ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31.01.2017 року Справа № 904/9157/16

Дніпропетровський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Іванов О.Г. (доповідач),

суддів: Широбокова Л.П., Орєшкіна Е.В.

при секретарі судового засідання: Мацекос І.М.

представники сторін:

від позивача: ОСОБА_1, довіреність № 2 від 20.05.2016 р., представник;

представники відповідачів-1,2 у судове засідання не зявились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгівельно-промислове підприємство ТД", м. Дніпро на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 08.12.2016 року у справі № 904/9157/16

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгівельно-промислове підприємство ТД", м. Дніпро

до відповідача-1: Приватного підприємства "Лара", м. Львів

відповідача-2: Товариства з обмеженою відповідальністю Виробничо-транспортне підприємство "БУДКОМПЛЕКТ", м. Дніпро

про стягнення 272 892, 41 грн.,

ВСТАНОВИВ:

До господарського суду Дніпропетровської області з позовною заявою звернулось Товариство з обмеженою відповідальністю "Торгівельно-промислове підприємство ТД" про стягнення 248 900, 52 грн., що складають суму заборгованості за договором № 4ПО-11 на поставку гранітної продукції від 29.03.2011 р.; 21 991, 98 грн. річних; 2 000, 00 грн. - заборгованості за договором поруки б/н від 29.03.2011 року.

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 08.12.2016 року по справі №904/9157/16 (суддя Мельниченко І.Ф. ) в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішення мотивовано тим, що поданий позивачем позов до суду подано з порушенням строку позовної давності у три роки.

Не погодившись з зазначеним рішенням господарського суду, Товариство з обмеженою відповідальністю "Торгівельно-промислове підприємство ТД" звернулось до Дніпропетровського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення, та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

При цьому, скаржник в апеляційній скарзі посилається на те, що рішення винесено з порушенням норм матеріального та процесуального права, неповним зясуванням обставин справи, що мають значення для справи.

А саме, відповідачем-1 платіжним дорученням № 232 від 01.11.2013 року було здійснено оплату на суму 4 000,00 грн., при цьому в призначенні платежу зазначивши «плата за щебеневу прод. та ж.д. тариф згідно договора №4 ПО-2011 від 29.03.2011 р. в т.ч. ПДВ 666,67 грн». Таким чином, право вимоги заборгованості у Позивача виникло зі спливом 30-ти денного терміну тільки в травні 2012 року, але враховуючи його переривання у звязку з частковою оплатою боргу 01.11.2013 p., Позивач мав право звернутися до суду з позовом про сплату заборгованості до 01.11.2016 року. Згідно відбитку штемпеля канцелярії господарського суду Дніпропетровської області вбачається, що позивач із позовом звернувся до суду 13.10.2016 року, тобто в рамках трирічного строку позовної давності.

У звязку з чим, скаржник вважає, що господарський суд дійшов помилкового висновку, що трирічний строк позовної давності у відносинах сторін не переривався, і тому Позивач пропустив строк звернення до суду.

Відповідач -1 відзив на апеляційну скаргу не надав,

Відповідач-2 Товариство з обмеженою відповідальністю Виробничо-транспортне підприємство "БУДКОМПЛЕКТ" у відзиві на апеляційну скаргу просить рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги позивача в повному обсязі.

Ухвалою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 28.12.2016 року прийнято апеляційну скаргу та призначено до розгляду на 31.01.2017 року.

Представники Відповідача 1 та Відповідача 2, належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, у судове засідання, призначене на 31.01.2017 року не зявилися. Від Відповідача 2 надійшло клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Беручи до уваги строки розгляду апеляційної скарги, передбачені ст. 102 ГПК України, а також, враховуючи, що наявні у справі докази дозволяють визначитися відносно законності оскаржуваного рішення, судова колегія дійшла висновку про можливість в порядку ст. 75 ГПК України розглянути справу у відсутність представників Відповідача 1 та Відповідача 2.

В судовому засіданні 31.01.2017 року Дніпропетровським апеляційним господарським судом була оголошена вступна та резолютивна частина постанови у даній справі.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 101 Господарського процесуального кодексу України, в процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього.

Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Відповідно до положень ст. 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст. 104 ГПК України серед підстав для скасування або зміни рішення місцевого суду є неповне зясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи, а також порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

Дослідивши матеріали справи, апеляційний господарський суд встановив наступні обставини.

