РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.02.2017№910/19934/16

За позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Провідна»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «ТЕКС Україна»

про стягнення 71 000,00 грн.

Суддя Літвінова М.Є.

Представники сторін:

від позивача: Сперчак І.О. за довіреністю № 15/589 від 23.12.2015 р.;

від відповідача: Варес М.О. за довіреністю № 04/01/16-б від 04.01.2016 р.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Провідна» (далі - позивач) звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ТЕКС Україна» (далі - відповідач) про стягнення 71 000,00 грн., з яких 1 000,00 грн. - штраф та 70 000,00 грн. збитків, спричинених втратою бланків полісів при перевезенні.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 04.11.2016 порушено провадження у справі № 910/19934/16, її розгляд призначено на 23.11.2016.

16.11.2016 через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником позивача подані додаткові документи для долучення до матеріалів справи.

23.11.2016 через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником відповідача подані письмові пояснення, відповідно до змісту яких відповідач проти задоволення позову заперечує, оскільки позивачем не доведено, що у втраченій частині відправлення містилися саме бланки страхових полісів. Зокрема, відповідач вказує на те, що за умовами Договору відповідальність за внутрішній вміст (комплектність) настає у відповідача лише за умови оформлення позивачем опису вкладення. Враховуючи відсутність опису вкладення відповідач не знав і не міг знати який саме вміст відправлень мали пакети, що направлялись позивачем, а відсутність такої інформації не дозволяє прослідкувати наявність причинно-наслідкового зв'язку між втраченим відправленням позивача та вимогою про стягнення понесених ним збитків. Крім того, відповідач вказує на те, що сплата позивачем на рахунок ФЗП МТСБУ грошових коштів була пов'язана із втратою полісів, що сталася у період, коли відповідачем кур'єрські послуги позивачу не надавались.

В судовому засіданні 23.11.2016, на підставі статті 77 Господарського процесуального кодексу України, оголошено перерву до 07.12.2016.

01.12.2016 через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником позивача подані заперечення на пояснення відповідача (№ 03-08/14997 від 30.11.2016 р.), в яких позивач зазначив, що факт втрати саме бланків полісів підтверджується складеним представниками обох сторін Актом № 1 від 18.04.2016, який є належним доказом у справі.

В судовому засіданні 07.12.2016, на підставі статті 77 Господарського процесуального кодексу України оголошено перерву до 03.01.2017.

21.12.2016 через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником відповідача подані додаткові письмові пояснення у справі, в яких відповідач виклав свої заперечення проти заявлених позовних вимог, які є аналогічними тим, що вказані ним у раніше поданих письмових поясненнях від 23.11.2016, при цьому зазначив, що наданий позивачем Акт № 1 від 18.04.2016 не є належним доказом в підтвердження факту втрати саме бланків полісів, оскільки за умовами п. 12.6. Договору таким доказом може бути лише опис вкладення.

Судове засідання 03.01.2017 не відбулось у зв'язку з перебуванням судді Літвінової М.Є. на лікарняному.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 16.01.2017, після виходу судді Літвінової М.Є. з лікарняного, розгляд справи №910/19934/16 було призначено на 25.01.2017.

24.01.2017 через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником позивача подано клопотання №03-08/865 від 24.01.2017 про долучення додаткових документів до матеріалів справи, в якому позивач на виконання вимог суду висловив свою правову позицію щодо причинного зв'язку між діями відповідача та завданими збитками.

В судовому засіданні 25.01.2017, на підставі статті 77 Господарського процесуального кодексу України, оголошено перерву до 01.02.2017.

В судовому засіданні 01.02.2017 представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні 01.02.2017 проти задоволення позову заперечив.

У судовому засіданні 01.02.2017 судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

25.08.2015 між позивачем (Замовник) та відповідачем (Виконавець) було укладено Договір №ДГ-056/7276 про надання кур'єрських послуг (далі - Договір), відповідно до пункту 1.1. якого замовник надає Виконавцю пошту та/або вантаж та доручає здійснити їх доставку, а Виконавець приймає та здійснює доставку за допомогою кур'єрського зв'язку мережі «ТЕКС Україна», далі за текстом Послуги.

З матеріалів справи вбачається, що 17.03.2016 позивачем відповідно до накладної №2838039 здійснено відправку документів у кількості двох місць із міста Києва до міста Полтави.

18.03.2016 до офісу позивача, розташованому у місті Полтаві, кур'єром відповідача було доставлено лише частину відправлених документів, а саме 1 місце, про що представниками позивача було складено Акт № 1 від 18.03.2016 про недостачу документів, в якому зафіксовано недостачу 700 штук бланків полісів обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів серії АІ №№ 9600 та 700 штук стікерів АІ №№ 9600.

Листом № 133 від 14.04.2016 відповідач підтвердив факт втрати 1 місця вантажу за накладною № 2838039 від 17.03.2016 у зв'язку з пересортуванням вантажу.

