КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" лютого 2017 р. Справа№ 911/3176/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Яковлєва М.Л.

суддів: Чорної Л.В.

Разіної Т.І.

при секретарі судового засідання - Пугачовій А.С.

за участю представників сторін: згідно протоколу судового засідання від 09.02.2017 року по справі №911/3176/16 (в матеріалах справи).

Розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги Приватного підприємства "Рось"

на рішення Господарського суду Київської області від 21.11.2016р.

по справі №911/3176/16 (суддя Чонгова С.І.)

за позовом Виробничого сільськогосподарського кооперативу "Зоря"

до Приватного підприємства "Рось"

про стягнення 146 035,68 грн.

ВСТАНОВИВ:

Виробничий сільськогосподарський кооператив "Зоря" (далі - позивач; ВСК "Зоря") звернувся з позовом до Господарського суду Київської області до Приватного підприємства "Рось" (далі - відповідач; ПП "Рось") про стягнення заборгованості у сумі 146 035,68 грн., з посиланням на те, що відповідачем порушено зобов'язання за договором №17/12 від 17.12.2014р. на закупівлю сільськогосподарської продукції (сировини), в частині оплати за поставлений товар у встановлений договором строк, з яких: 81527,22 грн. - пеня за період з 03.10.2015р. по 03.04.2016р.; 54333,39 грн. - збитки від інфляції за період з 03.02.2015р. по 30.04.2016р.; 10175,07 грн. - проценти за період з 03.02.2015р. по 10.05.2016р.

Рішенням Господарського суду Київської області від 21.11.2016р. у справі №911/3176/16 позов задоволено, стягнуто з Приватного підприємства "Рось" на користь Виробничого сільськогосподарського кооперативу "Зоря" 81 527,22 грн. пені, 54 333,39 грн. інфляційних втрат, 10 175,07 грн. 3% річних.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням суду першої інстанції від 21.11.2016р., відповідач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду Київської області від 21.11.2016р. у справі №911/3176/16 скасувати та прийняти нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог повністю, посилаючись, при цьому на те, що місцевим господарським судом неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права, неповно досліджено фактичні обставини справи.

Позивач у відзиві просить колегію суддів залишити апеляційну скаргу відповідача без задоволення, рішення Господарського суду Київської області від 21.11.2016 №911/3176/16 залишити без змін, як таке, що прийнято у повній відповідності до вимог діючого законодавства України.

У судове засідання від 09.02.2017р. представники позивача та третьої особи не з'явились, про дату час та місце судового засідання були повідомлені належним чином, про їх належне повідомлення свідчать зворотні поштові повідомлення.

Учасники процесу були належним чином повідомлені про час та місце судового засідання, про що свідчать наявні в матеріалах справи поштові повідомлення про вручення ухвали суду. Однак, позивач та відповідач наданим їм процесуальним правом не скористалися та в судове засідання не з'явилися, своїх повноважних представників не направили. При цьому, представник позивача надіслав до суду клопотання про відкладення розгляду справи, в якому повідомив, що 09.02.2017р. він буде брати участь у судовому засіданні Роменського міськрайоного суду Сумської області.

Розглянувши в судовому засіданні дане клопотання, судова колегія дійшла до висновку, що воно не підлягає задоволенню з наступних підстав.

У відповідності до п.3.9.2 постанова Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011р. №18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України" у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Господарський суд з урахуванням обставин конкретної справи може відхилити доводи учасника судового процесу - підприємства, установи, організації, іншої юридичної особи, державного чи іншого органу щодо відкладення розгляду справи у зв'язку з відсутністю його представника (з причин, пов'язаних з відпусткою, хворобою, службовим відрядженням, участю в іншому судовому засіданні і т. п.). При цьому господарський суд виходить з того, що у відповідних випадках такий учасник судового процесу не позбавлений права і можливості забезпечити за необхідності участь у судовому засіданні іншого представника згідно з частинами першою - п'ятою статті 28 ГПК, з числа як своїх працівників, так і осіб, не пов'язаних з ним трудовими відносинами. Неможливість такої заміни представника і неможливість розгляду справи без участі представника підлягає доведенню учасником судового процесу на загальних підставах (статті 32 - 34 ГПК), причому відсутність коштів для оплати послуг представника не може свідчити про поважність причини його відсутності в судовому засіданні.

