ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 лютого 2017 року Справа № 922/5334/15

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого суддіКондратової І.Д. (доповідач),
СуддіКарабаня В.Я.,
СуддіКовтонюк Л.В.,
за участю представників:
від позивачаТкаченко І.В.,
від третьої особиЛюбівая Н.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні
касаційну скаргуТовариства з обмеженою відповідальністю "Фармат ЛТД"
Напостанову Харківського апеляційного господарського суду від 10.11.2016 року
у справі№ 922/5334/15 Господарського суду Харківської області
за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю "Фармат ЛТД"
доПриватного підприємства "Осан"
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача:
Приватного акціонерного товариства "Альба Україна"
простягнення 208484,63 грн

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2015 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Формат ЛТД" (надалі - ТОВ "Формат ЛТД", позивач) звернулось до Господарського суду Харківської області з позовом (з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог) до Приватного підприємства "Осан" (надалі - ПП "Осан", відповідач), про стягнення 208484,63 грн, з яких 204473,21 грн - основний борг відповідача за договором купівлі-продажу № 117Х від 02.07.2012 року, право вимоги на який позивач набув за договором про відступлення права вимоги від 30.01.2015 року від Приватного акціонерного товариства "Альба Україна" (надалі - ПрАТ "Альба Україна", третя особа), 2436,87 грн - 3% річних та 1574,55 грн - інфляційні втрати, нараховані відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України).

Відповідач позов не визнав, посилаючись на те, що вартість товару поставленого за видатковими накладними: №40773609 від 14.03.2014 року, №40812725 від 18.03.2014 року, №40875516 від 22.03.2014 року, №41127727 від 15.04.2014 року, сплатив первісному кредитору.

Справа судами розглядалась неодноразово.

Останнім рішенням Господарського суду Харківської області від 04.07.2016 року у справі №922/5334/15 позов задоволено повністю.

Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 10.11.2016 року рішення місцевого господарського суду скасовано, прийнято нове рішення, яким, відповідно до ст. 83 Господарського процесуального кодексу України (надалі - ГПК України) визнано недійсним договір відступлення права вимоги від 30.01.2015 року, укладений між ПрАТ "Альба Україна" та ТОВ "Фармат ЛТД", у зв'язку з чим у задоволенні позову відмовлено.

Позивач у касаційній скарзі, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції ст.ст. 512, 514, 1077 ЦК України, просив постанову Харківського апеляційного господарського суду від 10.11.2016 року у справі скасувати, а рішення Господарського суду Харківської області від 04.07.2016 року залишити в силі.

У відзиві на касаційну скаргу третя особа підтримала вимоги позивача.

Заслухавши суддю-доповідача та пояснення представників позивача і третьої особи, перевіривши згідно ст.ст. 1115, 1117 Господарського процесуального кодексу України (надалі - ГПК України) наявні матеріали справи на предмет правильності юридичної оцінки обставин справи та повноти їх встановлення в судових рішеннях, а також правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, суд касаційної інстанції дійшов висновку про задоволення касаційної скарги з таких підстав.

У справі, що переглядається, суди попередніх інстанцій встановили, що 02.07.2012 року між ПрАТ "Альба Україна" (продавець) та ПП "Осан" (покупець) укладено договір купівлі-продажу №117ХФ/12 (надалі - основний договір), за яким продавець зобов'язався поставляти покупцеві лікарські засоби і вироби медичного призначення (надалі - товар), а останній - приймати товар та сплачувати за нього грошові кошти відповідно до умов цього договору. Оплата кожної товарної партії проводиться в повному обсязі на умовах, що вказуються у видатковій накладній на поставку кожної партії (п. 5.2.), при цьому, у платіжних документах покупець повинен зазначити номер та дату видаткової накладної, за якою здійснюється оплата, та номер і дату договору (п. 5.4.). У разі недотримання цих вимог, продавець має право зарахувати оплату за поставлений товар відповідно до послідовного порядку його оплати, тобто, першою погасити заборгованість за тією накладною, строк якої настав першою (п. 5.5.).

