодавства . Частково задовольняючи апеляційну скаргу , ДАГС також врахував наявність судового рішення від 11.06.15 р. у справі № 904/3360/15 ( яке набрало чинності в установленому законом порядку ) ; вказавши , що наведене судове рішення містить лише висновки щодо застосування положень Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності » до спірних відносин у справі № 904/3360/15, які не єобовязковими для іншого господарського суду ( іншого складу суду ) . У касаційному порядку вищенаведена постанова Дніпропетровського апеляційного господарського суду у справі № 904/2923/15 не оскаржувалась. Таким чином, Дніпропетровський апеляційний господарський суд ( у звязку із змінами , внесеними до ст.40 ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності» ) дійшов до висновку про відсутність у ПрАТ «Дніпропетровське обласне підприємство автобусних станцій») обовязку ( та правових підстав) для сплати обов'язкового внеску на розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста Дніпропетровська у розмірі 54 068, 52 грн.

В той же час , відмовляючи в задоволенні позовних вимог ПрАТ «Дніпропетровське обласне підприємство автобусних станцій» про внесення змін до до п.1.3. договору про обовязковий внесок на розвиток соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури міста Дніпропетровська № 72/3 від 13.04.09 р. щодо звільнення позивача від сплати внеску на розвиток інженерно-транспортної інфраструктури ( рішення від 11.06.15 р. у справі № 904/3360/15 ) , господарський суд лише вказав , що Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності» визначено, що порядок залучення, розрахунок розміру і використання коштів пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту, а також рішення щодо звільнення позивача від сплати пайового внеску відноситься до компетенції органів місцевого самоврядування. При цьому в рішенні суду не вказано , що ПрАТ «Дніпропетровське обласне підприємство автобусних станцій» повинне сплатити обов'язковий внесок на розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста Дніпропетровська у розмірі 54 068, 52 грн. Не йдеться про це і у постановах судів апеляційної та касаційної інстанції по цій справі ( т.2. а.с.157-159 ) .

Вимогами ст. 35 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи, щодо якої встановлено ці обставини.

Зазначені обставини були відомі ВГСУ на час розгляду ним касаційної скарги Дніпропетровської міської ради на постанову ДАГС у справі № 904/1652/15 та прийняття постанови від 21.12.16 р. , якою було задоволено касаційну скаргу Дніпропетровської міськради та скасовані попередні судові рішення по справі ; а справу направлено на новий розгляд до господарського суду . При цьому постанова ВГСУ не містить вказівок щодо необхідності встановлення господарським судом під час нового розгляду справи будь-яких додаткових фактичних обставин справи , а лише вказує на необхідність врахувати викладене у постанові , всебічно та повно зясувати та перевірити всі фактичні обставини справи , надати обєктивну оцінку доказам , які мають юридичне значення для її розгляду і вирішити спір із дотриманням норм процесуального законодавства та на підстав норм матеріального права , які підлягають застосуванню до спірних правовідносин ( т.3, а.с.24-28 ) Тобто , суд касаційної інстанції мав би ( напевне ) відповідно до вимог ст.111 7 та ст.111 9 ГПК України на підставі встановлених судами попередніх інстанцій фактичних обставин справи перевірити застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права та за результатами розгляду касаційної скарги скасувати рішення першої інстанції та постанову апеляційної інстанції повністю і прийняте нове рішення. Але ВГСУ обмежився лише скасуванням попередніх судових рішень та направленням справи на новий розгляд не вказавши , які саме конкретні дії повинні виконати сторони та суд першої інстанції під час нового розгляду справи .

А відтак , під час нового розгляду справи ані прокурором , ані сторонами будь-яких нових доказів не надано , та процесуальні дії господарського суду звелися фактично лише до надання правової оцінки обставинам , встановленим судовими рішеннями по справах № 904/2923/15 та № 904/3360/15 ( які в певній мірі конфліктують між собою ) .Оцінивши у сукупності наявні в справі докази , суд дішов до висновку про відсутність праових підстав для задоволення позовни зхвимог прокурора , оскільки пункт 7 розділу V «Прикінцеві положення» ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності» не містить застереження про те , що його дія поширюється лише на договори , строк виконання зобовязання за якими не настав ( наведене відповідає правовій позиції Верховного Суду України , постанова від 20.05.15 р. у справі № 911/3912/13 ) ; будівля автостанції є обєктом транспортної інфраструктури , а відповідно до вимог п.9 ч.4 ст.40 ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності» в редакції станом на 15.04.12 р. до пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту не залучаються замовники у разі будівництва обєктів транспортної інфраструктури .

На підставі вищевикладеного , керуючись вимогами п.9 ч.4 ст.40 ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності»; ст.ст.33, 35, 49,82-85 ГПК України , господарський суд , -

ВИРІШИВ :

В задоволенні позовних вимог прокурора м. Дніпропетровська відмовити у повному обсязі .

Суддя Васильєв О.Ю.

03.02.17р.