ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"31" січня 2017 р. Справа № 917/1198/16

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Терещенко О.І., суддя Сіверін В. І. , суддя Слободін М.М.

при секретарі Новіковій Ю.В.

за участю представників сторін:

позивача ОСОБА_1, за довіреністю від 27.01.2017р. №14;

ОСОБА_2 - голова правління;

відповідача ОСОБА_3, за довіреністю від 12.08.2016р., ОСОБА_4, за довіреністю від 23.12.2016р.;

1-ї третьої особи - не зявився;

2-ї третьої особи - не зявився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу ОСОБА_5 селищної ради, смт. Диканька, Полтавська область (вх. №150П/1-18)

на рішення господарського суду Полтавської області від 21.10.2016р.

у справі № 917/1198/16

за позовом ОСОБА_5 районної спілки споживчих товариств, смт. Диканька, Полтавська область

до відповідача ОСОБА_5 селищної ради, смт. Диканька, Полтавська область

треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: 1.Диканьский районний центр зайнятості, смт. Диканька, Полтавська область

2.Полтавський обласний центр зайнятості, м. Полтава

про визнання недійсними пунктів 1, 2, 3, 5 резолютивної частини рішення десятої (позачергової) сесії сьомого скликання ОСОБА_5 селищної ради від 05 липня 2016 року Про припинення права постійного користування на земельні ділянки ОСОБА_5 обєднання громадського харчування

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду Полтавської області від 21.10.2016р. (суддя Бунякіна Г.І.) позов задоволено; визнано недійсними пункти 1, 2, 3, 5 резолютивної частини рішення десятої (позачергової) сесії сьомого скликання ОСОБА_5 селищної ради від 05 липня 2016 року Про припинення права постійного користування на земельні ділянки ОСОБА_5 обєднання громадського харчування, як такі, що суперечать законодавству.

ОСОБА_5 селищна рада, смт. Диканька, Полтавська область з рішенням суду першої інстанції не погодилась та звернулась до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду Полтавської області від 21.10.2016р. у справі №917/1198/16 та прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 01.12.2016 року у справі №917/1198/16 (колегія суддів у складі: головуючий суддя Камишева Л.М., суддя Івакіна В.О., суддя Пелипенко Н.М.) апеляційну скаргу відповідача було повернуто на підставі п. 2 ч. 1 статті 97 Господарського процесуального кодексу України.

ОСОБА_5 селищна рада, смт. Диканька, Полтавська область повторно звернулась до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду Полтавської області від 21.10.2016р. у справі №917/1198/16 та прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 20.12.2016 року у справі №917/1198/16 (колегія суддів у складі: головуючий суддя Білоусова Я.О., суддя Пуль О.А., суддя Шевель О.В.) апеляційну скаргу відповідача було повернуто на підставі п. 3 ч. 1 статті 97 Господарського процесуального кодексу України.

ОСОБА_5 селищна рада, звернулась до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду Полтавської області від 21.10.2016р. у справі №917/1198/16 та прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Крім того, апелянт просив поновити пропущений строк для подання апеляційної скарги, оскільки ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 01.12.2016р. апеляційну скаргу відповідача повернуто на підставі п.2 ч.1 статті 97 Господарського процесуального кодексу України та ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 20.12.2016р. апеляційну скаргу відповідача повернуто на підставі п.3 ч.1 статті 97 Господарського процесуального кодексу України.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.01.2017р., суддею доповідачем визначено суддю Терещенко О.І. та сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Терещенко О.І., суддя Сіверін В.І., суддя Слободін М.М.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 11.01.2017р. (колегія суддів у складі: головуючий суддя Терещенко О.І., суддя Сіверін В.І., суддя Слободін М.М.) поновлено ОСОБА_5 селищній раді строк на подання апеляційної скарги; прийнято апеляційну скаргу до провадження та призначено до розгляду на 31.01.2017р.

20.01.2017 року на адресу суду від 1-ї третьої особи надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності представників (вх.№600)

25.01.2017 року на адресу суду, електронною поштою та 30.01.2017 року до відділу документального забезпечення та контролю суду від позивача надійшли відзиви на апеляційну скаргу, в яких останній просить залишити скаргу без задоволення, оскаржуване рішення місцевого господарського суду без змін. Крім того, справу просить розглянути за відсутності представника. (вх.№835, вх.№841/1, №934)

У судовому засіданні 31.01.2017 року представники відповідача підтримали доводи викладені в апеляційній скарзі та просили її задовольнити.