Проте, позивачем відповідно до вимог ст.ст.32-34 ГПК України не надано належних та допустимих доказів на підтвердження неможливості забезпечити участь у судовому засіданні іншого представника.

Враховуючи вищевикладене та те, що матеріали справи містять докази повідомлення учасників судового процесу про дату, час та місце судового засідання з розгляду апеляційної скарги та те, що неявка зазначених вище представників не перешкоджає всебічному, повному та об'єктивному розгляду всіх обставин справи, судова колегія вважає за можливе розглянути подану апеляційну скаргу за їх відсутністю.

Згідно із ч.1 ст. 99 ГПК України в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі.

Відповідно до ст.101 ГПК України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі. В апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Судова колегія, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення суду, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення суду першої інстанції не підлягає скасуванню чи зміні з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 17.12.2014р. між ВСК "Зоря" (далі - продавець) та ПП "Рось" в особі філії "Роменський молочний комбінат" (далі - покупець) укладено договір №17/12 на закупівлю сільськогосподарської продукції (сировини) (далі - договір, а/с 14-17).

За умовами договору, продавець зобов'язується в порядку і на умовах, визначених вказаним договором, передати у власність покупцеві сільськогосподарську продукцію (сировину - молоко коров'яче) власного виробництва, а покупець прийняти та оплатити такий товар (п. 1.1 договору).

Відповідно до п. 1.2 договору, місцем передачі товару від продавця покупцеві для подальшого транспортування до місцезнаходження виробничих потужностей (виробництва) покупця визначається місцезнаходження продавця.

Згідно п. 2.1 договору, оплату за товар покупець проводить по договірним цінам, що визначаються у відповідному протоколі погодження ціни, який є невід'ємною частиною вказаного договору.

При цьому, відповідно до п. 2.2 договору, загальна ціна на товар, поставлений за вказаним договором, складається по закінченню терміну дії договору на підставі первинної бухгалтерської документації.

Відповідно до п. 3.2.1 договору, покупець зобов'язувався в порядку та на умовах, визначених вказаним договором, оплатити товар.

Згідно п. 7.1 договору, вказаний договір вважається укладеним та набирає чинності з моменту його підписання сторонами, та відповідно до п. 7.2 договору, діє до 31.12.2015, але в будь-якому випадку до повного виконання сторонами.

Пунктом 7.4 договору зазначено, що у разі якщо жодна з сторін не заявить про свій намір розірвати або змінити договір за 30 календарних днів до його закінчення, договір вважається пролонгованим на той же термін на тих же умовах.

Сторонами підписано протоколи на погодження вільних відпускних цін (а/с 18-22).

Як вбачається з приймальних квитанцій (а/с 23-34) позивачем поставлявся відповідачу товар.

Відповідно до виписок з рахунку за період з 06.01.2016р. по 11.05.2016р. (а/с 50-86), відповідачем здійснювалась оплата поставленого товару, що також підтверджується підписаними між сторонами актами звіряння взаєморозрахунків, які є двосторонньо підписаними та скріпленими печатками підприємств позивача та відповідача. (а/с 98-105).

За ствердженнями позивача відповідачем здійснено оплату поставленого товару, проте така оплата проводилась відповідачем з порушенням строків визначених договором та чинним законодавством України

Так, предметом спору у даній справі є застосування до відповідача відповідальності встановленої договором та законом за порушення виконання зобов'язань у встановлені договором строки, у вигляді стягнення з відповідача на користь позивача пені, інфляційних втрат та трьох відсотків річних.

Згідно ч.1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно ст. 692 ЦК України, яка регулює порядок оплати товару за договором купівлі-продажу, покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Стосовно вимог позивача про стягнення з відповідача пені в розмірі 81 527,22 грн. за загальний період з 03.10.2015р. по 06.04.2016р. слід відзначити про наступне.

