РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.02.2017 Справа №910/21464/16

За позовомТовариства з обмеженою відповідальністю «У Хромого Пола»
доПублічного акціонерного товариства "ВТБ БАНК"
Третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору, на стороні позивача
Товариство з обмеженою відповідальністю «Експансія»
провизнання недійсними договорів про внесення змін до договору поруки
Суддя Трофименко Т.Ю.

Представники учасників судового процесу:

Від позивача: не зявилися

Від відповідача: Курінний С.Ю. по довіреності № 368 від 09.08.16 р.

Від третьої особи: не з»явилися

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

На розгляд Господарського суду міста Києва передано позов Товариства з обмеженою відповідальністю "У Хромого Пола" до Публічного акціонерного товариства "ВТБ БАНК" про визнання недійсними договорів про внесення змін до Договору поруки № 10-0604/131к-07/П-03 від 17.09.2010, а саме: № 4 від 21.11.2013; № 5 від 13.03.2014; № 6 від 06.05.2014; № 07 від 30.07.2014; № 8 від 12.09.2014№ 09 від 06.10.2014 та № 10 від 25.11.2014.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 28.11.2016 порушено провадження у справі № 910/21464/16 та призначено її до розгляду у судовому засіданні на 19.12.2016, зобов'язано сторін надати певні документи.

19.12.16 представник позивача в судове засідання з'явився, необхідні документи, витребувані ухвалою про порушення провадження від 28.11.16 подав в судовому засіданні.

Представник відповідача в судовому засіданні заявив усне клопотання про оголошення перерви для надання часу для підготовки письмового відзиву.

В судовому засіданні судом було оголошено перерву до 18.01.2017.

05.01.2017 через загальний відділ діловодства Господарського суду міста Києва від відповідача надійшов письмовий відзив на позовну заяву.

17.01.2017 через загальний відділ діловодства Господарського суду міста Києва від позивача надійшли письмові пояснення по справі.

18.01.2017 представники сторін в судове засідання з'явились. Суд перейшов до розгляду справи по суті.

Представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі.

Представник відповідача заперечував проти задоволення позовних вимог.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.01.2017 строк вирішення спору продовжено; оголошено перерву у судовому засіданні до 30.01.2017.

У судовому засіданні 30.01.2017 представник позивача заявив клопотання про залучення Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕКСПАНСІЯ" до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача. Клопотання мотивовано тим, що саме в забезпечення виконання зобов'язань Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕКСПАНСІЯ" перед Публічним акціонерним товариством "ВТБ БАНК" за договором про надання мультивалютної відновлювальної відкличної кредитної лінії № 10-0604/131к-07 від 13.04.2007 було укладено договір поруки № 10-0604/131к-07/П-03 від 17.09.2010 року з подальшими змінами.

Відповідно до частини першої статті 27 Господарського процесуального кодексу України треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до прийняття рішення господарським судом, якщо рішення з господарського спору може вплинути на їх права або обов'язки щодо однієї з сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за клопотанням сторін, прокурора. Якщо господарський суд при прийнятті позовної заяви, вчиненні дій по підготовці справи до розгляду або під час розгляду справи встановить, що рішення господарського суду може вплинути на права і обов'язки осіб, що не є стороною у справі, господарський суд залучає таких осіб до участі у справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору. У справах щодо майна господарських організацій, у статутному капіталі яких є корпоративні права держави, господарський суд залучає орган державної влади, що здійснює управління корпоративними правами, до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору.

Судом залучено Товариство з обмеженою відповідальністю "ЕКСПАНСІЯ" у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача та відклало розгляд справи на 08.02.2017.

В судове засідання 08.02.2107р. представники відповідача та третьої особи не з»явилися. Заяв, клопотань від відповідача та третьої соби на адресу суду не надходило.

В судовому засіданні 08.02.2017р. представник відповідача надав усні додаткові заперечення на позов.