На виконання вимог цього договору ПрАТ "Альба Україна" за видатковими накладними №40773609 від 14.03.2014 року на суму 67487,30 грн, №40812725 від 18.03.2014 року на суму 67661,48 грн, №40875516 від 22.03.2014 року на суму 66278,15 грн, №41127727 від 15.04.2014 року на суму 68161,66 грн поставило відповідачеві товар на загальну суму 269588,59 грн.

30.01.2015 року третя особа і позивач уклали договір відступлення права вимоги, за яким ПрАТ "Альба Україна" (первісний кредитор), відступило ТОВ "Фармат ЛТД" (новий кредитор) право вимоги до ПП "Осан" (боржник) щодо сплати заборгованості в сумі 204473,21 грн за зазначеними вище накладними, тобто, новому кредитору було передано тільки частину прав первісного кредитора в обсязі та на умовах, що існували на момент укладання цього договору з усіма правами, які забезпечують виконання обов'язків боржника (п. 6 договору).

Згідно з п. 5 цього договору ТОВ "Фармат ЛТД" зобов'язалось виплатити первісному кредитору номінальну вартість боргового зобов'язання, тобто, 204473,21 грн. Це зобов'язання виконано шляхом укладення з ПрАТ "Альба Україна" угоди про зарахування зустрічних вимог від 30.01.2015 року.

17.04.2015 року ТОВ "Фармат ЛТД" нарочним вручило відповідачу повідомлення №56/1 від 01.04.2015 року про укладання договору відступлення права вимоги від 30.01.2015 року із зазначенням нових реквізитів для здійснення оплати.

Боржник проти вимог нового кредитора заперечує, зазначаючи, що заборгованість за цими видатковими накладними сплатив первісному кредитору, на підтвердження чого надав платіжні доручення № 1704 від 11.04.2014 року на суму 30500,00 грн, № 1703 від 11.04.2014 року на суму 56000,00 грн, № 1832 від 18.04.2014 року на суму 70000,00 грн, № 1846 від 22.04.2014 року на суму 325000,00 грн, № 1973 від 30.04.2014 року на суму 158360,00 грн, всього на суму 639860,00 грн.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову суд першої інстанції, керуючись положеннями ст.ст. 512, 514, 526, 625, 627 ЦК України, ст. 193 Господарського кодексу України, дійшов висновку, що боржник зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції та 3% річних у розмірі, який визначений у договорі про відступлення права вимоги. Оцінивши відповідно до ст. 43 ГПК України, платіжні доручення, надані відповідачем на підтвердження сплати боргу суд дійшов висновку, що вони не доводять зарахування сплачених коштів у рахунок погашення заборгованості за товар поставлений саме за спірними видатковими накладними, оскільки не містять номерів та дат видаткових накладних, згідно з якими здійснюється оплата за поставлений товар, хоча такі відомості мають бути вказані згідно п. 5.4. основного договору. За цих обставин суд дійшов висновку, що первісний кредитор згідно з ст. 534 ЦК України, якою встановлена черговість погашення вимог за грошовим зобов'язанням, та п. 5.5. договору купівлі-продажу здійснював зарахування оплат відповідача в порядку черговості, починаючи з першої неоплаченої накладної. При цьому суд зазначив, що ці платіжні доручення, враховуючи попередні сталі та довгі взаємовідносини між відповідачем та первісним кредитором за основним договором, доводять лише перерахування грошових коштів продавцю та не доводять погашення заборгованості саме за спірними накладними.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову, апеляційний господарський суд, враховуючи правові висновки Верховного Суду України, викладені у постановах від 13.04.2016 року у справах № 910/6281/15-г; № 910/6714/15-г; № 910/5928/15-г, дійшов висновку, що договір відступлення права вимоги за своєю правовою природою є договором факторингу, оскільки за його умовами (п. 5) за відступлення права вимоги новий кредитор виплачує первісному кредитору номінальну вартість боргового зобов'язання (204473,21 грн), а визначальним фактором договору факторингу є оплатність відступлення права вимоги. Зважаючи на те, що відповідно до ст. 1079 ЦК України, ст.ст. 4, 7 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" фактором можуть бути лише банки та фінансові установи, які мають ліцензію на здійснення фінансових послуг та включені до державного реєстру фінансових установ, а позивач такого статусу не має, суд апеляційної інстанції, керуючись ст. ст. 83 ГПК України визнав договір відступлення права вимоги недійсним.