Представники позивача проти задоволення апеляційної скарги заперечували, з підстав викладених у відзиві на апеляційну скаргу, просили залишити її без задоволення, оскаржуване рішення місцевого господарського суду залишити без змін.

Представники 1-ї та 2-ї третіх осіб у судове засідання 31.01.2017 року не зявились, хоча належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, про що свідчать повідомлення про вручення поштових відправлень №604, №639, проте не скористалися своїм правом на участь у судовому засіданні.

Зважаючи на те, що в ході апеляційного розгляду справи судом апеляційної інстанції, у відповідності до ч.3 ст.4-3 ГПК України, було створено сторонам необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства зокрема, було надано достатньо часу та створено відповідні можливості для реалізації кожним учасником своїх процесуальних прав, передбачених ст. 22 ГПК України, колегія суддів вважає за можливе закінчити розгляд апеляційної скарги в даному судовому засіданні.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції обставин справи та доказів на їх підтвердження, колегія суддів встановила наступне.

Відповідно до рішення ОСОБА_5 селищної ради народних депутатів від 29.03.1996р. №112, ОСОБА_5 обєднанню громадського харчування для виробничої діяльності та торгівлі в постійне користування було надано 0,28 га землі згідно з планом землекористування, про що видано Державний акт на право постійного користування землею серія ІІ-ПЛ №002349, зареєстрований в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею 04.04.1996р. за № 17.

План зовнішніх меж землекористування, що є невідємною частиною Державного акту, містить план-схему земельних ділянок: площею 0,24 га та площею 0,04 га в смт. Диканька.

Відповідно до постанови правління Укоопспілки №182 від 13.09.2002р. та постанови правління ООС (протокол засідання №19 від 16.09.2002р.) Про реформування споживчої кооперації, постановою правління ОСОБА_5 районного споживчого товариства №86 від 26.12.2002р. було ліквідоване СП Обєднання підприємств громадського харчування шляхом приєднання до райспоживспілки із активами та пасивами підприємства.

Відповідно до п. 2 розділу І Загальні положення Статуту ОСОБА_5 районної спілки споживчих товариств, затвердженого постановою правління ОСОБА_5 РСС від 24.11.2003р., районна спілка споживчих товариств є правонаступником спільних підприємств, в т.ч. СП Обєднання підприємств громадського харчування.

Згідно рішення №2 від 05.07.2016р. ОСОБА_5 селищної ради «Про припинення права постійного користування на земельні ділянки ОСОБА_5 обєднання громадського харчування» припинено право постійного користування ОСОБА_5 районної спілки споживчих товариств (РССТ), як правонаступнику реорганізованого шляхом приєднання ОСОБА_5 обєднання громадського харчування, двома земельними ділянками в смт. Диканька: площею 0,24 га по вул. Дружби (Дзержинського), 5-а та площею 0, 04 га по вул. Пушкіна, 1-а, що зазначені в Державному акті на право постійного користування землею ІІ ПЛ №002349, виданому ОСОБА_5 обєднанню громадського харчування та який зареєстрований в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею 04.04.1996р. за № 17 (п.1 рішення); переведено зазначені земельні ділянки до земель запасу селищної ради ( п. 2 рішення); визначено термін до 12 липня 2016 року для ОСОБА_5 райспоживспілка щодо передачі за актом приймання передачі зазначених земельних ділянок ОСОБА_5 селищній раді, як власнику земель комунальної власності (п. 3 рішення); встановлено місячний термін ОСОБА_5 РССТ для подання до селищної ради документів для оформлення права користування земельними ділянками в смт. Диканька: (1) площею 0,24 га по вул. Дружби (Дзержинського), 5-а та (2) площею 0, 04 га по вул. Пушкіна, 1-а (п. 5 рішення).

Позивач з вказаним рішенням місцевого господарського суду не погодився та звернувся до господарського суду Полтавської області з відповідним позовом, в якому просив визнати недійсними пункти 1, 2, 3, 5 резолютивної частини рішення десятої (позачергової) сесії сьомого скликання ОСОБА_5 селищної ради від 05 липня 2016 року Про припинення права постійного користування на земельні ділянки ОСОБА_5 обєднання громадського харчування (в редакції заяви про уточнення позовних вимог).

21.10.2016 року господарським судом Полтавської області прийнято оскаржуване рішення, з підстав наведених вище.