У судовому засіданні 08.02.2017 відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

13 квітня 2007 року між ЗАТ «Внєшторгбанк (Україна)» (правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «ВТБ Банк») та ТОВ «Експансія» (надалі - Позичальник) було укладено Договір про надання невідновлювальної відкличної кредитної лінії № 10-0604/131к-07 (далі - Кредитний договір), відповідно до умов якого Кредитор надав Позичальнику у тимчасове користування грошові кошти в сумі 7 000 000,00 доларів США (Кредит), а Позичальник зобов'язався повернути Кредит в термін, передбачений Кредитним договором та сплатити суму процентів, передбачених Кредитним договором.

Згідно зі статтею 546 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Відповідно до статті 553 Цивільного кодексу України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі.

Тобто обсяг зобов'язань поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов'язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель.

У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя (стаття 554 Цивільного кодексу України).

Нормами статті 556 Цивільного кодексу України визначено, що до поручителя, який виконав зобов'язання, забезпечене порукою, переходять усі права кредитора у цьому зобов'язанні, у тому числі й ті, що забезпечували його виконання.

17 вересня 2010 року між ТОВ «У Хромого Пола» та Банком, було укладено Договір поруки № 10-0604/13ік-07/П-03 (далі по тексту - Договір поруки), згідно з умовами якого Позивач поручився перед Відповідачем за виконання Позичальником зобов'язань по Кредитному договору.

У подальшому неодноразово між Банком, як Кредитором, та ТОВ «Експансія», як Позичальником, було укладено Договори про внесення змін до Кредитного договору, в тому числі й в частині зміни розміру процентів за користування та строку користування кредитними коштами.

В свою чергу, між Банком та Поручителем було укладено Договори про внесення змін до Договору поруки.

Відповідно до пункту 2.1. Договору поруки, з урахуванням внесених змін, сторони визначили, що у випадку порушення Позичальником взятих на себе зобов'язань за Кредитним договором Поручитель та Позичальник несуть солідарну відповідальність перед Банком у повному обсязі зобов'язань Позичальника за Кредитним договором включаючи повернення кредиту, сплату нарахованих процентів за користування кредитом, комісій, неустойки (пені, штрафів) та відшкодування збитків, пов'язаних з порушенням виконання зобов'язань.

Згідно з пунктом 7.4. Кредитного договору Банк та Позичальник узгодили, що у разі невиконання або неналежного виконання Позичальником більш, ніж на 10% (десять) відсотків зобов'язання, визначеного п. 4.3.11. цього Договору, Банк має право застосувати до Позичальника договірну санкцію, а Позичальник зобов'язаний сплатити її Банку у розмірі 0.00278% (нуль цілих двісті сімдесят вісім стотисячних) відсотків від Заборгованості за Кредитом на кожну дату розрахункового періоду проведення чистих кредитових оборотів (за кожен календарний день) періоду невиконання відповідно до умов п. 4.3.11.2 цього Договору. При цьому розмір зобов'язань Позичальника, визначений п. 4.3.11. цього Договору, приймається для розрахунку як 100% (сто) відсотків. Сплачується в гривневому еквіваленті за курсом НБУ в період для застосування договірної санкції.

Відповідно до п. 5.2. Договору поруки передбачено, що строк та умови виконання цього Договору можуть переглянуті за письмовою згодою сторін.

У пункті 7.12. Кредитного договору, в редакції Договору про внесення змін № 15 від 30.11.2011, сторони погодили, що позовна давність до вимог про сплату Штрафних санкцій та договірних санкцій, визначених пп. 7.1. - 7.10. цього Договору, становить 1 (один) рік.

Загальними зборами ТОВ «У Хромого Пола», як поручителем, попередньо було прийнято рішення про внесення змін до Договору поруки щодо зміни умов кредитування по Кредитному договору (протокол № 5/11 від 28.11.2011).

30.11.2011 р. сторонами Кредитного договору було укладено Договір №15 про внесення змін до Кредитного договору, яким внесено зміни до Кредитного договору, погоджено строк позовної давності до вимог про сплату штрафних та договірних санкцій, що становить 1 рік.

11.09.2013 Договором № 18 було внесено зміни до Кредитного договору в частині збільшення строку позовної давності на 18 місяців.

21.11.2013 сторонами Договору поруки було укладено Договір № 4 про внесення змін до Договору поруки, яким внесено зміни в пункт 1 «Визначення термінів» Договору поруки та включено Договір № 18 від 11.09.2013 року про внесення змін до Кредитного договору.

