ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

08.02.2017 Справа № 920/1292/16

Господарський суд Сумської області, у складі судді Джепи Ю.А, при секретарі судового засідання Пономаренко Т.М., розглянувши матеріали справи № 920/1292/16:

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю Сервісресурс,

м. Суми,

до відповідача: Сумської міської громадської організації Садівницьке обєднання Озерне, м. Суми,

про стягнення 6271 грн. 37 коп.,

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1 (довіреність від 26.12.2016 № б/н),

від відповідача: не зявився.

Суть спору: позивач просить суд стягнути з відповідача 5851 грн. 19 коп. боргу за період з липня по вересень 2016 року та 420 грн. 18 коп. пені за неналежне виконання умов договору про надання послуг з вивезення твердих побутових відходів від 05.05.2014 № 359, укладеного між сторонами даного спору, а також 1378 грн. судового збору.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив суд позов задовольнити.

Відповідач у судове засідання не зявився, подав відзив, в якому проти позову заперечує та зазначає, що 20.09.2016 головою правління Сумської міської громадської організації «Садівницьке обєднання Озерне» був обраний ОСОБА_2, який приступив до виконання своїх обовязків 23.09.2016. Так акт виконаних робіт від 30.09.2016 № 2790 підписаний невідомою особою, а тому, на його думку, такий документ не можна вважати доказом надання відповідачу у вересні 2016 року позивачем послуг по вивезенню ТПВ. Крім того, відповідач додає до свого відзиву рахунок від 31.08.2016 № 2537, на якому є запис ОСОБА_3 - колишнього голови правління Сумської міської організації «Садівницьке обєднання Озерне» «оплачено: доплата 271,50 грн.» та зазначає, що у звязку із даною обставиною він визнає заборгованість за серпень 2016 року лише в розмірі 271,50 грн., а іншу суму за такий період він вважає сплаченою.

Відповідно до п. 3.9.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» у випадку незявлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

В силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України").

Згідно з частиною другою статті 43 Господарського процесуального кодексу України та статтею 33 Господарського процесуального кодексу України сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. При цьому, суд має створити належні умови всім учасникам судового процесу для виконання ними вказаного обовязку по доведенню своєї правової позиції. Матеріали справи свідчать про те, що судом було створено всім учасникам судового процесу належні умови для доведення останніми своїх правових позицій, надання ними доказів, які, на їх думку, є достатніми для обґрунтування своїх вимог та заперечень та надано достатньо часу для підготовки до судового засідання тощо. Окрім того, судом було вжито всіх заходів, в межах визначених чинним законодавством повноважень, щодо всебічного, повного та обєктивного дослідження всіх обставин справи.

Враховуючи час, наданий сторонам для підготовки до судових засідань в даній справі та для подання витребуваних судом документів, приймаючи до уваги принципи змагальності та диспозитивності судового процесу, вимоги ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, учасником якої є Україна, стосовно права кожного на розгляд його справи упродовж розумного строку та встановлений ст. 69 Господарського процесуального кодексу України строк розгляду справи, суд дійшов висновку, що є підстави для розгляду справи по суті.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, оцінивши надані докази, суд встановив:

05.05.2014 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Сервісресурс» (виконавець позивач) та Сумською міською громадською організацією «Садівницьке обєднання Озерне» (замовник відповідач) укладено договір про надання послуг з вивезення твердих побутових відходів № 359 (далі Договір).

Відповідно до п. 1.1. Договору позивач зобовязується надавати послуги з вивезення твердих побутових відходів (далі ТВП), а відповідач зобовязується своєчасно оплачувати послуги за встановленими цінами у строки і на умовах, передбачених цим Договором.

Пунктом 3.2. Договору встановлено, що за послуги, надані позивачем, відповідач сплачує суму, визначену у підписаних актах приймання-передачі послуг, протягом 5 (пяти) банківських днів шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок позивача на підставі надісланого поштою або факсом рахунку-фактури.

