ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
07 лютого 2017 року Справа № 17/5009/5413/11
07.02.2017 року судовою колегією у складі: суддів Палій В.В.- головуючий (доповідач), Бондар С.В., Селіваненко В.П. прийнято постанову у справі № 17/5009/5413/11 за позовом Заступника прокурора Запорізької області в інтересах держави в особі ФДМУ до Виконкому Запорізької міської ради, ПАТ "Укрпрофоздоровниця" та ПАТ "Приазовкурорт" про визнання недійсним та скасування рішення виконкому Запорізької міської ради, визнання права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння.
Касаційну скаргу ПАТ "Приазовкурорт" задоволено частково. Прийняті у справі рішення, якими позовні вимоги були задоволені, скасовані, а справу передано на новий розгляд до Господарського суду Запорізької області.
Мотиви скасування прийнятих у справі рішень та направлення справи на новий розгляд наступні: судам слід було встановити чи забезпечує обраний спосіб захисту порушених прав (щодо визнання недійсним та скасування рішення Комітету у повному обсязі) їх реальний захист. З огляду на статус держави та її органів, як суб'єкта владних повноважень, положення п. 4 ч. 1 ст. 268 ЦК України не поширюється на позови прокуратури, які пред'явлені від імені держави і направлені на захист права державної власності, порушеного незаконними правовими актами органу державної влади або органу місцевого самоврядування (фактично про це також зазначено у постанові Верховного Суду України у справі № 15/157, постанова по якій прийнята 30.09.2015 року).
Вважаю, що в даному випаду слід застосовувати ч. 4 ст. 82 ГПК України, згідно до якої суд має право відступити від правової позиції викладеної у висновках ВСУ, з одночасним наведенням відповідних мотивів.
Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, на визнання або оспорювання,
Відповідно до ст. 20 ЦК України право на захист особа здійснює на свій розсуд.
Вважаю, що у даному випадку сама суть позовних вимог направлена на захист порушених прав держави і, відповідно, не могло бути підставою для скасування раніш прийнятих рішень у даній справі та направлення справи на новий розгляд для встановлення тієї обставини - чи забезпечує обраний спосіб захисту порушених прав їх реальних захист.
Прокурор звернувся з позовом у даній справі у вересні 2011 року. Станом на час звернення прокурора з позовом положеннями статті 268 ЦК України було передбачено винятки від загального правила про поширення позовної давності на всі цивільні правовідносини і визначено вимоги, на які позовна давність не поширюється, зокрема, у п. 4 ч. 1 ст. 268 ЦК України було зазначено, що на вимогу власника або іншої особи про визнання незаконним правового акту органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право, позовна давність не застосовується.
Як зазначено вище, при винесенні даної постанови суд прийшов до висновку про те, що на данні правовідносини сторін поширюються положення ст. 257 ЦК України щодо загальної позовної давності.
Відповідно до ст. 13 Конституції України, яка є нормою прямої дії, усі суб'єкти права власності рівні перед законом.
На час звернення з позовом прокурора, на правовідносини, які є предметом розгляду у даній справі, позовна давність не поширювалась.
Законодавство, яке діяло на час звернення прокурора з даним позовом, не передбачало жодних виключень по суб'єктному складу щодо вимог, які були визначені частиною 4 ст. 268 ЦК України.
Враховуючи викладене, вважаю, що підстав для скасування прийнятих у даній справі судових рішень, з зазначених вище мотивів, не було.
Суддя
Вищого господарського
суду України С.В.Бондар