18.04.2016 представниками позивача та відповідача було складено Акт №1 про недостачу документів, в якому зафіксовано, що 18.03.2016 при отриманні позивачем документів згідно з накладною №2838039 від 17.03.2016 виявлено недостачу одного пакету документів, а саме 700 штук бланків полісів обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів серії АІ №№ 9600 та 700 штук стікерів АІ №№ 9600.

Після встановлення факту втрати бланків позивач надав Моторному транспортному (страховому) бюро України «Звіт про виявлені факти втрати бланків полісів та вжиті заходи за травень 2016 р.», в т.ч. про втрату 700 шт. бланків полісів обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів серії АІ №№ 9600.

Як вказує позивач, 22.09.2016 він отримав лист Моторного (транспортного) страхового бюро України № 6/3-23/24652 від 20.09.2016 щодо необхідності перерахування позивачем до Фонду захисту потерпілих у дорожньо-транспортних пригодах 139 400,00 грн. за втрачені 1395 шт. бланків полісів, в т.ч. за втрачені 700 штук бланків полісів обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів серії АІ №№ 9600.

Також позивач зазначає, що він платіжним дорученням №0040995 від 23.09.2016 перерахував на користь Фонду захисту прав потерпілих у дорожньо-транспортних пригодах МТСБУ 139 400,00 грн. за втрачені 1 395 штук бланків полісів, оскільки за умовами п. 3.6. Глави 3 Порядку замовлення, виготовлення, дистрибуції, обліку бланків страхових документів з обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, затвердженого рішенням Президії МТСБУ від 07.07.2010 (із змінами та доповненнями), страховик у разі втрати бланку полісу внутрішнього страхування зобов'язаний збільшити розмір свого гарантійного внеску у Фонд захисту прав потерпілих у дорожньо-транспортних пригодах із розрахунку 100 грн. за кожний втрачений бланк полісу.

Таким чином, позивач вважає, що неналежне виконання відповідачем своїх зобов'язань за Договором, а саме втрата 700 штук бланків полісів обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, завдало позивачу збитків у розмірі 70 000,00 грн. виходячи із розрахунку 100,00 грн. за кожний втрачений бланк полісу.

Оскільки відповідач відмовив позивачу у відшкодуванні завданих збитків, позивач вирішив звернутись з даним позовом до суду за захистом своїх прав та законних інтересів.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги за первісним позовом не підлягають задоволенню з урахуванням наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини; завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.

Згідно з п. 4 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, у вигляді відшкодування збитків та моральної шкоди.

Частинами 1 і 2 статті 22 ЦК України визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

За ч. ч. 1 і 2 ст. 623 ЦК України боржник, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки.

Розмір збитків, завданих порушенням зобов'язання, доказується кредитором.

Відповідно до ст. 224 ГК України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено.

Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Крім того, відповідно до ст. 225 ГК України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Водночас, для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв'язку між протиправною поведінкою боржника та збитками, вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.

При цьому, на позивача покладається обов'язок довести наявність збитків, протиправність поведінки заподіювача збитків та причинний зв'язок такої поведінки із заподіяними збитками. В свою чергу, відповідач повинен довести, що в його діях відсутня вина у заподіянні збитків.

Під час розгляду справи судом встановлено протиправну поведінку відповідача, а саме: під час перевезення вантажу за накладною №2838039 відповідачем було втрачено один пакет документів, в якому містились 700 штук бланків полісів обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів серії АІ №№ 9600 та 700 штук стікерів АІ №№ 9600.

Даний факт підтверджується Актом №1 від 18.04.2016 про недостачу документів, складеним комісією у складі директора Адміністративного департаменту ПрАТ «СК «Провідна» - Бурлакової А.В. та директором ТОВ «Текс Україна» Ільченко А.П.

Означений Акт підписано вищевказаним представниками сторін без зауважень та скріплено печатками обох підприємств, містить детальний опис втраченого вантажу, і за висновком суду, є належним доказом в підтвердження факту втрати відповідачем при перевезенні 18.03.2016 700 штук бланків полісів обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів серії АІ №№ 9600 та 700 штук стікерів АІ №№ 9600, а викладені відповідачем у письмових поясненнях доводи судом до уваги не приймаються, оскільки спростовуються наявними в матеріалах справи доказами.

Водночас, на підтвердження доказів наявності збитків позивачем надано лист МТСБУ № 6/3-23/24652 від 20.09.2016, Звіт про виявлені факти втрати бланків полісів та вжиті заходи за травень 2016, а також платіжне доручення № 0040995 від 23.09.2016 на суму 139 400,00 грн.

Проте, наданий позивачем Звіт про виявлені факти втрати бланків полісів та вжиті заходи за травень 2016 сам по собі не може бути належним доказом в підтвердження наявності збитків, а лише констатує факт втрати позивачем полісів у кількості 1 130 шт., в тому числі полісів серії АІ №№ 9600 у кількості 700 штук.

