КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" лютого 2017 р. Справа№ 910/19566/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Михальської Ю.Б.

суддів: Отрюха Б.В.

Тищенко А.І.

За участю представників:

від позивача: Корнійчук О.О. - за дов.

від відповідача: Савченко А.В. - за дов.

розглянувши апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Київстар»

на рішення Господарського суду міста Києва від 30.11.2016

у справі №910/19566/16 (суддя Якименко М.М.)

за позовом Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Південно-Західна залізниця»

до Приватного акціонерного товариства «Київстар»

про стягнення 15 581,43 грн. та зобов'язання забрати майно

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Південно-Західна залізниця» (далі, позивач або ПАТ «Укрзалізниця») звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом (із урахуванням заяви від 22.11.2016; том 1, а.с. 121-122) до Приватного акціонерного товариства «Київстар» (далі, відповідач) про стягнення 15 581,43 грн. боргу та зобов'язання Приватного акціонерного товариства «Київстар» забрати у Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Південно-Західна залізниця» майно зі зберігання, а саме: телекомунікаційне обладнання стільникового зв'язку (Блок-контейнер дизель-генераторний - 1 комплект), яке знаходиться за адресою: Київська область, Обухівський р-н., з.п. Озерне, Південно-Західної залізниці.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач порушив взяті на себе згідно Договору зберігання №ПЗ/ШЧ1-095813/НЮ від 03.03.2009 зобов'язання та після припинення дії вказаного договору не забрав майно, що знаходилось на зберіганні у позивача, та не сплатив вартості отриманих від позивача послуг зберігання майна за час фактичного знаходження майна після припинення дії вказаного договору (грудень 2015 року - серпень 2016 року).

Рішенням Господарського суду міста Києва від 30.11.2016 у справі №910/19566/16 позовні вимоги задоволено частково.

Зобов'язано Приватне акціонерне товариство «Київстар» забрати у Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Південно-Західна залізниця» майно зі зберігання, а саме: телекомунікаційне обладнання стільникового зв'язку (Блок-контейнер дизель-генераторний - 1 комплект), яке знаходиться за адресою: Київська область, Обухівський р-н., з.п. Озерне, Південно-Західної залізниці.

Присуджено до стягнення з Приватного акціонерного товариства «Київстар» на користь Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Південно-Західна залізниця» 1 378 (одну тисячу триста сімдесят вісім) грн. 00 коп. - судового збору.

В решті у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що позивач, керуючись пунктом 7.3. Договору зберігання, належним чином повідомив відповідача про припинення дії договору з 02.12.2015, у зв'язку з чим він є таким, що припинений з 02.12.2015. У свою чергу, відповідачем не надано доказів вивезення спірного майна, а тому суд дійшов висновку, що позовні вимоги про зобов'язання відповідача забрати у позивача майно зі зберігання нормативно та документально доведені, а тому підлягають задоволенню. У задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача 15 581,43 грн. боргу за час фактичного зберігання майна (з грудня 2015 року по серпень 2016 року) за договором судом відмовлено з огляду на оплату вказаної заборгованості відповідачем до моменту подання позову в даній справі.

Не погодившись з прийнятим рішенням, відповідач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, відповідно до якої просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 30.11.2016 у справі №910/19566/16 та прийняти нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду першої інстанції прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Як зазначає апелянт, у процесі розгляду справи по суті представник позивача подав до суду додаткові пояснення про виявлену технічну помилку, які суддя прийняв до уваги. Однак, на думку відповідача, вказана заява є заявою про зміну предмету позову та не була оформлена позивачем у встановленому статтями 22, 54 Господарського процесуального кодексу України порядку, а тому суд, змінюючи у судовому рішенні предмет позовної вимоги, вийшов за межі позовних вимог, що є порушенням норм Господарського процесуального кодексу України.

