ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" лютого 2017 р. Справа № 5023/5528/12

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Лакіза В.В., суддя Здоровко Л.М., суддя Фоміна В.О.,

при секретарі Євтушенко Є.В.,

за участю представників:

від кредитора ТОВ "Кей-Колект" - Григоришина В. І. - за довіреністю від 01.01.2017 р. №8175,

від ОСОБА_2 - ОСОБА_3 - за довіреністю від 26.10.2016р. №2988;

арбітражний керуючий Кардаш В.С. - на підставі свідоцтва від 22.03.2013р. НОМЕР_2;

від інших учасників процесу - не з'явилися,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу ОСОБА_2 (вх.№86 Х/2) на ухвалу господарського суду Харківської області від 13.12.2016р. у справі №5023/5528/12,

за заявою фізичної особи-підприємця ОСОБА_5,

про визнання банкрутом,

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою господарського суду Харківської області від 13.12.2016р. у справі №5023/5528/12 (суддя Швидкін А.О.) відмовлено ОСОБА_6 у задоволенні клопотання про відкладення розгляду заяви ТОВ "Кей-Колект" про забезпечення вимог кредитора. Заяву ТОВ "Кей-Колект" про забезпечення вимог кредитора (з урахуванням уточнень та доповнень) задоволено частково. Заборонено ОСОБА_2 відчужувати у будь-який спосіб нерухоме майно, а саме: нежитлову будівлю, реєстраційний номер майна 07, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1. В решті заяви ТОВ "Кей-Колект" про забезпечення вимог кредитора (з урахуванням уточнень та доповнень) відмовлено.

В обґрунтування оскаржуваної ухвали місцевий господарський суд посилається на інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна станом на 29.04.2016р., відповідно до якої власником нерухомого майна, яке знаходилось в іпотеці ТОВ "Кей-Колект" у якості забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_5 за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 27.02.2007р. та було реалізовано ліквідатором на аукціоні, проведеного 28.05.2013 р., є ОСОБА_2 (на підставі договору купівлі-продажу нежитлової будівлі, серія та номер: 2622, виданий 14.07.2015р.).

Зважаючи на те, що ТОВ "Кей-Колект" звернулося до суду із заявою про визнання недійсними результатів аукціону від 28.05.2013р. та той факт, що спірне майно не належить банкруту, господарський суд, з урахуванням вимог законодавства відносно розумності та адекватності заходів до забезпечення вимог кредиторів конкретним обставинам справи, дійшов висновку про часткове задоволення заяви про забезпечення вимог кредитора щодо заборони ОСОБА_2 відчужувати у будь-який спосіб спірне нерухоме майно.

Не погодившись з ухвалою господарського суду першої інстанції, ОСОБА_2 звернулась до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, просить скасувати ухвалу господарського суду Харківської області від 13.12.2016р. у справі №5023/5528/12 в частині заборони ОСОБА_2 відчужувати у будь-який спосіб нерухоме майно, а саме: нежитлову будівлю, реєстраційний номер майна 07, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 та прийняти нове судове рішення в цій частині про відмову у задоволенні заяви ТОВ "Кей-Колект" про забезпечення вимог кредитора (з урахуванням уточнень та доповнень); стягнути з ТОВ "Кей-Колект" на користь ОСОБА_2 сплачений судовий збір за подання апеляційної скарги.

В обґрунтування заявлених апеляційних вимог скаржник зазначає, що у відповідності до ст. 12 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" не передбачено право чи обов'язок суду накладати арешти у ліквідаційній процедурі, у зв'язку з чим подання ТОВ "Кей-Колект" заяви про вжиття заходів забезпечення вимог кредиторів є протиправним. Крім того, апелянт зазначає, що власником спірного нерухомого майна є ОСОБА_2, яка не є учасником у справі про банкрутство, разом з тим, нормами Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", а також ст.ст. 66-68 ГПК України не передбачено в якості заходів забезпечення вимог накладення арешту чи інших заборон на майно особи, яка не є стороною у справі.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 10.01.2017р. прийнято апеляційну скаргу до провадження та призначено справу до розгляду.