В силу ч. ст. 216, ч. 1 ст. 218 ГК України, підставою господарсько-правової відповідальності у вигляді застосування господарських санкцій є вчинене учасником господарських відносин правопорушення у сфері господарювання. Одним з видів господарських санкцій, згідно ч.2 ст.217 ГК України, є штрафні санкції, до яких віднесені, у т.ч. штраф та пеня (ч.1 ст.230 ГК України).

Як визначено ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, згідно з п. 2 ч. 1 цієї норми, сплата неустойки.

Штраф та пеня є видами неустойки згідно з ст. 549 ЦК України. При цьому, відповідно до вказаної норми, неустойкою є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пунктом 4.2 договору, встановлено, що за несвоєчасне, понад встановлений договором строк, проведення розрахунків за прийнятий товар, продавець вправі вимагати від покупця сплати пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожний день прострочення платежу.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає наданий позивачем розрахунок пені, обгрунтованим та арифметично вірним, відтак, вимоги позивача в частині стягнення 81 527,22 грн. пені є такими, що підлягають задоволенню.

Крім того, позивачем заявлені вимоги про стягнення 10 175,07 грн. 3% річних за період з 03.02.2015р. по 10.05.2016р. та 54 33,39 грн. інфляційних втрат за період з 03.02.2015р. по 30.04.2016р.

Перевіривши надані позивачем розрахунок 3% річних та втрат від інфляції, колегія суддів вважає їх також обґрунтованими та арифметично вірними, тому вимоги позивача в частині стягнення з відповідача 10 175,07 грн. 3% річних та 54 33,39 грн. інфляційних втрат слід задовольнити.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є правильним та підлягає залишенню без змін.

Відповідач у доводах апеляційного оскарження, посилаючись на п.1 ч.2 ст. 258 ЦК України, наголошує на тому, що судом першої інстанції при прийняті рішення залишено поза увагою те, що даний позов заявлено з пропуском строку позовної давності, а пеню обраховано не у відповідності до вимог ч. 6 ст. 232 ГК України, тобто більше ніж за шість місяців. Відтак, відповідач вважає, що оскаржене рішення в частині стягнення пені є незаконним та підлягає скасуванню.

Так, слід звернути увагу, що за замістом апеляційної скарги доводи відповідача в основному зводяться до того, що він не погоджується із правовими висновками місцевого господарського суду в частині стягнення пені, будь яких заперечень та обґрунтувань стосовно стягнення 3 % річних та інфляційних втрат ним не наведено. Однак, за прохальною частиною апеляційної скарги він просить рішення Господарського суду Київської області від 21.11.2016р. №911/3176/16 скасувати повністю та прийняти нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Позивач у відзиві, заперечуючи доводи апеляційного оскарження відповідача, звертав увагу на те, що заяву про застосування строку позовної давності не було подано суду першої інстанції, тому відсутні підстави брати її до уваги на стадії апеляційного перегляду даної справи. Крім того, відповідач наголосив, що заявлений до стягнення розмір пені нараховано позивачем в межах спеціального строку позовної давності і сам розрахунок здійснено з врахуванням шестимісячного строку від дня коли зобов'язання мало бути виконано відповідно до ч. 6 ст. 232 ГК України.

Колегія суддів доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі вважає не переконливими, і такими, що спростовуються наявними доказами та матеріалами справи.

Стосовно зауваження відповідача, що місцевим господарським судом не враховано те, що даний позов заявлено з пропуском строку позовної давності, а пеню обраховано не у відповідності до вимог ч. 6 ст. 232 ГК України колегія суддів вважає за необхідне відзначити про наступне.

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина 2 статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1ст.261 ЦК України).

Пеня - це санкція, яка нараховується з першого дня прострочення й до тих пір поки зобов'язання не буде виконано. Її розмір збільшується залежно від продовження правопорушення. Правова природа пені така, що позовна давність до вимог про її стягнення обчислюється по кожному дню (місяцю), за яким нараховується пеня, окремо.

Право на позов про стягнення пені за кожен день (місяць) виникає щодня (щомісяця) на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня (місяця), коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права.