Також, за твердженнями скаржника, неможливо визначити дату закінчення строку дії договору зберігання, оскільки сторони договору її не передбачили. Суд, на думку апелянта, не надав оцінки вказаній обставині та не застосував до спірних правовідносин норми частини 2 статті 938 Цивільного кодексу України, згідно якої якщо строк зберігання у договорі зберігання не встановлений і не може бути визначений виходячи з його умов, зберігач зобов'язаний зберігати річ до пред'явлення поклажодавцем вимоги про її повернення. Як стверджує відповідач, ним, як поклажодавцем, не пред'являлось вимог до позивача щодо повернення спірного обладнання за договором зберігання, а тому договір не є припиненим.

Відповідно до протоколу про автоматичний розподіл справ між суддями апеляційну скаргу відповідача у справі №910/19566/16 було передано на розгляд колегії суддів Київського апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя Михальська Ю.Б., судді: Отрюх Б.В., Тищенко А.І.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 16.01.2017 апеляційну скаргу відповідача прийнято до провадження та розгляд справи призначено на 09.02.2017.

08.02.2017 представник позивача подав через відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду відзив на апеляційну скаргу, у якому просив апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення, рішення Господарського суду міста Києва від 30.11.2016 у справі №910/19566/16 залишити без змін. За твердженням позивача, договір зберігання припинив дію з 02.12.2015 і підстави вважати його безстроковим з огляду на умови пунктів 7.1. - 7.3. останнього відсутні.

Представник позивача у судовому засіданні заперечував проти доводів, викладених відповідачем у апеляційній скарзі, просив у її задоволенні відмовити, рішення суду залишити без змін.

Представник відповідача просив суд апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Київстар» задовольнити, рішення Господарського суду міста Києва від 30.11.2016 скасувати та постановити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні або скасуванню з наступних підстав.

Частина 1 статті 202 Цивільного кодексу України передбачає, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до частини 2 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Згідно частини 1 статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Як вбачається із матеріалів справи та підтверджується сторонами, 03.03.2009 між Державним територіально-галузевим об'єднанням «Південно-Західна залізниця» (правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Українська залізниця»; далі по тексту - зберігач, ПАТ «Українська залізниця») та Закритим акціонерним товариством «КИЇВСТАР Дж. ЕС. ЕМ.» (правонаступником якого є Приватне акціонерне товариство «Київстар»; далі по тексту - поклажодавець, ПАТ «Київстар») укладено Договір зберігання №ПЗ/ШЧ1-095813/НЮ (далі, Договір), за умовами якого (пункт 1.1. Договору) в порядку та на умовах, визначених цим Договором згідно Акту прийому-передачі обладнання (Додаток №1), що є невід'ємною частиною цього Договору, поклажодавець передає, а зберігач приймає на відповідальне оплатне зберігання телекомунікаційне обладнання стільникового зв'язку (надалі іменується «майно»). Під строковим зберіганням сторони домовилися розуміти виконання всіх заходів для забезпечення схоронності майна, згідно даного договору протягом терміну його дії.

29.05.2009 на виконання умов Договору відповідачем передано, а позивачем прийнято обладнання (блок-контейнер дизель-генераторний 1 комплект), що знаходиться за адресою: Київська область, Обухівський район, з.п. Озерне Південно-Західної залізниці, що підтверджується підписаним між сторонами актом прийому-передачі обладнання від 29.05.2009.

Відповідно до пункту 4.1. Договору за зберігання майна поклажодавець сплачує зберігачу кошти у розмірі 1 731,27 грн. в тому числі ПДВ 20% 288,54 грн., на місяць відповідно до додатку 2 до даного договору. Вартість послуг визначена за 1 місяць разом з ПДВ і сплачується поклажодавцем до 25 числа поточного місяця.

Згідно з пунктом 4.2. Договору щомісячно до 10 числа поточного місяця надання послуг зберігач надає поклажодавцю рахунки на попередню оплату послуг в сумі, визначеній в пункті 4.1 даного Договору. Поклажодавець здійснює оплату рахунків протягом 10 календарних днів з моменту отримання рахунку, шляхом банківського переказу відповідних сум на розрахунковий рахунок зберігача.

Якщо зберігання майна припинилося достроково, поклажодавець сплачує зберігачу пропорційну частину плати за зберігання (пункт 4.3. Договору).