Вищий господарський суд України з висновками суду апеляційної інстанції не погоджується з таких підстав.

Частиною першою ст. 1077 ЦК України встановлено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Із наведеної норми права визначення договору факторингу можна виділити наступні його ознаки: 1) фактор (новий кредитор) надає послуги по фінансуванню діяльності клієнта (первісний кредитор) шляхом надання в його розпорядження коштів; 2) такі послуги надаються за винагороду у вигляді здійснення клієнтом (первісний кредитор) відповідної плати послуг фактора (новий кредитор); 3) грошові кошти передаються в рахунок грошової вимоги клієнта (первісного кредитора) до третьої особи (боржника). Отже, обов'язковою умовою договору факторингу є оплата, яку має здійснити первісний кредитор (клієнт) новому кредитору (фактору) за надання в його розпорядження коштів під відступлення права вимоги. При цьому, таку плату здійснює саме клієнт (первісний кредитор), а не навпаки.

Відповідно, здійснення фінансування первісного кредитора шляхом купівлі у нього новим кредитором права грошової вимоги, що, зокрема, допускається за договором факторингу (ч. 1 ст. 1084 ЦК України), за відсутності обов'язку у первісного кредитора сплачувати новому кредитору винагороду за надання таких послуг не є підставою для кваліфікації договору факторингу. В такому випадку (відсутність плати первісного кредитора за надані йому послуги) між сторонами виникають правовідносини з договору купівлі-продажу права вимоги, до яких застосовуються положення про відступлення права вимоги (ч. 3 ст. 653 ЦК України).

За практикою Верховного Суду України, викладеною у постанові Судової палати у господарських справах від 10.07.2007 року у справі № 26/347-06-6531 та у постанові Судових палат у цивільних та господарських справах від 06.07.2015 року у справі № 6-301цс15, саме право грошової вимоги, передане фактору, не є платою за надану останнім фінансову послугу.

Суд апеляційної інстанції, визнавши договір про відступлення права вимоги, що укладений між позивачем та третьою особою, договором факторингу, конкретно не визначив, якими умовами договору передбачено здійснення ПрАТ "Альба Україна" (первісним кредитором) плати на користь ТОВ "Формат ЛТД" (нового кредитора). Хоча, як вже зазначалось у цій постанові, оплатний характер договору (одержання фактором винагороди за послуги по фінансуванню діяльності клієнта) має вирішальне значення як ознака при визначенні виду договірного правовідношення, у разі виникнення спору щодо визнання змісту договору таким, який відповідає договірній конструкції договору факторингу.

Висновок суду апеляційної інстанції, що про оплатність вимог за договором про відступлення права вимоги, свідчить п. 5 цього договору, за яким новий кредитор виплачує первинному кредитору номінальну вартість боргового зобов'язання (204473,21 грн), є помилковим, оскільки відповідно до ст. 1077 ЦК України сплата новим кредитором первісному кредитору грошових коштів у розмірі відступленої грошової вимоги не є кваліфікуючою ознакою договору факторингу. Керуючись ч. 2 ст. 6, ст. 627 ЦК України, у яких закріплений принцип свободи договору, що, зокрема, передбачає право сторін врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами, сторони договору цесії (відступлення права вимог) можуть передбачити обов'язок нового кредитора надати (виплатити) первісному кредитору якесь майнове надання замість отриманого права вимог.