29.03.2011 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Торгівельно-промислове підприємство ТД" (Постачальник) та Приватним підприємством "Лара" (Покупець,) було укладено договір поставки № 4ПО-11.

Відповідно до п. 1.1. договору постачальник зобов'язується передати в погоджені строки, а Покупець прийняти і оплатити на умовах, викладених в Договорі, гранітну продукцію (далі - Товар), найменування, кількість, ціна яких вказується в накладних документах на Товар, які оформлюються на кожну окрему партію Товару.

Відповідно до п. 1.2. договору, сторонами узгоджено, що номенклатура Товару, його кількість та ціна встановлюються на підставі погодженої Специфікації та зазначаються в розрахункових рахунках-фактурах чи в відвантажувальних документах (видаткових накладних) на Товар.

Згідно пункту 3.1 договору сторони узгодили, що загальна ціна цього Договору визначається кількістю отриманого та оплаченого Товару Покупцем протягом всього строку дії Договору. Вартість кожної окремої партії Товару визначається Постачальником в рахунках-фактурах та накладних документах.

29.03.2011 р. Товариством з обмеженою відповідальністю "Торгівельно-промислове підприємство ТД" (Кредитор, позивач) та товариством з обмеженою відповідальністю виробничо-транспортним підприємством "Будкомплект" (Поручитель, другий відповідач) укладено договір поруки, відповідно до п. 1.1 якого, Поручитель зобовязується солідарно нести відповідальність перед Кредитором на суму не більше 2 000, 00 грн. за виконання зобов'язань Боржника - приватного підприємства "Лара" щодо оплати вартості поставленого товару Кредитором Боржнику в межах договору поставки гранітної продукції № 4ПО-2011 від 29.03.2011 р. (а.с. 29-30).

На підтвердження виконання зобовязань за договором та погодженими сторонами умовами поставки позивачем надано видаткові накладні, які підписані обома сторонами та скріплені печаткою відповідача:

- № РН-0000166 від 26.05.2011 року на суму 14 062,20 грн.;

- № РН-0000165 від 21.05.2011 року на суму 14 585,00 грн.;

- № РН-0000001 від 27.01.2012 року на суму 55 999,93 грн.;

- № РН-0000002 від 27.01.2012 року на суму 56 778,64 грн.;

- № РН-0000003 від 28.01.2012 року на суму 73 642,84 грн.;

- № РН-0000004 від 28.01.2012 року на суму 18 623,39 грн.;

- № РН-0000005 від 29.01.2012 року на суму 45 388,62 грн.;

- № РН-0000006 від 30.01.2012 року на суму 36 310,90 грн.;

- № РН-0000007 від 31.01.2012 року на суму 99 695,04 грн.;

- № РН-0000008 від 31.01.2012 року на суму 79 457,41 грн.;

- № РН-0000009 від 31.01.2012 року на суму 79 176,74 грн.;

- № РН-0000036 від 29.03.2012 року на суму 18 107,72 грн.;

- № РН-0000037 від 03.04.2012 року на суму 75 600,00 грн.;

- № РН-0000045 від 07.04.2012 року на суму 212 962,96 грн.;

- № РН-0000048 від 12.04.2012 року на суму 36 229,84 грн.,

на загальну суму 916 631,23 грн., які підтверджують поставку товару на користь відповідача (а.с. 21-28).

На підтвердження часткового виконання відповідачем своїх зобовязань за договором позивачем надано банківські виписки по рахунку позивача, відповідно до яких Відповідач 1 здійснив розрахунки за Договором поставки № 4ПО-11від 29.03.2011 року в сумі 667 730,71 грн. (а.с. 31-36).

Як вважає Позивач, Відповідач-1 за поставлений товар в повному обсязі не розрахувався, внаслідок чого у нього утворилась заборгованість перед Позивачем, яка становить 248 900, 52 грн. за видатковими накладними № 45 від 07.04.2012 р. та № 48 від 12.04.2012 р. Крім того, Позивач здійснив розрахунок 3% річних за загальний період з 01.11.2013 р. по 10.10.2016 р. у сумі 21 991,89 грн., що і є предметом спору.

Мотиви, з яких виходила апеляційна інстанція при винесенні постанови.