Пунктом 4.4. Договору передбачено, що якщо поклажодавець після закінчення строку даного Договору не забрав майно, він зобов'язаний внести плату за весь фактичний час його зберігання.

Відповідно до пункту 7.1. Договору цей Договір набуває чинності з моменту його підписання та діє до 01.12.2009.

Строк дії даного Договору може бути продовжений за спільною згодою сторін (пункт 7.2. Договору).

Згідно з пунктом 7.3. Договору у разі відсутності заперечень/заяв сторін, щодо припинення Договору в строк, згідно пункту 7.1., за один місяць до моменту збігання строку дії Договору, Договір вважається продовженим на той же строк та на тих же умовах.

Як підтверджується матеріалами справи, листом від 22.10.2015 №1996 (том 1, а.с. 18) позивач повідомив відповідача про припинення дії Договору з 02.12.2015, а також просив відповідача до 12.12.2015 демонтувати та вивезти обладнання.

Листом від 18.11.2015 вих. №30071/01 (том 1, а.с. 19) відповідач повідомив позивача, що не вбачає підстав для припинення Договору.

Листом від 09.02.2016 вих. №236 (том 1, а.с. 20) позивач звернувся до відповідача з вимогою про вивезення майна та оплату вартості послуг за час фактичного зберігання майна за грудень 2015 року - січень 2016 року. Однак, відповіді на вказаний лист не отримав, а майно залишилося невивезеним відповідачем.

Зазначене стало підставою для звернення позивача до суду із позовом про зобов'язання відповідача забрати майно зі зберігання після припинення дії договору та стягнення боргу за надані послуги зі зберігання майна за час його фактичного зберігання (з грудня 2015 року по серпень 2016 року) в розмірі 15 581,43 грн.

Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог з огляду на наступне.

За своєю правовою природою укладений між сторонами договір є договором зберігання.

Відповідно до частини 1 статті 936 Цивільного кодексу України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Згідно з приписами частини 1, 2 статті 938 Цивільного кодексу України зберігач зобов'язаний зберігати річ протягом строку, встановленого у договорі зберігання. Якщо строк зберігання у договорі зберігання не встановлений і не може бути визначений виходячи з його умов, зберігач зобов'язаний зберігати річ до пред'явлення поклажодавцем вимоги про її повернення.

Відповідно до статей 525, 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом; зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Зазначена норма кореспондується з приписами статті 193 Господарського кодексу України.

Згідно частини 2 статті 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язань, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Відповідно до частини 7 статті 193 Господарського кодексу України не допускається одностороння відмова від виконання зобов'язання, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Відповідно статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно з частиною 1 статті 631 Цивільного кодексу України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Згідно з частиною 7 статті 180 Господарського кодексу України строком дії господарського договору є час, впродовж якого існують господарські зобов'язання сторін, що виникли на основі цього договору. Оскільки змістом зобов'язання є права і обов'язки сторін, то поняття «строк договору» та «строк дії договору» є тотожними.

Договір набуває чинності з моменту його укладення (частина 2 статті 631 Цивільного кодексу України).

Як уже зазначалося, відповідно до пункту 7.1. Договору від 03.03.2009 він набуває чинності з моменту його підписання та діє до 01.12.2009.

Строк дії даного Договору може бути продовжений за спільною згодою сторін (пункт 7.2. Договору).

Згідно з пунктом 7.3. Договору у разі відсутності заперечень/заяв сторін, щодо припинення Договору в строк, згідно пункту 7.1., за один місяць до моменту збігання строку дії Договору, Договір вважається продовженим на той же строк та на тих же умовах.

Тобто, укладаючи Договір зберігання, сторони визначили строк його дії з 03.03.2009 до 01.12.2009, що, враховуючи положення статей 251-254 Цивільного кодексу України, становить 274 дні, з можливістю його пролонгації на той же строк та на тих же умовах за умови відсутності заперечень сторін щодо його припинення за один місяць до моменту збігання строку дії Договору.

Таким чином, посилання апелянта на те, що сторонами у Договорі не було погоджено та визначено строк його дії (строк зберігання) є необгрунтованими з огляду вищевстановлені обставини справи та умови Договору зберігання, погоджені сторонами у добровільному порядку.