У відзиві на апеляційну скаргу арбітражний керуючий Кардаш Владислав Сергійович підтримує вимоги апеляційної скарги (вх.№ 1362 від 07.02.2017р.). На підтвердження своєї позиції зазначає, що Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" не передбачено право чи обов'язок суду накладати арешти у ліквідаційні процедурі, зокрема, у відповідності до ч. 1 ст. 23 Закону накладення нових арештів або вищих обмежень щодо розпорядження майном банкрута не допускається.

Крім того зазначає, що нормами Закону про банкрутство та ст.ст. 66-68 ГПК України не передбачено в якості заходів забезпечення накладення арешту на майно, що належить особі, яка не є відповідачем у даній справі, разом з тим, доказів на підтвердження звернення у встановленому законом порядку до відповідної особи з заявами або позовами про оспорювання його права власності або про витребування спірного майна з його володіння матеріали справи не містять.

В судовому засіданні представник апелянта, ліквідатор підтримали вимоги апеляційної скарги, просили суд ухвалу господарського суду Харківської області від 13.12.2016р. у справі №5023/5528/12 скасувати в частині заборони ОСОБА_2 відчужувати у будь-який спосіб нерухоме майно, а саме: нежитлову будівлю, реєстраційний номер майна 07, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, та прийняти нове судове рішення в цій частині про відмову у задоволенні заяви ТОВ "Кей-Колект" про забезпечення вимог кредитора (з урахуванням уточнень та доповнень).

Представник кредитора ТОВ "Кей-Колект" заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив суд ухвалу господарського суду Харківської області від 13.12.2016р. у справі №5023/5528/12 залишити без змін, апеляційну скаргу - без задоволення.

Оскільки судом апеляційної інстанції створено всі необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, вжито заходи для належного повідомлення сторін про час та місце розгляду справи, виходячи з того, що явка сторін не визнавалася обов'язковою судом апеляційної інстанції, а участь в засіданні суду (як і інші права, передбачені статтею 22 Господарського процесуального кодексу України) є правом, а не обов'язком сторін, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності представників інших кредиторів у справі за наявними у ній матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, а також обставини, викладені в апеляційній скарзі, заслухавши пояснення учасників судового процесу, перевіривши правильність застосування господарським судом Харківської області норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду встановила наступне.

Постановою господарського суду Харківської області від 02.01.2013р. фізичну особу-підприємця ОСОБА_5 визнано банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру, призначено ліквідатором арбітражного керуючого Кардаша В.С.

Кредитором ТОВ "Кей-Колект" до господарського суду Харківської області подано заяву про забезпечення вимог кредитора (з урахуванням уточнень та доповнень), в якій просив: накласти арешт на нежитлову будівлю реєстраційний номер майна 07, розташовану за адресою: АДРЕСА_1; відновити запис в Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна про обтяження - заборону на нерухоме майно № 4560370, розташоване за адресою: АДРЕСА_1; відновити запис в Єдиному реєстрі іпотеку про обтяження - іпотеку № 4560430, зареєстрованого 20.11.2012 р. щодо нежитлової будівлі, розташованої за адресою: АДРЕСА_1; заборонити ОСОБА_6 та ОСОБА_2 відчужувати у будь-якій спосіб нерухоме майно, а саме: нежитлову будівлю, реєстраційний номер майна 07, розташовану за адресою: АДРЕСА_1.

Вищезазначена заява обґрунтована тим, що 28.05.2013 р. ліквідатором на аукціоні було реалізовано ОСОБА_6 нерухоме майно банкрута, а саме: нежитлову адміністративну будівлю загальною площею 983,9 кв.м, розташовану за адресою: АДРЕСА_1, яке знаходилося в іпотеці ТОВ "Кей-Колект" у якості забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_5 за договором про надання споживчого кредиту №0 від 27.02.2007 р.

При цьому, відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна станом на 29.04.2016 р. власником вищезазначеного майна є ОСОБА_2 (на підставі договору купівлі-продажу нежитлової будівлі від 14.07.2015р., посвідченого приватним нотаріусом Куп'янського міського нотаріального округу Харківської області Литвиновою І.В.).

