РІШЕННЯ

06 лютого 2017 року Справа № 913/1266/16

Провадження №33/913/1266/16

За позовом Публічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України, м.Київ

до Комунального теплопостачаючого підприємства Алчевськтеплокомуненерго, м.Алчевськ Луганської області

про стягнення 11 176 220 грн 34 коп.

Суддя Драгнєвіч О.В.

Секретар судового засідання Білоус С.Г.

У засіданні брали участь:

від позивача: ОСОБА_1, головний юрисконсульт відділу претензійно-позовної роботи управління претензійно-позовної роботи юридичного депаратменту за довіреністю №14-88 від 18.04.2014;

від відповідача: представник не прибув.

СУТЬ СПОРУ:

Публічне акціонерне товариство Національна акціонерна компанія Нафтогаз України звернулось до господарського суду Луганської області з позовом до Комунального теплопостачаючого підприємства Алчевськтеплокомуненерго про стягнення на підставі ст.625 ЦК України 11 176 220 грн 34 коп., з яких: нараховані інфляційні втрати в сумі 10 418 217 грн 65 коп. та три відсотки річних в сумі 758 002 грн 69 коп. у звязку із допущеним простроченням проведення розрахунку за зобовязаннями березня, квітня, жовтня-грудня 2013 року у відповідності до договору купівлі-продажу природного газу №13/3430-БО-20 від 28.12.2012.

Розрахунок позивачем здійснюється з урахуванням прийнятого господарським судом Луганської області рішення від 24.12.2015 у справі № 913/919/15, яким було присуджено до стягнення з Комунального теплопостачаючого підприємства Алчевськтеплокомуненерго на користь Публічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України основний борг в сумі 13 650 354 грн 26 коп., пеню в сумі 1 417 668,24 грн, 3% річних у сумі 451 761 грн 28 коп., інфляційні втрати в сумі 1 658 772 грн 11 коп.

Ухвалою господарським судом Луганської області від 21.11.2016 порушено провадження, розгляд справи призначено на 12.12.2016.

Ухвалами господарського суду Луганської області від 12.12.2016, 12.01.2017, 31.01.2017, розгляд справи неодноразово відкладався у звязку з ненаданням сторонами всіх необхідних для розгляду спору документів.

Ухвалою господарського суду Луганської області від 12.01.2017 за клопотанням представника позивача строк розгляду спору продовжено у відповідності до ст.69 Господарського процесуального кодексу України на 15 днів, до 06.02.3017 включно.

В судове засідання 06.02.2017 прибув лише повноважний представник позивача. Супровідним листом від 31.01.2017 через канцелярію суду позивачем надано уточнений розрахунок інфляційних до позову від 24.12.2015, який надавався під час розгляду господарським судом справи № 913/919/15, та не був прийнятий (а.с.101-102), а також новий розрахунок у даній справі 3% на суму 723 189 грн 82 коп., всього разом з інфляційними втратами на загальну суму 11 141 407 грн 47 коп.(а.с. 103-107).

Як вбачається зі змісту наданого позивачем розрахунку, останній зменшив суму первісно нарахованих 3% річних до 723 189 грн 82 коп., враховуючи виявлену арифметичну помилку у первісному розрахунку за зобовязаннями березня 2013 року.

Відповідно до ч.4 ст.22 Господарського процесуального кодексу України позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог за умови дотримання встановленого порядку досудового врегулювання спору у випадках, передбачених статтею 5 цього Кодексу в цій частині, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог.

Водночас позивачем у відповідності до вимог ст.22 Господарського процесуального кодексу України належно оформленої заяви про зменшення розміру позовних вимог, зокрема, в частині 3% річних, суду не надано.

В судовому засіданні, на запитання суду, представником позивача також підтверджено, що заяви згідно ст.22 ГПК України позивачем не подано, копії іншій стороні не направлено, на поданому розрахунку та зменшенні розміру позовних вимог позивач не наполягає.

Враховуючи вищевикладене, суд здійснює розгляд раніше заявлених до стягнення інфляційних втрат в сумі 10 418 217 грн 65 коп. та три відсотки річних в сумі 758 002 грн 69 коп., з урахуванням поданого уточненого розрахунку.

В судовому засіданні представником позивача на виконання вимог ухвал суду надані додаткові документи, які розглянуті судом та долучені до матеріалів справи. Представником підтверджено, що станом на час розгляду спору заборгованість, присуджена до стягнення рішенням суду від 24.12.2015 у справі № 913/919/15 на час розгляду спору не погашена, в примусовому порядку в межах виконавчого провадження заборгованість також не стягнута.

За таких обставин, представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги та просив задовольнити їх повністю.

Відповідач не скористався своїм правом, передбаченим ст.22 Господарського процесуального кодексу України, не забезпечив участі повноважного представника у судових засіданнях, хоча про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином; відзиву із викладенням власної правової позиції суду не надав; про причини своєї неявки суд не повідомив.