Стаття 266 ЦК України передбачає, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Отже аналіз норм статті 266, частини другої статті 258 ЦК України дає підстави для висновку про те, що стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Проте, нормою частини третьої статті 267 ЦК України встановлено, що суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення.

Тлумачення частини третьої статті 267 ЦК України, положення якої сформульовано із застосуванням слова «лише» (аналог «тільки», «виключно»), та відсутність будь-якого іншого нормативно-правового акта, який би встановлював інше правило застосування позовної давності, дає підстави для твердження про те, що із цього положення виплаває безумовний висновок, відповідно до якого за відсутності заяви сторони у спорі позовна давність судом не застосовується.

Виходячи з основних засад цивільного права, які характеризуються загальним підходом до певної групи цивільних правовідносин, принципу рівності правового регулювання окремого виду правовідносин і аналізуючи норми розділу V ЦК України «Строки та терміни. Позовна давність» у їх сукупності, слід дійти висновку про поширення норми частини третьої статті 267 ЦК України як на загальну, так і спеціальну позовну давність.

Отже, без заяви сторони у спорі ні загальна, ні спеціальна позовна давність застосовуватися не може, оскільки можливість застосування позовної давності пов'язана лише з наявністю про це заяви сторони.

Як вбачається з матеріалів справи відповідачем не було подано заяву про сплив позовної давності і застосування наслідків її спливу під час розгляду даної справи у суді першої інстанції.

Таким чином, суд за власною ініціативою не може застосувати позовну давність.

Аналогічна правова позиція стосовно того, що за відсутності заяви сторони відсутні підстави для застосування строку позовної давності, викладена у постанові Верховного суду України від 18.05.2016р. у справі №6-476цс16.

Крім того, слід зауважити, що суд апеляційної інстанції при розгляді справи здійснює перевірку і оцінку фактичних обставин справи та їх юридичну кваліфікацію в межах доводів апеляційної скарги, які вже були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Нові матеріально-правові вимоги, які не були предметом розгляду в суді першої інстанції, не приймаються та не розглядаються судом апеляційної інстанції. (Той факт, що сторона не брала участі у розгляді справи судом першої інстанції у випадках, передбачених законом може бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції, а не для вирішення апеляційним судом її заяви про застосування позовної давності.) Наведена правова позиція викладена у постанові Верховного суду України від 02.03.2016 № 6-2307цс15.

Поряд з цим, колегія суддів зазначає і про те, що доводи апеляційної скарги не містять будь-яких обґрунтувань причин неподання такої заяви під час розгляду справи у суді першої інстанції. Відповідач за змістом апеляційної скарги лише констатує факт неправомірності незастосування строку позовної давності до вимог про стягнення пені судом самостійно.

У відповідності до ст. 124, пунктів 2, 3, 4 частини другої ст. 129 Конституції України та статей 4-2, 4-3 Господарського процесуального кодексу України основними засадами судочинства є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За приписами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до статті 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно статті 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів встановила, що у даному випадку скаржником не надано належних та допустимих доказів на підтвердження своєї правової позиції, а також не наведено переконливих аргументів у відповідності з нормами чинного законодавства, щодо спростування висновків суду першої інстанції. Таким чином, апеляційні вимоги Приватного підприємства "Рось" є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, підстав для зміни чи скасування оскарженого рішення у даній справі колегія суддів не вбачає.

Розподіл судових витрат здійснити у відповідності до ст. 49 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 32-34, 43, 49, 85, 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного підприємства "Рось" залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Київської області від 21.11.2016р. №911/3176/16 залишити без змін.

3. Матеріали справи №911/3176/16 повернути до Господарського суду Київської області.

Постанову Київського апеляційного господарського суду може бути оскаржено до Вищого господарського суду України у порядку, передбаченому ст. 107 ГПК України.

Постанова Київського апеляційного господарського суду за наслідками перегляду відповідно до ст. 105 ГПК України набирає законної сили з дня її прийняття.

Головуючий суддя М.Л. Яковлєв

Судді Л.В. Чорна

Т.І. Разіна