Також, ТОВ "Кей-Колект" звернулося до господарського суду Харківської області з заявою про визнання недійсними результатів аукціону від 28.05.2013р., в якій просить суд визнати недійсними результати аукціону від 28.05.2013 року, проведеного в межах провадження у справі про банкрутство ФОП ОСОБА_5, в тому числі :

- визнати недійсною реалізацію на аукціоні 28.05.2013 року нерухомого майна, а саме : нежитлової будівлі ( адміністративної будівлі), що знаходиться за адресою : АДРЕСА_1;

- визнати недійсним протокол № 1 від 28.05.2013 року про реалізацію майна ФОП ОСОБА_5;

- застосувати наслідки недійсності результатів аукціону від 28.05.2013 року. Зобов`язати гр. ОСОБА_6, ідентифікаційний код НОМЕР_1 повернути майно, що було об`єктом реалізації на аукціоні від 28.05.2013 року, а саме нежитлову будівлю (адміністративну будівлю), що знаходиться за адресою : АДРЕСА_1 до ліквідаційної маси ФОМП ОСОБА_5, а ліквідатора арбітражного керуючого Кардаша В.С. зобов`язати повернути грошові кошти гр. ОСОБА_6, що були сплачені за придбання цього товару у розмірі 361300,00.

- скасувати рішення про державну реєстрацію права та їх обтяження про припинення іпотеки за індексним номером: 19322019 від 13.02.2015 року.

Винесення оскаржуваної ухвали суду від 13.12.2016р. у справі №5023/5528/12, якою вирішено питання про прав та обов'язків ОСОБА_2, стало підставою для звернення вказаної особи до Харківського апеляційного господарського суду з даною апеляційною скаргою.

Переглянувши у апеляційному порядку прийняту місцевим господарським судом ухвалу в порядку ст. 101 Господарського процесуального кодексу України, перевіривши правильність застосування господарським судом Харківської області норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Досліджуючи матеріали справи, оцінюючи наявні докази, колегія суддів зазначає, що відповідно до ст. 4, 4-1 Господарського процесуального кодексу (далі - ГПК) України суд вирішує спори на підставі Конституції України, цього Кодексу, інших законодавчих актів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Господарські суди розглядають справи про банкрутство у порядку провадження, передбаченому цим Кодексом, з урахуванням особливостей, встановлених Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (далі - Закон про банкрутство).

Частиною 1 ст. 91 ГПК України встановлено, що сторони у справі, треті особи, особи, які не брали участь у справі, якщо господарський суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право подати апеляційну скаргу на рішення місцевого господарського суду.

Таким чином, апеляційні скарги на ухвали місцевого господарського суду у справі про банкрутство можуть подавати сторони та інші учасники судового процесу, зазначені у цьому Кодексі та Законі про банкрутство, треті особи, які не брали участь у справі, якщо господарський суд вирішив питання про їх права та обов'язки.

Ухвали місцевого господарського суду оскаржуються в апеляційному порядку окремо від рішення господарського суду у випадках, передбачених ст. 106 цього Кодексу, п. 1 якої встановлено, що окремо від рішення місцевого господарського суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали місцевого господарського суду у справах про банкрутство у випадках, передбачених Законом про банкрутство.

Згідно з ст. 99 ч. 5-6 ст. 106 ГПК України апеляційні скарги на ухвали місцевого господарського суду розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення місцевого господарського суду.

В апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі. Апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

З 19.01.2013р. набрав чинності Закон України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" в редакції Закону України № 4212-VI від 22.12.11р.

Пунктом 1-1 Розділу X "Прикінцеві та Перехідні положення" Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" в редакції Закону № 4212-VI від 22.12.2011 р. (який набрав чинності 19.01.2013 р.) передбачено, що положення цього Закону застосовуються господарськими судами під час розгляду справ про банкрутство, провадження в яких порушено після набрання чинності цим Законом. Положення цього Закону, що регулюють ліквідаційну процедуру, застосовуються господарськими судами під час розгляду справ про банкрутство, провадження у яких порушено до набрання чинності цим Законом, якщо на момент набрання ним чинності господарським судом не було прийнято постанову про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури.

Відповідно до ст.12 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (у редакції Закону №784-14 від 30.06.1999р. із наступними змінами, що діяла до 19.01.2013р.) господарський суд має право за клопотанням сторін або учасників провадження у справі про банкрутство чи за своєю ініціативою вживати заходів щодо забезпечення вимог кредиторів.