Матеріалами справи підтверджується, що Договір неодноразово був пролонгований на той же строк, тобто, на 274 дні, а саме: з 02.12.2009 по 01.09.2010; з 02.09.2010 по 02.06.2011; з 03.06.2011 по 02.03.2012; з 03.03.2012 по 01.12.2012; з 02.12.2012 по 01.09.2013; з 02.09.2013 по 02.06.2014; з 03.06.2014 по 03.03.2015 та з 04.03.2015 по 02.12.2015.

Як вбачається із матеріалів справи, зберігач, скориставшись наданим йому пунктом 7.3. Договору правом, повідомив відповідача про припинення дії Договору з 02.12.2015 листом від 22.10.2015 №1996, тобто, навіть більше, ніж за місяць до закінчення строку дії договору зберігання, що не суперечить нормам чинного законодавства та умовам Договору.

Водночас, з огляду на норми статей 251-254 Цивільного кодексу України, колегія суддів зазначає, що Договір є припиненим з 03.12.2015, а не з 02.12.2015, як зазначив позивач у листі від 22.10.2015 №1996 та суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні, оскільки 02.12.2015 є останнім днем строку дії Договору зберігання, який було пролонговано на період з 04.03.2015 по 02.12.2015.

Як уже наголошувалось, згідно з приписами частини 1 статті 938 Цивільного кодексу України зберігач зобов'язаний зберігати річ протягом строку, встановленого у договорі зберігання.

Відповідно до пункту 3.1.2. Договору поклажодавець зобов'язаний після закінчення строку дії Договору забрати у зберігача майно.

Відтак, оскільки колегією суддів встановлено, що Договір зберігання є припиненим з 03.12.2015, а станом на дату подачі позову та прийняття рішення у даній справі відповідач не виконав покладені на нього умовами Договору зобов'язання та не забрав у зберігача майно, що є предметом Договору, позовні вимоги про зобов'язання відповідача забрати у позивача майно зі зберігання, а саме: телекомунікаційне обладнання стільникового зв'язку (Блок-контейнер дизель-генераторний - 1 комплект), яке знаходиться за адресою: Київська область, Обухівський р-н., з.п. Озерне, Південно-Західної залізниці, є обгрунтованими та підлягають задоволенню.

Посилання скаржника на ту обставину, що у процесі розгляду справи в суді першої інстанції позивачем було подано додаткові пояснення про виявлену технічну помилку (том 1, а.с. 121-122), які на думку відповідача є заявою про зміну предмету позову, яка, у свою чергу, не була оформлена позивачем у встановленому статтями 22, 54 Господарського процесуального кодексу України порядку, що є порушенням норм Господарського процесуального кодексу України, не приймаються колегією суддів до уваги, враховуючи наступне.

Так, предметом позову в даній справі є матеріально-правові вимоги позивача до відповідача, зокрема, про зобов'язання відповідача забрати майно, яке було передане на зберігання саме за Договором зберігання №ПЗ/ШЧ1-095813/НЮ від 03.03.2009. Тобто, відповідно до умов Договору та Акту-прийому передачі обладнання до вказаного договору від 29.05.2009 поклажодавцем було передано, а зберігачем прийнято на зберігання саме телекомунікаційне обладнання стільникового зв'язку (Блок-контейнер дизель-генераторний - 1 комплект) та визначено адресу зберігання: Київська область, Обухівський р-н., з.п. Озерне, Південно-Західної залізниці.

Натомість, звертаючись до суду із позовом у даній справі, у пункті 2 прохальної частини позовної заяви позивач заявив вимогу про зобов'язання відповідача забрати майно зі зберігання за іншою адресою: Київська обл., с. Борова, вул. Польова, 26, р/р вежа Південно-Західної залізниці.

У поясненнях від 22.11.2016 №1527 (том 1, а.с. 121-122) позивач зазначив, що помилково вказав у пункті 2 прохальної частини позовної заяви невірну адресу зберігання та просив читати пункт 2 у наступній редакції: «1. Зобов'язати Приватне акціонерне товариство «Київстар» забрати у Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Південно-Західна залізниця» майно зі зберігання, а саме: телекомунікаційне обладнання стільникового зв'язку (Блок-контейнер дизель-генераторний - 1 комплект), яке знаходиться за адресою: Київська область, Обухівський р-н., з.п. Озерне, Південно-Західної залізниці.».