При цьому, в листі № 6/3-23/24652 від 20.09.2016 МТСБУ зазначило, що позивачем у період з 01.04.2016 по 30.06.2016 втрачено 1 395 шт. бланків полісів, у зв'язку з чим позивач має сплатити до ФЗП МТСБУ 139 400,00 грн.

Платіжним дорученням № 0040995 від 23.09.2016 позивач перерахував на рахунок МТСБУ 139 400,00 грн., зазначивши у призначенні платежу «Збільшення гарантійного внеску до ФЗП за втрачені бланки за період з 01.04.16 по 30.06.16 зг. договору про співпрацю №66 від 30.01.06р. Без ПДВ».

Разом з тим, втрата бланків полісів серії АІ №№ 9600 у кількості 700 штук відбулася 18.03.2016, що зафіксовано у складеному представниками обох сторін Акті № 1 від 18.04.2016.

Отже, надані позивачем на підтвердження своїх позовних вимог докази, зокрема платіжне доручення №0040995 від 23.09.2016, позбавляють суд можливості дійти однозначного та беззаперечного висновку про те, що грошові кошти у розмірі 139 400,00 грн. були перераховані позивачем саме у зв'язку з втратою відповідачем 18.03.2016 бланків полісів серії АІ №№ 9600 у кількості 700 штук.

Будь-яких інших належних доказів в підтвердження того, що зі сплачених позивачем на підставі платіжного доручення №0040995 від 23.09.2016 грошових коштів 70 000,00 грн. були перераховані саме у зв'язку з втратою відповідачем 18.03.2016 бланків полісів серії АІ №№ 9600 у кількості 700 штук матеріали справи не містять.

При цьому, суд критично відноситься до викладених позивачем у письмових поясненнях №03-08/865 від 24.01.2017 доводів в частині того, що оскільки факт втрати відповідачем при перевезенні 18.03.2016 700 штук бланків полісів зафіксовано сторонами лише 18.04.2016 шляхом складання Акту №1, то відомості про втрату бланків полісів позивачем надані у травні 2016 року в електронному вигляді в єдину централізовану базу даних МТСБУ та на паперових носіях у «Звіті про виявлені факти втрати бланків полісів та вжиті заходи за травень 2016 р.», оскільки у платіжному дорученні № 0040995 від 23.09.2016 р. у графі «Призначення платежу» позивач самостійно зазначив «Збільшення гарантійного внеску до ФЗП за втрачені бланки за період з 01.04.16по30.06.16 зг. договору про співпрацю №66 від 30.01.06р. Без ПДВ».

За таких обставин, оскільки позивачем не було доведено належними та допустимими доказами наявність збитків у розмірі 70 000,00 грн., а також причинного зв'язку між протиправною поведінкою відповідача та завданими збитками, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в частині стягнення збитків в сумі 70 000,00 грн.

Щодо заявлених позивачем вимог в частині стягнення штрафу у розмірі 1 000,00 грн., суд зазначає наступне.

Пунктом 12.2. Договору сторони передбачили, що у випадку знищення (втрати) пошти/вантажу з оціночною вартістю Виконавець компенсує Замовнику вартість її оцінки але не більше 1 000,00 грн.

Пунктом 10.1. Договору встановлені додаткові категорії пошти/вантажу, в тому числі, визначений такий критерій як «з оціночною вартістю» - при прийманні та врученні пошти/вантажу здійснюється оцінка вартості її вмісту.

Проаналізувавши зміст вищевказаного пункту Договору суд дійшов висновку, що обов'язок відповідача (Виконавця) компенсувати позивачу (Замовнику) вартість втраченого вантажу виникає лише у тому випадку, коли була визначена оціночна вартість вантажу.

Проте, дослідивши зміст накладної № 2838039 судом встановлено, що при прийманні відповідачем вантажу позивач не здійснив оцінку його вмісту, оскільки відповідна графа «Оціночна вартість» у накладній залишилась незаповненою, у зв'язку з чим суд дійшов висновку про відсутність правових підстав стягнення з відповідача 1 000,00 грн. на підставі п. 12.2. Договору.

При цьому, суд зазначає, що передбачена умовами п. 12.2. Договору компенсація вартості втраченого вантажу не є штрафом, оскільки штраф - це один із видів забезпечення виконання зобов'язання (ст. ст. 546, 549 ЦК України). За приписами ч. 1 ст. 230 ГК України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання. Тобто, штраф носить допоміжний (акцесорний) до основного зобов'язання характер.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає заявлені позивачем вимоги в частині стягнення штрафу у розмірі 1 000,00 грн. необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Згідно з п. 2 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 р. «Про судове рішення» рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 32, 33, 44, 49, 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову відмовити.

2. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 06.02.2017

Суддя М.Є. Літвінова