Господарський суд за клопотанням розпорядника майна, кредиторів або з власної ініціативи може заборонити укладати без згоди арбітражного керуючого угоди, а також зобов'язати боржника передати цінні папери, валютні цінності, інше майно на зберігання третім особам або вжити інших заходів для збереження майна, про що виноситься ухвала. Заходи щодо забезпечення вимог кредиторів діють відповідно до дня введення процедури санації і призначення керуючого санацією, або до винесення постанови про визнання боржника банкрутом, відкриття ліквідаційної процедури і призначення ліквідатора, або до затвердження господарським судом мирової угоди, або до дня винесення ухвали про відмову у визнанні боржника банкрутом.

Крім того, у відповідності до ч.1 ст.23 цього Закону про банкрутство з дня прийняття господарським судом постанови про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури скасовується арешт, накладений на майно боржника, визнаного банкрутом, чи інші обмеження щодо розпорядження майном такого боржника. Накладення нових арештів або інших обмежень щодо розпорядження майном банкрута не допускається.

Зважаючи на те, що Законом про банкрутство не передбачено право чи обов'язок суду накладати арешти у ліквідаційній процедурі, місцевий господарський суд дійшов правомірного висновку про відсутність підстав для задоволення заяви про забезпечення вимог кредитора в частині накладення арешту на нежитлову будівлю реєстраційний номер майна 07, розташовану за адресою: АДРЕСА_1; відновлення запису в Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна про обтяження - заборону на нерухоме майно № 4560370, розташоване за адресою: АДРЕСА_1; відновлення запису в Єдиному реєстрі іпотеку про обтяження - іпотеку № 4560430, зареєстрованого 20.11.2012 р. щодо нежитлової будівлі, розташованої за адресою: АДРЕСА_1, у зв'язку з чим оскаржувана ухвала суду в цій частині є цілком законною та обґрунтованою.

Суд вважає необхідним зазначити, що вказане заява про забезпечення вимог кредитора не є заявою про вжиття запобіжних заходів, яка у відповідності до ст.43-1 ГПК України має бути подана до позовної заяви і стосовно якої розділом V-1 Господарського процесуального кодексу України встановлено порядок її розгляду, виконання та оскарження.

Порядок розгляду заяв про забезпечення позову, визначений ст. 66-68 ГПК України не встановлює будь-яких строків її розгляду.

Відповідно до ст. 66 ГПК України господарський суд за заявою сторони, прокурора або з власної ініціативи має право вжити передбачених статтею 67 цього Кодексу заходів до забезпечення позову. Забезпечення позову допускається в будь-якій стадії провадження у справі, якщо невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення господарського суду.

Статтею 67 ГПК України визначені заходи забезпечення позову, серед яких, зокрема, накладення арешту на майно або грошові суми, що належать відповідачу.

Приписами постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 16 "Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову" унормовано, що відповідно до статті 66 Господарського процесуального кодексу України заходи до забезпечення позову застосовуються господарським судом за заявою сторони, прокурора або з ініціативи господарського суду як гарантія реального виконання рішення суду.

Особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення із заявою про забезпечення позову. З цією метою та з урахуванням загальних вимог, передбачених статтею 33 ГПК, обов'язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного заходу до забезпечення позову.

У вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: - розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; - забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; - наявності зв'язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; - імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; - запобігання порушенню у зв'язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного виду забезпечення позову.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється господарським судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Отже, виходячи з наведеного, при вирішенні питання про забезпечення позову суди мають здійснити оцінку обґрунтованості доводів позивача щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову з урахуванням розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв'язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв'язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Вказані роз'яснення викладені в постанові пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову" від 26.12.2011 № 16.

Всупереч положенням ст. ст. 33, 66 ГПК України заява позивача про забезпечення позову нічим не обґрунтована та базується лише на власних міркуваннях та припущеннях.

Так, обрана кредитором вимога щодо заборони ОСОБА_6 відчужувати у будь-якій спосіб нерухоме майно, а саме: нежитлову будівлю, реєстраційний номер майна 07, розташовану за адресою: АДРЕСА_1, не є доцільним та адекватним заходом забезпечення позову з огляду на встановлені обставини справи, відповідно до яких вказана особа не є власником або користувачем спірного майна станом на момент подання заяви про забезпечення вимог кредитора, як наслідок, неможливість забезпечення виконання рішення у справі в обраний спосіб.