Перевіривши матеріали справи, правильність їх юридичної оцінки та застосування місцевим господарським судом норм законодавства, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Після ратифікації Верховною радою України Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, остання, відповідно до статті 9 Конституції України набула статусу частини національного законодавства.

З прийняттям у 2006 році Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», Конвенція та практика Суду застосовується судами України як джерело права.

Відповідно до частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У рішеннях Європейського суду з прав людини у справах «Ryabykh v.Russia» від 24.07.2003 року, «Svitlana Naumenko v. Ukraine» від 09.11.2014 року зазначено, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване частиною 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитись у світлі Преамбули Конвенції, яка проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін.

У відповідності до п. 5 інформаційного листа Вищого господарського суду України від 18.03.2008р. № 01-8/164 "Про деякі питання застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у 2007 році" (із змінами, внесеними згідно з листом Вищого господарського суду України № 01-8/218 від 08.04.2008р.), господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають із земельних відносин, в яких беруть участь суб'єкти господарської діяльності, оскільки земля є об'єктом цивільних прав і обов'язків і використовується в господарській діяльності на підставі цивільно-правових угод.

До таких справ слід відносити справи, пов'язані із захистом права власності або користування землею, в яких, захищаючи свої цивільні права і охоронювані законом інтереси, беруть участь суб'єкти господарської діяльності; якщо предметом спору є право власності на земельну ділянку або право користування нею, в тому числі відновлення порушеного права третьою особою, яка на підставі рішень владних органів претендує на спірну земельну ділянку, то такий спір є спором про право і незалежно від участі в ньому органу, яким земельна ділянка надана у власність або у користування, повинен вирішуватися в порядку господарського судочинства.

Вказана правова позиція викладена, також, в п.1.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин №6 від 17.05.2011р. (зі змінами і доповненнями).

З матеріалів справи вбачається, що заявлені позовні вимоги випливають із відносин власності (постійного землекористування), що мають приватноправовий характер, а отже, вимога про визнання частково недійсним рішення органу місцевого самоврядування є похідною від права землекористування, участь у справі відповідача, який в інших правовідносинах є суб'єктом владних повноважень, та оскарження його рішення не змінюють правову природу спірних правовідносин і не перетворюють спір у публічно-правовий.

За таких обставин, господарський суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що вказаний спір зводиться до вирішення питання про право користування суб'єкта господарювання земельною ділянкою, а отже, не є публічно-правовим і не підпадає під визначення справи адміністративної юрисдикції (адміністративної справи), наведене у пункті 1 частини 1 статті 3 КАС України.

Компетенція адміністративних судів, установлена статтею 17 зазначеного Кодексу, на цей спір не поширюється.

Також, приписами статті ст. 19 Земельного кодексу України (який діяв під час набуття ОСОБА_5 обєднанням громадського харчування права постійного землекористування) передбачено, що надання земельних ділянок у користування здійснюється на підставі рішень обласних, районних, міських, селищних і сільських Рад народних депутатів за проектами відведення цих ділянок.

Право власності або право постійного користування землею, згідно ст. 23 Земельного кодексу України 1990 року, що діяв до 01.01.2002р., посвідчується державними актами, які видавалися і реєструвалися сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів. Форми державних актів затверджуються Верховною Радою України.

Так, як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_5 обєднання громадського харчування (СП Обєднання підприємств громадського харчування), правонаступником якого є позивач, мав правові підстави для постійного землекористування земельними ділянками загальною площею 0, 28 га, які знаходяться в смт. Диканька по вул. Дзержинського, 5-а та по вул. Пушкіна, 1-а для обслуговування виробничих приміщень (будівель громадського харчування).

Відповідно до пункту 6 розділу Х "Перехідні положення" Земельного кодексу України 2001 року, що набрав чинності з 01.01.2002р., громадяни та юридичні особи, які мають у постійному користуванні земельні ділянки, але за цим Кодексом не можуть мати їх на такому праві, повинні до 1 січня 2008 року переоформити у встановленому порядку право власності або право оренди на них.