Укладений між сторонами договір за своєю правовою природою є договором поставки. Статтею 265 Господарського кодексу України передбачено, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму. До відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення ЦК України про договір купівлі-продажу.

Таким чином, відносини, що виникли між сторонами по справі на підставі Договору поставки товару, є господарськими зобов'язаннями, а згідно з приписами статей 193 ГК України, 525, 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Судом попередньої інстанцій встановлено та матеріалами справи підтверджено, що на виконання Договору поставки № 4ПО-11від 29.03.2011 року Позивач в період часу з 26.05.2011 року по 12.04.2012 року за вищенаведеними видатковими накладними поставив покупцю товар належної якості та в узгодженій кількості на загальну суму 916 631,23 грн., який був прийнятий покупцем, що підтверджується видатковими накладними, які підписані представниками Відповідача і наявні в матеріалах справи (а.с. 21-28), а також актами звірки взаєморозрахунків, відповідно до яких станом на 30.04.2012 року заборгованість Відповідача 1 перед Позивачем становить 252 900,52 грн. (а.с. 61, 62).

Відповідно до пункту 3.2. договору сторони узгодили, що розрахунки за кожну партію товару, в тому числі відшкодування вартості транспортних витрат Постачальника здійснюється у безготівковому порядку на протязі 30 (тридцяти) календарних днів на поточний рахунок Постачальника.

У відповідності до ст. 664 Цивільного кодексу України обов'язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент, зокрема, вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов'язок продавця доставити товар.

Згідно ст. 692 Цивільного кодексу України, покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

В силу ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як вбачається зі змісту п. 3.2. договору обовязок покупця сплатити отриманий товар протягом 30-ти календарних днів з моменту постачання, який визначено датою поставки товару, що вказана в накладних документах на товар.

Наявні у справі видаткові накладні мають усі обовязкові реквізити первинних бухгалтерських документів.

Отже, Відповідач 1 не надав доказів, які б спростовували твердження позивача про виконання ним своїх обовязків за вищенаведеним Договором поставки № 4ПО-11від 29.03.2011 року.

Враховуючи умови договору, положення ч. 1 ст. 530, ч.1 ст. 692 ЦК України строк оплати товару, поставленого позивачем відповідачу 1, поставка якого підтверджується зазначеними вище накладними, є таким, що настав.

Відповідач 1 неналежним чином виконав зобов'язання щодо оплати поставленого товару, здійснивши розрахунки частково в сумі 667 730, 71 грн., про що свідчать банківські виписки, копії яких залучено до матеріалів справи (а.с. 31-36).

На підставі викладеного, колегія суддів прийшла до висновку, що Відповідач 1 свої зобовязання по повній та своєчасній оплаті отриманого товару не виконав, доказів повної оплати поставленого товару не надав, у звязку з чим позовні вимоги про стягнення з відповідача 1 заборгованості за поставлений товар в розмірі 248 900, 52 грн. є обґрунтованими, підтвердженими належними доказами та такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За неналежне виконання відповідачем своїх зобов'язань по Договору, позивачем відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України нараховані відповідачу (за період з 01.11.2013 р. по 10.10.2016 р. 3 % річних в сумі 21 991, 89 грн. грн.

На підставі викладеного, враховуючи розрахунок позивача (межі зазначеного ним періоду), положення частини п'ятої ст. 254 Цивільного кодексу України, колегія суддів відповідно до ст. 55 Господарського процесуального кодексу України, перевіривши правильність нарахування 3% річних, прийшла до висновку, що позовні вимоги позивача в цій частині є правомірними, у звязку з чим з відповідача 1 на користь позивача необхідно стягнути 3 % річних в сумі 21 971,44 грн. за період з 01.11.2013 р. по 10.10.2016 р., оскільки прострочення оплати вартості поставленого товару з боку відповідача мало місце.

Колегія суддів не погоджується з висновком господарського суду, що поданий позивачем позов до суду подано з порушенням строку позовної давності у три роки, з огляду на наступне.

У відповідності до ст. 256,257, 261 ІІК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позови давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушені свого права або про особу, яка його порушила.

За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

В своїй позовній заяві Позивач вказував на те, що за договором № 4ПО-2011 від 29.03.2011 року не були сплачені видаткові накладні № 45 від 07.04.2012 року на суму 212 962,96 грн., та № 48 від 12.04.2012 року на суму 36 229,84 грн.