Дослідивши зміст вказаних пояснень (заяви), колегія суддів встановила, що останні по своїй суті не є заявою про зміну підстав або предмету позову, а лише виправляють допущену позивачем технічну помилку при складанні позовної заяви, не змінюючи при цьому її зміст, враховуючи предмет Договору зберігання №ПЗ/ШЧ1-095813/НЮ від 03.03.2009.

Відтак, колегія суддів не вбачає у діях суду першої інстанції порушень норм господарського процесуального права, на які вказує відповідач у апеляційній скарзі.

Водночас, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача 15 581,43 грн. боргу за фактичний час зберігання майна за період з грудня 2015 року по серпень 2016 року з огляду на наступне.

Відповідно до частини 1, 3 статті 946 Цивільного кодексу України плата за зберігання та строки її внесення встановлюються договором зберігання. Якщо поклажодавець після закінчення строку договору зберігання не забрав річ, він зобов'язаний внести плату за весь фактичний час її зберігання.

Пунктом 4.4. Договору передбачено, що якщо поклажодавець після закінчення строку даного Договору не забрав майно, він зобов'язаний внести плату за весь фактичний час його зберігання.

Відповідачем до матеріалів справи надано платіжне доручення №883173 від 07.10.2016 на суму 15 581,43 грн., яким підтверджується оплата боргу перед позивачем за час фактичного зберігання майна (з грудня 2015 року по серпень 2016 року) за Договором в сумі 15 581,43 грн. (том 1, а.с. 129).

Вказана проплата здійснена відповідачем 07.10.2016, тобто до моменту подання ПАТ «Укрзалізниця» позову в даній справі (26.10.2016).

З огляду на зазначене, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача заборгованості за фактичний час зберігання майна у заявленому позивачем розмірі та період задоволенню не підлягають, про що вірно зазначив суд першої інстанції.

Відповідно до статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, а господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно частини 1 статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до пункту 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 №6 «Про судове рішення» рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого:

- чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються;

- чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин;

- яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Відповідно до абз. 6 пункту 12 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.05.2011 №7 «Про деякі питання практики застосування розділу XII Господарського процесуального кодексу України» не підлягає скасуванню судове рішення, якщо апеляційною інстанцією буде з'ясовано, що його резолютивна частина є правильною, хоча б відповідні висновки місцевого господарського суду й не були належним чином обґрунтовані у мотивувальній частині рішення. Водночас, апеляційний господарський суд у мотивувальній частині своєї постанови не лише вправі, а й повинен зазначити власну правову кваліфікацію спірних відносин та правову оцінку обставин справи.

Таким чином, оскільки резолютивна частина рішення Господарського суду міста Києва від 30.11.2016 у справі №910/19566/16 є правильною, колегія суддів не має підстав для скасування оскаржуваного рішення, не дивлячись на невідповідність деяких висновків суду першої інстанції (щодо дати припинення дії договору зберігання) обставинам справи, про що зазначалося вище.

Заперечення скаржника, викладені у апеляційній скарзі, не приймаються колегією суддів до уваги, оскільки не підтверджуються матеріалами справи та не спростовують висновків суду першої інстанції.

Враховуючи зазначене, апеляційна скарга Приватного акціонерного товариства «Київстар» є необґрунтованою та задоволенню не підлягає. Рішення Господарського суду міста Києва від 30.11.2016 у справі №910/19566/16 підлягає залишенню без змін з підстав, викладених у мотивувальній частині постанови.

Керуючись статтями 99, 101, 102, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Київстар» на рішення Господарського суду міста Києва від 30.11.2016 у справі №910/19566/16 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду міста Києва від 30.11.2016 у справі №910/19566/16 залишити без змін.

Матеріали справи №910/19566/16 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

Головуючий суддя Ю.Б. Михальська

Судді Б.В. Отрюх

А.І. Тищенко