Позивач, обгрунтовуючи позовні вимоги, зазначив, що змінивши строки позовної давності Договором № 18 від 11.09.2013 Банк та Позичальник змінили умови основного зобов'язання, що призвело до збільшення розміру таких санкцій (неустойки) за порушення умов Кредитного договору та, відповідно, до збільшення обсягу відповідальності Поручителя.

В той же час, при укладенні 11.09.2013 Договору про внесення до Кредитного договору, письмової згоди на збільшення строку позовної давності до вимог про сплату штрафних санкцій, а отже і на збільшення обсягу відповідальності поручителя, на момент такої зміни у відповідних правовідносинах, Банком отримано не було, в тому числі, і не було одночасно із внесенням змін до Кредитного договору внесено відповідні зміни до Договору поруки в даній частині, що свідчить про припинення Поруки з 11 вересня 2013 року на підставі п. 1 ст. 559 Цивільного кодексу України, тобто з дати укладення Договору № 18 про внесення змін Кредитного договору та збільшення строку позовної давності.

Зважаючи на викладене, позивач просить суд визнати недійсними всі Договори про внесення змін до Договору поруки, укладені сторонами після 11.09.2013, а саме: Договору про внесення змін № 4 від 21.11.2013, № 5 від 13.03.2014, № 6 від 06.05.2014, № 7 від 30.07.2014, № 8 від 12.09.2014, № 9 від 06.10.2014, № 10 від 25.11.2014.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

В силу норм статті 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною 7 статті 179 Господарського кодексу України передбачено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Відповідно до статті 202, частини 2 статті 203, статей 205, 207, 237 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків; правочин може вчинятися усно або в письмовій формі; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами); правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою; представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє; представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Відповідно до частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України одним із способів захисту цивільного права може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Загальні підстави визнання недійсними угод і настання відповідних правових наслідків встановлені ст. ст. 215, 216 ЦК України.

У відповідності до норм статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно зі статтею 203 Цивільного кодексу України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені статтями 215, 216 Цивільного кодексу України, статтями 207, 208 Господарського кодексу України. Правила, встановлені цими нормами, повинні застосовуватися господарськими судами в усіх випадках, коли правочин вчинений з порушенням загальних вимог частин першої-третьої, п'ятої статті 203 Цивільного кодексу України і не підпадає під дію інших норм, які встановлюють підстави та наслідки недійсності правочинів, зокрема, статей 228, 229, 230, 232, 234, 235, 10571 Цивільного кодексу України, абзацу другого частини шостої статті 29 Закону України "Про приватизацію державного майна", частини другої статті 20 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", частини другої статті 15 Закону України "Про оренду землі", статті 12 Закону України "Про іпотеку", частини другої статті 29 Закону України "Про страхування", статті 78 Закону України "Про банки і банківську діяльність", статті 71 Закону України "Про передачу об'єктів права державної та комунальної власності" тощо.

Отже, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Таким чином, для визнання недійсним у судовому порядку правочину (господарського зобов'язання) необхідно встановити, що правочин не відповідає вимогам закону, або ж його сторонами (стороною) при укладенні було порушено господарську компетенцію.

Відповідно до ч. 1,2 ст. 553 Цивільного кодексу України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі.

Тобто обсяг зобов'язань поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов'язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель.

Відповідно до ч. 1,2 ст. 554 Цивільного кодексу України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Згідно з статтею 559 Цивільного кодексу України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Відповідно до змісту статей 559, 598 Цивільного кодексу України припинення зобов'язання поруки означає такий стан сторін правовідношення, при якому в силу передбачених законом обставин суб'єктивне право і кореспондуючий йому обов'язок перестають існувати.

Термін "порука", застосований законодавцем у частині 1 статті 559 Цивільного кодексу України , використовується в розумінні зобов'язального правовідношення поруки, з припиненням якого втрачає чинність договір поруки.

До припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобов'язання без згоди поручителя, які призвели до збільшення обсягу відповідальності останнього. Збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов'язання виникає в разі: підвищення розміру процентів; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення розміру) неустойки; встановлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в бік збільшення тощо.