Той факт, що вищевказані видаткові накладні № 45 від 07.04.2012 року та № 48 від 12.04.2012 року відносяться саме до договору № 4П0-2011 від 29.03.2011 року відповідач 1 не заперечує, та й додатково підтверджується підписаними між сторонами численними актами звірок взаємних розрахунків саме по договору № 4110-2011 від 29.03.2011 р.

Відповідно до пункту 3.2. Договору № 4ПО-2011 від 29.03.2011 року розрахунки за кожною партію товару, в тому числі відшкодування вартості транспортних витрат Постачальника (у разі поставки Товару Транспортом Постачальника) здійснюються у безготівковому порядку на протязі 30 календарних днів на поточний рахунок Постачальника, наведений в цьому Договорі. Платіжні документи за цим договором оформлюються згідно умов чинного законодавства України, з дотриманням усіх вимог, які зазвичай ставляться до змісту та форми таких документів, з обовязковим зазначення номеру та дати укладання Договору згідно з яким здійснюється проплата грошових котів.

Отже, оплата по вищевказаним накладним мала настати 07.05.2012 року та 12.05.2012 року, відповідно. Саме з цього часу для Позивача розпочався і трирічний строк позовні давності, який мав сплинути 07.05.2015 року та 12.05.2015 року, відповідно.

Відповідно до ч. 1 ст. 264 ТІК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

У відповідності до п. 4.4 Постанови Пленуму ВГСУ від 29 травня 2013 року № 10 "ПроС. деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" - правила переривання перебігу позовної давності (стаття 264 ЦК України) застосовуються господарським судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання. Суду слід встановлювати, коли конкретно вчинені боржником відповідні дії, що свідчать про визнання боргу, маючи на увазі, що переривання перебігу позовної давності може мати місце лише в межах строку давності, а не після його спливу.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати: визнання пред'явленої претензії; зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою Особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій.

Відповідно до платіжного доручення № 232 від 01.11.2013 року Відповідач 1 здійснив часткову оплату заборгованості за Договором № 4ПО-2011 від 29.03.2011 року на суму 4 000,00 грн., оскільки в призначенні платежу зазначив « плата за щебеневу прод. та ж.д. тариф згідно договора №4 ПО-2011від 29.03.2011 р. в т.ч. ПДВ 666,67 грн.» (а.с. 31).

При цьому, колегія суддів констатує, що виконання зобов'язання не передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання заборгованості в цілому, а не лише певної частини (чи періодичного платежу), оскільки у призначенні платежу було посилання саме на договір, а не на конкретну видаткову накладну.

Таким чином, перебіг позовної давності було перервано шляхом вчинення відповідачем 1 дії, що свідчить про визнання нею свого боргу, у звязку з чим строк, у межах якого Позивач мав право звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права, почався заново та мав закінчитися 01.11.2016 року.

Відповідно до відбитку штемпеля канцелярії Господарського суду Дніпропетровськ області вбачається, що Позивач із даним позовом звернувся до суду 13.10.2016 року, тобто рамках трирічного строку позовної давності.

Таким чином, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги, що господарський суд дійшов помилкового висновку, що трирічний строк позовної давності у відносинах сторін не переривався, і тому Позивач пропустив строк звернення до суду.

Щодо вимог Позивача до поручителя Відповідача 2, то колегія суддів вважає, що Позивачем також не було пропущено строк позовної давності, оскільки відповідно до п. 4.1. Договору поруки від 29.03.2011 року цей договір діє до 31.12.2016 року (а.с. 29).

В той же час, колегія суддів вважає за необхідне частково задовольнити позовні вимоги до Відповідача 1, а саме зменшити розмір стягнення з Відповідача-1 основного боргу на суму, яка підлягає стягненню з поручителя, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1,2 ст. 553 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі.

Згідно ч.1,2 ст.554 ЦК України у разі порушення боржником зобовязання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором.

Договором поруки від 29.03.2011 року було встановлено інший обсяг відповідальності Відповідача-2 Товариства з обмеженою відповідальністю Виробничо-транспортне підприємство "БУДКОМПЛЕКТ".

Так, пунктом 1.1. Договору поруки визначено, що Поручитель відповідає солідарно за зобов'язаннями Боржника ПП «Лара» перед Кредитором на суму, що не перевищує 2 000,00 грн.

