ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

06.02.2017 Справа № 904/12463/16

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ДАКОРТ", м. Дніпро

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, м. Дніпро

про стягнення 12 324,09 грн.

Суддя Золотарьова Я.С.

Представники:

від позивача: Дьоміна Ю.В. - представник (дов. № 71 від 25.01.2016)

від відповідача: не з'явився

СУТЬ СПОРУ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "ДАКОРТ" звернулось до господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про стягнення заборгованості у розмірі 12 324, 09 грн. за договором № 005035 від 26.03.2013, з яких 8 476,98 грн. основна заборгованість, 1 820,39 грн. нарахована пеня, 2026,72 грн. відсоток за невиконання грошового зобов'язання.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем умов договору № 005035 від 26.03.2013, в частині повного та своєчасного розрахунку за отриманий товар.

Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 30.12.2016, порушено провадження у справі, а розгляд призначено на 23.01.2017.

В межах строків встановлених ст. 69 ГПК України, розгляд справи було відкладено з 23.01.2017 на 06.02.2017.

06.02.2017 представник позивача подав через канцелярію суду клопотання про долучення документів до матеріалів справи документів. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги у повному обсязі, просив суд позов задовольнити.

Відповідач у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Про причини неявки суду не повідомив.

У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору (пункт 3.9.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 року "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції").

Відповідно до статті 75 Господарського процесуального кодексу України, якщо відзив на позовну заяву і витребувані господарським судом документи не подано, справу може бути розглянуто за наявними в ній матеріалами.

Згідно зі статтею 85 Господарського процесуального кодексу України у судовому засіданні 06.02.2017 було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення представника позивача, господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

26.03.2013 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Дакорт" (позивач - продавець) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (відповідач - покупець) було укладено договір №005035, згідно умов якого, продавець зобов'язується передати у власність покупцю товар, а покупець зобов'язується прийняти цей товар, сплатити його вартість та своєчасно повертати тару відповідно до умов договору.

Вид, асортимент, ціна та загальна вартість товару визначається в накладних, які є невід'ємною частиною даного договору (п.2.2. договору).

Згідно з п. 4.1. договору, оплата за отриманий товар, який передається по даному договору, здійснюється покупцем в національній валюті України шляхом оплати готівкою через касу продавця (з оформленням прибутково-касових документів), або шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок продавця, зазначеному в розділі 9 договору протягом 14 днів з дня отримання товару покупцем.

Даний договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами та діє протягом одного року від дати підписання, зазначеній в даному договорі. У разі якщо жодна із сторін не заявила про припинення договору до закінчення строку його дії, строк дії договору продовжується автоматично до кінця поточного календарного року (п.7.1.,7.2. договору).

Позивачем, на виконання умов договору було поставлено відповідачу товар, що підтверджується наданими в матеріали справи товарно-транспортними накладними №ДДП-537447 від 30.07.2014 на суму 5924,88 грн., №ДДП-542551 від 02.08.2014 на суму 2798,88 грн., №ДДП-665138 від 18.11.2014 на суму 928,74 грн. (а.с.10-12).

Разом з тим, відповідач несвоєчасно та не в повному обсязі оплатив вартість поставленого товару, через що, у останнього виникла заборгованість у розмірі 8476,98 грн. Вказана сума підтверджується також наявними в матеріалах справи актами звірки, підписаними обома сторонами (а.с.13-14).

З метою досудового врегулювання спору, 23.04.2016 позивач звернувся до відповідача з претензією №58 від 20.04.2016, в якій просив відповідача сплатити заборгованість у добровільному порядку (а.с. 17-18).

Відповідач на претензію не відреагував, заборгованість у розмірі 8476,98 грн. не сплатив, що і стало причиною звернення позивача до господарського суду.

Приймаючи рішення господарський суд виходив з наступного.

Частиною 1 статті 193 Господарського кодексу України передбачено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 1 статті 509 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до статті 655 Цивільного кодексу України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до частини 1 статті 692 Цивільного кодексу України, покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Частиною 1 статті 612 Цивільного кодексу України зазначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Господарське зобов'язання виникає, зокрема із господарського договору (стаття 174 Господарського кодексу України).

Статтями 525 та 526 Цивільного кодексу України передбачено, що одностороння відмова вiд зобов'язання або одностороння змiна його умов не допускається, якщо iнше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином вiдповiдно до умов договору та вимог цього Кодексу, iнших актiв цивiльного законодавства.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (стаття 530 Цивільного кодексу України).

Факт отримання відповідачем товару підтверджується матеріалами справи, а саме товарно-транспортними накладними №ДДП-537447 від 30.07.2014 на суму 5924,88 грн., №ДДП-542551 від 02.08.2014 на суму 2798,88 грн., №ДДП-665138 від 18.11.2014 на суму 928,74 грн. (а.с.10-12).

З огляду умови п. 4.1. договору, строк оплати продукції є таким, що настав.

Доказів повної оплати поставленого позивачем товару, матеріали справи не містять.