Водночас порука не припиняється, якщо поручитель надав свою згоду на зміну умов основного зобов'язання. Згода поручителя надається в порядку та у спосіб, який передбачений договором поруки.

Зі змісту зазначеної норми вбачається, що припинення поруки спричинюють такі зміни умов основного зобов'язання, які призвели або можуть призвести до збільшення обсягу відповідальності поручителя. Таке збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов'язання виникає у разі підвищення розміру процентів; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення розміру) неустойки тощо.

Водночас порука не припиняється, якщо поручитель надав свою згоду на зміну умов основного зобов'язання. Згода поручителя надається в порядку та у спосіб, який передбачений договором поруки.

Зокрема, у разі якщо поручитель під час укладення договору поруки погодив встановлення у майбутньому розміру процентної ставки за кредитним договором на підставі додаткових договорів, то таке встановлення процентної ставки за додатковими договорами не є збільшенням обсягу відповідальності поручителя і не може бути підставою для припинення договору поруки згідно зі ст. 559 ЦК України (зазначене відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 17.01.2011 у справі №5020-10/012).

Згідно з п. 1.1. Договору поруки, за цим Договором поручитель поручається перед Банком за виконання позичальником зобов'язань, що виникли на підставі Кредитного договору або можуть виникнути на підставі нього у майбутньому.

У розділі «Визначення термінів» Договору поруки, на момент його укладення, сторони погодили, що під «Кредитним договором» визначають Договір про надання невідновлювальної відкличної кредитної лінії № 10-0604/131к-07 від 13 квітня 2007р., укладений між Банком та Позичальником, та будь-які додаткові договори до нього (в т. ч. що збільшують боргові зобов 'язання).

Договором № 3 від 30.11.2011 р. про внесення змін до Договору поруки, Позивач погодив внесення змін у розділ «Визначення термінів». «Кредитним договором» в даній редакції сторони визначили Договір про надання невідновлювальної відкличної кредитної лінії № 10-0604/131к-07 від 13 квітня 2007р., Договори, якими внесено зміни до Договору (в тому числі і Договір № 15 від 30.11.2011) та будь-які додаткові договори до нього (в т. ч. що збільшують боргові зобов 'язання).

Таким чином, суд приходить до висновку, що позивач прийняв на себе зобов'язання відповідати солідарно з позичальником за виконання зобов'язань за Кредитним договором зі всіма змінами та доповненнями до нього які існують станом на 30.11.2011 та можуть виникнути на підставі Кредитного договору у майбутньому, з урахуванням будь-яких додаткових угод (в т.ч. що збільшують відповідальність поручителя), які будуть укладені в майбутньому в рамках Кредитного договору.

Тобто, укладаючи Договір поруки, позивач поручився, зокрема, за виконання позичальником будь-яких зобов'язань, що виникнуть у майбутньому за Кредитним договором та за укладеними в його рамках кредитними договорами, що будуть укладені в майбутньому.

Зважаючи на викладене, суд дійшов висновку, що Договір поруки не припинено, а укладені між позивачем та відповідачем спірні Договори 4 від 21.11.2013, № 5 від 13.03.2014, № 6 від 06.05.2014, № 7 від 30.07.2014, № 8 від 12.09.2014, № 9 від 06.10.2014, № 10 від 25.11.2014 про внесення змін до Кредитного договору не можуть бути визнані недійсними на підставі ч. 5 ст. 203 Цивільного кодексу України та ч. 1 ст. 559 ЦК України.

Згідно зі ст. 43 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Зокрема, в силу вимог ст. ст. 33, 34 цього Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Таким чином, позивачем не вказано підставу, з якою закон пов'язує недійсність правочину, та не надано доказів наявності фактичних обставин, які б свідчили про недодержання сторонами вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України, в момент укладення спірних договорів, у зв'язку з чим вимоги позивача визнаються судом необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Згідно з частиною 1 статті 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається: у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо господарським судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін; у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати у справі покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 43, 32, 33, 34, 43, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд,-

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 13.02.2017р.

Суддя Т. Ю. Трофименко