Як встановлено судом, на даний час власником майна, реалізованого на спірному аукціоні, на підставі договору купівлі-продажу нежитлової будівлі від 14.07.2015р., посвідченого приватним нотаріусом Куп'янського міського нотаріального округу Харківської області Литвиновою І.В., є ОСОБА_2.

Частково задовольняючи заяву про вжиття заходів до забезпечення позову, господарський суд першої інстанції, враховуючи вимоги чинного законодавства вiдносно розумностi та адекватності заходів до забезпечення вимог кредиторів конкретним обставинам справи, а також те, що спірне майно на даний час не належить банкруту, дійшов висновку про наявність правових підстав для заборони ОСОБА_2 відчужувати у будь-який спосіб нерухоме майно, а саме: нежитлову будівлю, реєстраційний номер майна 07, розташовану за адресою: АДРЕСА_1.

При цьому, господарський суд першої інстанції взагалі не зазначив, які докази можуть вказувати на наявність обставин, з яким пов'язується застосування заходів до забезпечення позову, та у чому саме вбачається неможливість чи утруднення виконання відповідного судового рішення, оскільки саме лише посилання в заяві на потенційну можливість відчуження нерухомого майна без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення заявлених вимог.

Отже, задовольняючи заяву про вжиття заходів до забезпечення вимог кредитора господарський суд не врахував вимог зазначених процесуальних норм та не обґрунтував припущення того, що невжиття заходів до забезпечення позову може в майбутньому утруднити чи зробити неможливим виконання судового рішення.

Судова колегія зазначає, що оскаржувана ухвала суду не містить мотивів щодо наявності правового зв'язку між заявленими вимогами заяви ТОВ "Кей-Колект" про визнання недійсними результатів аукціону від 28.05.2013р. та заходами до забезпечення вимог кредитора шляхом заборони ОСОБА_2 відчужувати у будь-якій спосіб зазначене вище нерухоме майно.

Доказів на підтвердження звернення у встановленому законом порядку до відповідної особи з заявами або позовами про оспорювання його права власності або про витребування спірного майна з його володіння у провадженні, яке розглядається, матеріали справи не містять.

Разом з тим, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР (далі - Конвенція), зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 р.) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено й у вітчизняному законодавстві. Так, відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно з нормою ст. 319 ЦК власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не повинні суперечити закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства.

Разом з тим, місцевий господарський суд, винесенням оскаржуваної ухвали суду фактично обмежив право ОСОБА_2 вільно розпоряджатися належним їй на праві власності майном не у спосіб, визначений Законом.

Враховуючи викладене, оскаржуваний судовий акт не відповідає вимогам процесуального права, не ґрунтується на матеріалах справи, а тому підлягає частковому скасуванню з прийняттям нового судового рішення про відмову у задоволенні заяви позивача про вжиття заходів до забезпечення вимог кредитора.

За наведених вище підстав, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що господарський суд першої інстанції при прийнятті оскаржуваної ухвали неправильно застосував норми матеріального та процесуального права, через що апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає задоволенню, а ухвала господарського суду Харківської області від 13.12.2016р. у справі №5023/5528/12 підлягає скасуванню в частині задоволення заяви про забезпечення вимог кредитора.

Керуючись ст.ст. 91, 99, 101, 102, п. 2 ч. 1 ст. 103, п. 4 ч.1 ст. 104, ст.ст. 105, 106 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Ухвалу господарського суду Харківської області від 13.12.2016р. у справі №5023/5528/12 в частині задоволення заяви ТОВ "Кей-Колект" про забезпечення вимог кредитора скасувати.

Прийняти в цій частині нове рішення.

В задоволенні заяви ТОВ "Кей-Колект" про забезпечення вимог кредитора (вх.№7041 від 01.03.2016р.) та заборони ОСОБА_2 відчужувати у будь-який спосіб нерухоме майно, а саме: нежитлову будівлю, реєстраційний номер майна 07, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, відмовити повністю.

В решті ухвалу залишити без змін.

Повний текст постанови складено 14.02.2017р.

Головуючий суддя Лакіза В.В.

Суддя Здоровко Л.М.

Суддя Фоміна В.О.