Рішенням Конституційного Суду України № 5-рп/2005 від 22.09.2005 року визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення: пункту 6 розділу Х "Перехідні положення" Земельного кодексу України щодо зобов'язання переоформити право постійного користування земельною ділянкою на право власності або право оренди без відповідного законодавчого, організаційного та фінансового забезпечення та пункту 6 Постанови Верховної Ради України "Про земельну реформу" від 18 грудня 1990 року № 563-XII з наступними змінами в частині щодо втрати громадянами, підприємствами, установами і організаціями після закінчення строку оформлення права власності або права користування землею раніше наданого їм права користування земельною ділянкою. Набуття права власності на земельну ділянку, яка перебуває у користуванні, в загальному порядку, не передбачає встановлення обмеження щодо строків набуття цього права.

Відповідно до пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України "Про затвердження форм державного акта на право власності на земельну ділянку та державного акта на право постійного користування земельною ділянкою" від 2 квітня 2002 року № 449, раніше видані державні акти на право приватної власності на землю, державні акти на право власності на землю та державні акти на право постійного користування землею залишаються чинними і підлягають заміні в разі добровільного звернення громадян або юридичних осіб.

Також, рішенням Конституційного Суду України № 5-рп/2005 від 22.09.2005 року визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення й п. 6 Постанови Верховної ради України від 18.12.1990 р. № 563-XII "Про земельну реформу", в частині щодо втрати громадянами, підприємствами, установами і організаціями після закінчення строку оформлення права власності або права користування землею раніше наданого їм права користування земельною ділянкою.

Згідно статті 141 Земельного кодексу України, підставами припинення права користування земельною ділянкою є: а) добровільна відмова від права користування земельною ділянкою; б) вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом; в) припинення діяльності державних чи комунальних підприємств, установ та організацій; г) використання земельної ділянки способами, які суперечать екологічним вимогам; ґ) використання земельної ділянки не за цільовим призначенням; д) систематична несплата земельного податку або орендної плати.

Разом з тим, п. 3, п. 4 ст. 142 Земельного кодексу України передбачено, що припинення права постійного користування земельною ділянкою у разі добровільної відмови землекористувача здійснюється за його заявою до власника земельної ділянки, власник земельної ділянки на підставі заяви землекористувача приймає рішення про припинення права користування земельною ділянкою, про що повідомляє органи державної реєстрації.

Доказів того, що постійний землекористувач - позивач добровільно відмовився від спірної земельної ділянки матеріали справи не містять.

Частиною 5 статті 116 Земельного кодексу України унормовано, що надання у користування земельної ділянки, що перебуває у власності або у користуванні, провадиться лише після вилучення (викупу) її в порядку, передбаченому цим кодексом.

Між тим, п. 10 статті 148 Земельного кодексу України передбачає, що у разі незгоди користувача з вилученням земельної ділянки питання вирішується в судовому порядку.

Знаходження ж обєктів нерухомості на земельній ділянці, в разі зміни ними (обєктами нерухомості) власників підпадає під дію регулювання ст. 120 Земельного кодексу України, за ч. 2 якої якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці обєкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Так, спірні земельні ділянки знаходяться в зоні громадської забудови смт. Диканька, під обєктами нерухомості, які перейшли у власність до позивача в складі майнового комплексу при реорганізації СП Обєднання підприємств громадського харчування шляхом приєднання до ОСОБА_5 районної спілки споживчих товариств, а отже на останню поширюються положення ч. 2 ст. 120 Земельного кодексу України.

У даній справі органом місцевого самоврядування прийнято рішення про переведення до земель запасу селищної ради двох земельних ділянок, які перебувають, як у постійному користуванні позивача (на яких розміщені заклади громадського харчування), так і ОСОБА_5 районного центру зайнятості (Державний акт на право постійного користування землею І-ПЛ №001562 від 24.12.2003р.), для обслуговування приміщень, без вилучення їх, що за загальними положеннями суперечить вимогам ч. 5 ст. 116 Земельного кодексу України.

Місцевий господарський суд дійшов вірного висновку про те, що відповідачем не надано належних та допустимих доказів добровільного звернення позивача щодо переоформлення чи припинення права постійного землекористування на спірну земельну ділянку, настання будь-якого з юридичних фактів, передбачених п. "б"-"д" ст. 141 Земельного Кодексу України та наявності судового рішення щодо вилучення спірної земельної ділянки із постійного користування позивача.