Так у період з січня 2016 року по вересень 2016 року позивач надав відповідачу послуги з вивезення ТВП на загальну суму 17791 грн. 61 коп., що підтверджується відповідними актами надання послуг: від 29.01.2016 № 218 на суму 333,98 грн., від 29.02.2016 № 505 на суму 333,98 грн., 30.03.2016 № 871 на суму 667,97 грн., від 30.04.2016 № 1175 на суму 2337,89 грн., від 31.05.2016 № 1428 на суму 3005,86 грн., від 30.06.2016 № 1548 на суму 2560,54 грн., від 31.07.2016 № 2115 на суму 2671,87 грн., від 31.08.2016 № 2410 на суму 3527,71 грн., від 30.09.2016 № 2790 на суму 2351,81 грн. (а.с. 13-21). Згідно вище зазначених актів позивачем були виставлені відповідні рахунки відповідачу на оплату наданих послуг (а.с. 25-33).

Як зазначає позивач у своєму позові, що підтверджується матеріалами справи, відповідач свої зобовязання за Договором виконав частково, у звязку з чим у нього виникла заборгованість за період з липня по вересень 2016 року на загальну суму 8551,39 грн. та у звязку із частковою сплатою даного боргу, станом на 17.11.2016 заборгованість відповідача склала 5851,19 грн.

17.11.2016 позивач направив на адресу відповідача претензію № 1610, у якій просив сплатити 5854,19 грн. заборгованості та додав до такої претензії рахунок на оплату від 07.11.2016 № 3207, докази такого направлення підтверджуються описом вкладення від 17.11.2016 № б/н та фіскальним чеком від 17.11.2016 № 2033 (а.с. 23).

19.11.2016 відповідно до рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення відповідач отримав дану претензію («вручено» «за довіреністю ОСОБА_2»), але відповіді на неї позивачу не надав.

Таким чином, на момент звернення до суду із позовом (станом на 29.12.2016) заборгованість відповідача перед позивачем за Договором склала 5851,19 грн.

Що ж до заперечень відповідача, суд не приймає їх до увагу з огляду на наступне.

По-перше, твердження відповідача про часткову сплату заборгованості за серпень 2016 року (відповідно до рахунку на оплату від 31.08.2016 № 2537 на суму 2527,71 грн.), суд не приймає до уваги, оскільки ним не подано будь-якого первинного бухгалтерського документу (чек, квитанція, банківська виписка тощо), який би підтверджував таку сплату, а напис на вищезазначеному рахунку «оплачено: доплата 271,50» не є належним доказом залишку боргу відповідача саме у такому розмірі.

По-друге, відповідач у своєму відзиві зазначає що акт надання послуг від 30.09.2016 № 2790 підписаний невідомою особою, а тому, на його думку, такий документ не можна вважати доказом надання позивачем відповідачу у вересні 2016 року послуг по вивезенню ТПВ.

Так, згідно ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 203 Цивільного кодексу України - особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Згідно ч. 1 ст. 92 Цивільного кодексу України юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону.

Відповідно до ч. 3 ст. 92 Цивільного кодексу України орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. У відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження.

Відповідно до абзаців 6, 7 пункту 3.3 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними припис абзацу першого частини третьої статті 92 Цивільного кодексу України зобовязує орган або особу, яка виступає від імені юридичної особи не перевищувати своїх повноважень. Водночас саме лише порушення даного обовязку не є підставою для визнання недійсними правочинів, вчинених цими органами (особами) від імені юридичної особи з третіми особами, оскільки у відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження (абзац другий частини третьої статті 92 ЦК України). Отже, позов про визнання недійсним відповідного правочину може бути задоволений у разі доведеності юридичною особою (позивачем) у господарському суді тієї обставини, що її контрагент знав або повинен був знати про наявні обмеження повноважень представника цієї юридичної особи, але, незважаючи на це, вчинив з ним оспорюваний правочин (що не отримав наступного схвалення особи, яку представляють).

Відповідно до пункту 3.4 цієї ж Постанови наступне схвалення юридичною особою правочину, вчиненого від її імені представником, який не мав належних повноважень, унеможливлює визнання такого правочину недійсним (стаття 241 ЦК України). Настання передбачених цією статтею наслідків ставиться в залежність від того, чи було в подальшому схвалено правочин особою, від імені якої його вчинено; тому господарський суд повинен у розгляді відповідної справи зясовувати повязані з цим обставини. Доказами такого схвалення можуть бути відповідне письмове звернення уповноваженого органу (посадової особи) такої юридичної особи до другої сторони правочину чи до її представника (лист, телефонограма, телеграма, телетайпограма тощо) або вчинення зазначеним органом (посадовою особою) дій, які свідчать про схвалення правочину (прийняття його виконання, здійснення платежу другій стороні, підписання товаророзпорядчих документів і т.ін.). Наведене стосується й тих випадків, коли правочин вчинений не представником юридичної особи з перевищенням повноважень, а особою, яка взагалі не мала повноважень щодо вчинення даного правочину.