За цих обставин, Вищий господарський суд України вважає, що укладений між позивачем та відповідачем за своєю правою природою є договором купівлі-продажу права вимоги, до якого відповідно до ч. 3 ст. 656 ЦК України застосовуються положення про відступлення права вимоги (ст.ст. 512-519 ЦК України). Висновки суду апеляційної інстанції про те, що цей договір є договором факторингу ґрунтуються на неправильному застосуванні норм матеріального права (гл. 73 ЦК України) та висновків Верховного Суду України, що викладені у постановах від 13.04.2016 року у справах № 910/6281/15-г; № 910/6714/15-г; № 910/5928/15-г.

Так, у постанові Судової палати у господарських справах Верховного Суду України № 910/6714/15-г від 13.04.2016 року міститься висновок про те, що між сторонами укладено саме договір факторингу, оскільки у ньому передбачена здійснення фактору (новому кредитору) плати у формі різниці між реальною ціною вимоги і ціною, передбаченою в договорі, право вимоги за яким передається. Отже, постанова Верховного Суду Україна прийнята внаслідок інших фактичних обставин справи, встановлених судом, аніж у справі, що переглядається.

У постановах Судової палати у господарських справах Верховного Суду України № 910/6281/15-г, № 910/5928/15-г від 13.04.2016 року зробив висновок, що аналіз змісту договору свідчить, що він містить ознаки договору факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги), оскільки за його за умовами відбулося фінансування однієї особи іншою за рахунок передачі останньому грошової вимоги цієї особи до третьої особи (боржника). Однак, при цьому, Верховний Суд України не зробив однозначного висновку, що договір є саме договором факторингу, чітко не визначив, що є платою клієнта фактору у цих справах та чи є здійснення такої плати обов'язковою для договору факторингу. Верховний Суд України передав справу на новий розгляд, оскільки виходив із неможливості прийняття остаточного рішення та вирішення спору по суті у зв'язку з необхідністю встановити фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення спору та з'ясування правової природи оспорюваного правочину. Оскільки обставини здійснення клієнтом фактору у справах № 910/6281/15-г, № 910/5928/15-г встановлено не було, і юридична оцінка таким обставинам не надавалась, а у справі, яка розглядається, ці обставини мають вирішальне значення для правильної кваліфікації спірного договору, Вищий господарський суд України вважає, що ці постанови Верховного Суду України не можуть бути прикладом судового рішення, в якому аналогічно застосовано норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, і підтверджують висновок апеляційного суду у цій справі про недійсність договору відступлення права вимоги.

При новому розгляді суд першої інстанції виконав всі вказівки Вищого господарського суду України, викладені у постанові від 13.04.2016 року, всебічно та повно дослідивши обставини справи, правильно встановив, що позивач, як новий кредитор, має право вимагати від відповідача сплати боргу у заявленому розмірі, оскільки наявність цього боргу підтверджується документами у справі, а відповідач в установленому порядку не довів його сплату ні первісному кредитору, ні новому кредитору. Рішення суду першої інстанції відповідає вимогам матеріального права та встановленим обставинам справи і було скасовано апеляційним господарським судом помилково, а тому відповідно до п. 6 ст. 1119, . 1 ст. 11110 ГПК України постанова суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню із залишенням у силі рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 49 ГПК України витрати, пов'язані з розглядом справи в суді касаційної інстанції, покладаються на відповідача.

Керуючись ст.ст. 49, 1115, 1117, п. 6 ст. 1119, ст.ст. 11110, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Фармат ЛТД" задовольнити.

Постанову Харківського апеляційного господарського суду від 10.11.2016 року у справі № 922/5334/15 скасувати.

Рішення Господарського суду від 04.07.2016 року у справі №922/5334/15 залишити в силі.

Стягнути з Приватного підприємства "Осан" (61106, м. Харків, бульвар І. Каркача, 2-А; ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Фармат ЛТД" (02121, м. Київ, Харківське шосе, 201/203; ) 3752,72 грн судового збору за подання касаційної скарги.

Видачу наказу доручити Господарському суду Харківської області.

Головуючий суддя Кондратова І.Д.
СуддяКарабань В.Я.
СуддяКовтонюк Л.В.