Переведення (без приведення вмотивувань) ОСОБА_5 селищною радою до земель запасу селищної ради спірних земельних ділянок, які є в зоні громадської забудови селища Диканька, а отже припинення органом місцевого самоврядування права постійного землекористування земельною ділянкою (п. 2 спірного рішення) не відповідає основним принципам земельного законодавства, викладеним у ст. 5 Земельного Кодексу України, в якій встановлено забезпечення рівності права власності на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави та забезпечення гарантій прав на землю, та ст. 153 Земельного Кодексу України, в якій визначені гарантії права власності на земельну ділянку.

При цьому ст. 154 та ст. 155 Земельного Кодексу України містить пряму заборону щодо втручання органів місцевого самоврядування без рішення суду у здійснення власником повноважень щодо володіння, користування і розпорядження належною йому земельною ділянкою або встановлювати непередбачені законодавчими актами додаткові обов'язки чи обмеження та встановлено відповідальність органів місцевого самоврядування за шкоду, заподіяну їх неправомірним втручанням у здійснення власником повноважень щодо володіння, користування і розпорядження земельною ділянкою, та за видання актів, які порушують права власників земельних ділянок.

Спірні земельні ділянки використовуються, як ОСОБА_5 районною спілкою споживчих товариств для обслуговування приміщень громадського харчування, так і ОСОБА_5 районним центром зайнятості для обслуговування офісного приміщення цього центру, що було придбане за нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу нежитлового приміщення, що по вул. Дзержинського, 5-а в смт. Диканька, укладеним між ОСОБА_5 спільним підприємством Обєднання підприємств громадського харчування та Полтавським обласним центром зайнятості 27.06.2002р.

Відповідно до ст. 1 Господарського процесуального Кодексу України підприємства, установи, організації мають право звернення з позовом до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав та охоронюваних законом інтересів.

Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки згідно зі ст. 152 Земельного кодексу України здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

Статтею 155 Земельного Кодексу України встановлено, що у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

У пункті 2 роз'яснення президії Вищого арбітражного суду України від 26.01.2000 р. № 02-5/35 "Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних з визнанням недійсними актів державних чи інших органів" (зі змінами і доповненнями) зазначено, що підставами для визнання акта недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт.

Таким чином, місцевий господарський суд дійшов вірного та обґрунтованого висновку щодо задоволення позовних вимог.

Отже, висновок місцевого господарського суду про задоволення позову відповідає принципам справедливого судового розгляду у контексті частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Таким чином, апелянтом не надано належних та допустимих доказів в розумінні статті 34 Господарського процесуального кодексу України на підтвердження своєї правової позиції, а також не наведено переконливих аргументів у відповідності з нормами чинного законодавства України щодо спростування висновків господарського суду першої інстанції.

Відповідно до статті 32 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у встановленому законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Стаття 33 Господарського процесуального кодексу України встановлює, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Приписами статті 34 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Гарантуючи право на справедливий судовий розгляд, стаття 6 Конвенції в той же час не встановлює жодних правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України, no. 4241/03 від 28.10.2010р.)

Апелянту була надана можливість спростувати достовірність доказів і заперечити проти їх використання.

Питання справедливості розгляду не обовязково постає у разі відсутності будь-яких інших матеріалів на підтвердження отриманих доказів, слід мати на увазі, що у разі, якщо доказ має дуже вагомий характер і якщо відсутній ризик його недостовірності, необхідність у підтверджувальних доказах відповідно зменшується (рішення Європейського суду з прав людини у справі Яременко проти України, no. 32092/02 від 12.06.2008р.)

Таким чином, доводи викладені в апеляційній скарзі, не знайшли свого підтвердження при апеляційному перегляді судового рішення, у звязку з чим апеляційну скаргу ОСОБА_5 селищної ради, смт. Диканька, Полтавська область слід залишити без задоволення, а рішення господарського суду Полтавської області - без змін.

Отже, на думку колегії суддів, під час розгляду справи її фактичні обставини були встановлені судом першої інстанції на підставі всебічного, повного і об'єктивного дослідження поданих доказів; висновки суду відповідають цим обставинам, юридична оцінка надана їм з вірним застосуванням норм матеріального та процесуального права, що свідчить про відсутність підстав для скасування або зміни оскаржуваного рішення.

Враховуючи вищенаведене та керуючись ст. ст. 99, 101, ч.1 ст.103, ст.105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 селищної ради, смт. Диканька, Полтавська область залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Полтавської області від 21.10.2016р. у справі №917/1198/16 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Повний текст постанови складено 02 .02.2017 року.

Головуючий суддя Терещенко О.І.

Суддя Сіверін В. І.

Суддя Слободін М.М.