З урахуванням викладеного, господарський суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача щодо стягнення з відповідача суми основного боргу у розмірі 8476,98 грн. підлягають задоволенню.

Згідно зі статтею 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Стаття 549 Цивільного кодексу України зазначає, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник має передати кредиторові у випадку порушення боржником зобов'язання.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань", платники грошових коштiв сплачують на користь одержувачiв цих коштiв за прострочку платежу пеню в розмiрi, що встановлюється за згодою сторiн.

Частиною 6 статті 232 Господарського кодексу України передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Відповідно до п.5.2.1. договору, в разі несвоєчасної оплати за отриманий товар, покупець сплачує продавцю пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла в період нарахування пені, від його вартості за кожен день прострочення платежу.

Позивачем заявлено до стягнення суму пені у розмірі 1820,39 грн. за період з 14.04.2016 по 19.12.2016.

Суд, перевіривши наданий позивачем розрахунок пені (а.с.8), з урахуванням діючого законодавства, доходить до висновку, що позивачем було невірно визначено період нарахування пені, а саме без врахування положень п.6 ст.232 Господарського кодексу України.

Судом встановлено, що позивач нарахував відповідачу пеню на загальну суму заборгованості в розмірі 8476,98 грн., що виникла за накладними №ДДП-537447 від 30.07.2014, №ДДП-542551 від 02.08.2014, №ДДП-665138 від 18.11.2014, строк оплати товару встановлено пунктом 4.1 договору (оплата протягом 14 днів з дня отримання товару покупцем), таким чином період нарахування пені за накладною №ДДП-537447 від 30.07.2014 починається з 14.08.2014 та закінчується 12.02.2015, період нарахування пені за видатковою накладною №ДДП-542551 від 02.08.2014 починається з 17.08.2014 по 15.02.2015, період нарахування пені за видатковою накладною №ДДП-665138 від 18.11.2014 починається з 02.12.2014 по 02.06.2015.

У п. 2.5. Постанови пленуму Вищого господарського суду України " Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" №14 від 17 грудня 2013 роз'яснено, що пеня за порушення грошових зобов'язань застосовується припис частини шостої статті 232 ГК України. Даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов'язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов'язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін.

Отже, визначений позивачем період нарахування пені (з 14.04.2016 по 19.12.2016) виходить за межі встановленого приписами частини шостої статті 232 ГК України, оскільки початок такого перебігу не може бути змінений сторонами, таким чином суд вважає, що розрахунок пені наданий позивачем є необґрунтованим, в зв'язку з чим позовні вимоги про стягнення з відповідача пені у розмірі 1820,39 грн. за період з 14.04.2016 по 19.12.2016 задоволенню не підлягають.

Також, позивачем було нараховано відповідачу 2026,72 грн. відсотків за користування грошовими коштами за період з 24.04.2016 по 19.12.2016.

Відповідно ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошових зобов'язань на вимогу кредитора, зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 відсотка річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Приписи ст. 625 ЦК про розмір процентів, що підлягають стягненню за порушення грошового зобов'язання, є диспозитивними та застосовуються, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, три проценти річних від простроченої суми за весь час прострочення застосовуються у випадку, якщо сторони в договорі не передбачили іншого розміру процентів річних.

Враховуючи, що відповідно до п. 5.2.2. договору, сторони передбачили, що у разі затримання платежів за прийнятий товар понад десять календарних дні, покупець додатково до суми боргу виплачує продавцю процент за невиконання грошових зобов'язань у розмірі 0,1% від суми боргу за кожен день користування грошовими коштами продавця, суд вважає що сторони в договорі визначили інший процент річних від простроченої суми.

Господарським судом здійснено перевірку розрахунку суми процентів за невиконання грошових зобов'язань у розмірі 0,1 % від суми боргу за кожен день користування грошовими коштами продавця.

Враховуючи що, свої зобов'язання щодо повної та своєчасної оплати отриманого товару відповідач порушив, внаслідок чого у нього утворилась заборгованість перед позивачем, суд вбачає підстави для задоволення вимог в частині стягнення 2026,72 грн. відсотків за користування грошовими коштами.

Відповідно до вимог статті 49 Господарського процесуального кодексу України, при частковому задоволенні позову судовий збір покладається на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 1, 4, 12, 33, 34, 43, 49, 75, 82 - 85, 115 - 117 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, код НОМЕР_1) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Дакорт" (49000, м. Дніпро, вул. Комсомольська, буд. 74-А, прим. 2, код 36394005) 8476,98 грн. основного боргу, 2026,72 грн. відсотків за користування грошовими коштами та 1174,46 грн. судового збору, про що видати наказ.

В решті позову відмовити.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення суду може бути оскаржено протягом десяти днів з дня підписання рішення шляхом подання апеляційної скарги до Дніпропетровського апеляційного господарського суду через господарський суд Дніпропетровської області.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 08.02.2017

Суддя Я.С. Золотарьова