Таким чином, враховуючи вище зазначене, твердження відповідача щодо відсутності факту надання послуг позивачем відповідачу за вересень 2016 року у звязку із неналежністю йому підпису на даному акті не є підставою щодо визнання недійсним правочину по наданню послуг з вивезення ТВП у вересні 2016 року так як на такому акті міститься печатка організації відповідача і є відповідний підпис, будь-яких доказів щодо викрадення у відповідача печатки ним не надано, а тому акт від 30.09.2016 № 2790 суд вважає належним доказом надання відповідачу послуг на суму 2351,81 грн.

По-третє, копія квитанції від 04.11.2016 № 0673-5280-2385-0317 про сплату 300 грн. 00 коп. за оренду контейнерів за жовтень 2016, додана відповідачем до його відзиву, не приймається судом як доказ часткової сплати у даній справі, оскільки оренда контейнерів не є предметом договору про надання послуг з вивезення твердих побутових відходів від 05.05.2014 № 359, за яким стягується заборгованість з відповідача у даній справі.

Згідно із частиною 1 статті 193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання повинні виконуватись належним чином і відповідно до умов договору, а згідно вимог статті 610 цього ж Кодексу, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Стаття 525 Цивільного кодексу України передбачає, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно зі ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно ст.ст. 216, 217, 218 Господарського кодексу України учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) - частина 1 статті 530 Цивільного кодексу України.

У відповідності до вимог статей 43, 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна надати докази в обґрунтування своїх вимог або заперечень.

Враховуючи вище викладене, а також те, що відповідачем не подано ні доказів сплати боргу, а його заперечення проти вимог позивача є необґрунтованими, - позовні вимоги щодо стягнення з відповідача 5851 грн. 19 коп. заборгованості за надані послуги з вивезення ТВП у період з липня по вересень 2016 року є правомірними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Статтею 610 Цивільного кодексу України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно з п. 3 ч. 1 статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Частиною 1 статті 612 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

У відповідності до статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання. Суб'єктами права застосування штрафних санкцій є учасники відносин у сфері господарювання, зазначені у статті 2 цього Кодексу.

Згідно ч. 1, 3 статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ч.1 статті 550 Цивільного кодексу України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання.

Згідно п. 6.1.2 Договору за порушення строків оплати відповідач сплачує пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення.

Оскільки, права позивача щодо стягнення з відповідача пені в сумі 420 грн. 18 коп. пені, передбачені умовами договору, пеня нарахована в межах строку позовної давності, з урахуванням вимог Закону України Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань, тому позовні вимоги в зазначеній частині також є обґрунтованими та підлягають задоволенню на підставі ст.ст. 549-552 Цивільного Кодексу України.

Виходячи з фактичних обставин даної справи, враховуючи, що спір між сторонами виник в результаті неправомірних дій відповідача, а саме, не своєчасної оплати за надані послуги в вивезення ТВП, суд дійшов висновку про відшкодування позивачеві суми сплаченого судового збору в розмірі 1378 грн. 00 коп. за рахунок відповідача відповідно до вимог ст. ст. 44, 49 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст. 44, 49, ст. 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Сумської міської громадської організації «Садівницьке обєднання Озерне» (40030, м. Суми, вул. Червонопрапорна, буд. 134-А, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Сервісресурс» (40007, м. Суми, вул. Менджинського, буд. 3, ) 5851 грн. 19 коп. боргу за період з липня по вересень 2016 року та 420 грн. 18 коп. пені за договором про надання послуг з вивезення твердих побутових відходів від 05.05.2014 № 359, а також 1378 грн. 00 коп. судового збору.

3. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Повне рішення складено 13.02.2017.

Суддя Ю.А. Джепа