Відповідно до п. 2.2. Договору поруки кредитор має право вимагати від поручителя виконання обовязків боржника в частині оплати суми основного боргу , що виник на підставі основного договору на суму, яка не перевищує 2 000,00 грн.

Таким чином, за виконання зобовязань Боржником перед Кредитором, що витікають з Основного договору, Поручитель (Відповідач-2) відповідає солідарно разом з Боржником (Відповідачем-1), але лише в межах розміру забезпечуваного зобовязання, тобто в межах 2 000,00 грн.

У звязку з чим, сума грошового зобовязання Відповідача-1 повинна бути зменшена на суму солідарної відповідальності Відповідача-2 та Відповідача-1, тобто на 2 000,00 грн.

В той же час, оскільки про солідарну відповідальність Відповідача-2 разом з Відповідачем-1 в межах 2 000 грн. у прохальній частині позовної заяви Позивачем не зазначено, то колегія суддів вважає за необхідне стягнути 2 000,00 грн. лише з Поручителя, так як відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 83 ГПК України господарський суд має право виходити за межі позовних вимог, лише за наявності про це клопотання заінтересованої сторони.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає за необхідне стягнути з Відповідача 1 на користь Позивача 246 900,52 грн. основної заборгованості (248 900,52 грн. 2 000,00 грон.) та 21 971,44 грн. -3% річних, а також стягнути з Відповідача 2 на користь Позивача 2 000,00 грн. частину основної заборгованості.

Відповідно до п.п. 1, 3, 4 до ч. 1 ст. 104 Господарського процесуального кодексу України, підставами для скасування або зміни рішення місцевого господарського суду є неповне з'ясування зв'язок порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

За наведених вище обставин, які були встановлені у ході апеляційного провадження у даній справі, колегія суддів апеляційного господарського суду, проаналізувавши застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, доходить висновку, що доводи апеляційної скарги про неповне зясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права знайшли своє підтвердження.

Враховуючи вищевикладене колегія суддів апеляційного господарського суду вважає, що оскаржуване рішення місцевого господарського суду є таким, що не відповідає нормам матеріального та процесуального законодавства, в звязку з чим апеляційна скарга підлягає задоволенню, рішення господарського суду підлягає скасуванню. Слід прийняти нове рішення, яким частково задовольнити позовні вимоги.

Оскільки апеляційна скарга підлягає задоволенню, то судові витрати за подання позовної заяви та апеляційної скарги відповідно до ч. 1, 2 ст. 49 ГПК України необхідно розподілити між сторонами пропорційно розміру задоволених позовних вимог та покласти на Відповідача 1, так як спір виник внаслідок саме його неправомірних дій.

У звязку з чим з Відповідача 1 на користь Позивача необхідно стягнути 4 063,08 грн. (99,25 %) судового збору за подачу позовної заяви та 4 471,14 грн. (99,25 %) судового збору за подачу апеляційної скарги.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 99, 101, 103-105 ГПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгівельно-промислове підприємство ТД", м. Дніпро задовольнити.

Рішення господарського суду Дніпропетровської області від 08.12.2016 року у справі № 904/9157/16 скасувати.

Прийняти нове рішення, яким позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгівельно-промислове підприємство ТД" - задовольнити частково.

Стягнути з відповідача 1: Приватного підприємства "Лара" ( 79007, АДРЕСА_1 ; ) на користь позивача - Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгівельно-промислове підприємство ТД" ( 49050, м. Дніпро, вул. Володі Дубініна, 3; ): 246 900,52 грн. основної заборгованості, 21 971,44 грн. -3% річних, 4 063,08 грн. судового збору за подачу позовної заяви та 4 471,14 грн. судового збору за подачу апеляційної скарги.

Стягнути відповідача 2: Товариства з обмеженою відповідальністю Виробничо-транспортне підприємство "БУДКОМПЛЕКТ" (49017, м. Дніпро, вул. Матлахова,14; ) на користь позивача - Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгівельно-промислове підприємство ТД" 2 000,00 грн. частину заборгованості за договором.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Видачу наказу, з урахуванням необхідних реквізитів, доручити господарському суду Дніпропетровської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Повний текст постанови складений 03.02.2017 року.

Головуючий суддя О.Г. Іванов

Суддя Л.П. Широбокова

Суддя Е.В. Орєшкіна