У відповідності до даних, розміщених в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань місцезнаходженням відповідача є: 94214, вул. Леніна, буд. 126, м. Алчевськ, Луганська область.

Господарським судом встановлено, що за інформацією Українського державного підприємства поштового звязку Укрпошта, наведений у листі від 16.03.2015 №511-30-100 та розміщеній на офіційному веб-сайті (http://www.ukrposhta.com/www/upost.nsf/(documents)/05B89C5B88C05079C2257D7E002C3293), пересилання пошти, зокрема, до/з м. Алчевськ Луганської області тимчасово не здійснюється.

Враховуючи те, що відповідач знаходиться на території проведення антитерористичної операції (АТО), відповідно до приписів пп.4 п.6 Інформаційного листа Вищого господарського суду України від 12.09.2014 № 01-06/1290/14 "Про Закон України "Про здійснення правосуддя та кримінального провадження у звязку з проведенням антитерористичної операції", з метою належного повідомлення сторони про час і місце судових засідань судом розміщувалися на сторінці господарського суду Луганської області (у розділі "Новини та події суду") офіційного веб-порталу "Судова влада в Україні" в мережі Інтернет (www.court.gov.ua/sudy/) відповідні оголошення, про що свідчить роздруковані сторінки з мережі Інтернет.

Крім того, процесуальні документи направлялися судом на електронну адресу відповідача , зазначену в договорі, укладеному між сторонами, а також відповідача було повідомлено телефонним звязком про судові засідання шляхом передачі відповідних телефонограм.

На вимогу суду позивачем також було направлено копію позову з додатковими документами на відому електронну адресу відповідача (а.с.76).

З огляду на неявку представника відповідача в судові засідання, не надання відзиву, господарський суд враховує, що за змістом п.3.9.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» №18 від 26.12.2011, у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

У відповідності до ст.75 Господарського процесуального кодексу України, якщо відзив на позовну заяву і витребувані господарським судом документи на подано, справу може бути розглянуто за наявними в ній матеріалами.

За висновком суду, неприбуття представника відповідача у судові засідання не перешкоджає розгляду спору по суті, враховуючи належне його повідомлення.

Оскільки відповідачем не надано суду відзиву із викладенням власної правової позиції, розгляд справи здійснюється на підставі ст.75 ГПК України за наявними в справі матеріалами.

У судовому засіданні 06.02.2017 оголошено вступну та резолютивну частини судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, господарський суд

В С Т А Н О В И В:

Рішенням господарського суду Луганської області від 24.12.2015 у справі №913/919/15 присуджено до стягнення з Комунального теплопостачаючого підприємства Алчевськтеплокомуненерго на користь Публічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України борг в сумі 13 650 354,26 грн., пеню в сумі 1 417 668,24 грн., 3% річних у сумі 451 761,28 грн., інфляційні нарахування в сумі 1 658 772,11 грн., а також судовий збір в сумі 182 071,10 грн. (а.с. 48-52; 66-75).

На теперішній час вищевказане рішення є чинним та набрало законної сили.

Вищевказаним судовим рішенням встановлено факт поставки відповідачу природного газу на суму 26007137,90 грн. за договором купівлі-продажу природного газу №13/3430-БО-20 від 28.12.2012 за період з січня по квітень 2013 року та з жовтня по грудень 2013 року, що підтверджується актами приймання передачі природного газу від 30.09.2013 (за газ, поставлений у січні-квітні 2013 року), 31.10.2013, 30.11.2013, 31.12.2014. Відповідач зобовязання з оплати поставленого природного газу виконав частково в сумі 12356783,64 грн., решту боргу не сплатив. Залишилась несплаченою заборгованість за спожитий природний газ у березні, квітні, жовтні-грудні 2013 року, яка складає 13 650 354,26 грн.

Згідно ст.35 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням господарського суду Луганської області від 24.12.2015 у справі №913/919/15, мають преюдиційне значення для вирішення даного спору, в якому беруть участь ті ж самі сторони.

Таким чином, факт постачання Публічним акціонерним товариством Національна акціонерна компанія Нафтогаз України відповідачу природного газу за вказаним договором не потребує повторного доведення, зокрема, і не потребує повторного доведення факт допущення відповідачем прострочення виконання грошового зобовязання за даним договором.

Отже, під час розгляду спору у справі №913/919/15 господарським судом встановлено, що 28.12.2012 між позивачем та відповідачем укладений договір купівлі-продажу природного газу № 13/3430-БО-20, відповідно до п. 1.1. договору, продавець зобовязувався передати у власність покупцю у 2013 році природний газ, ввезений на митну територію України ПАТ Нафтогаз України за кодом згідно УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, або/та природний газ, видобутий на території України підприємствами, які не підпадають під дію статті 10 Закону України Про засади функціонування ринку природного газу, а покупець зобовязується прийняти та оплатити цей природний газ, на умовах договору (а.с.11-16).

До вказаного договору між сторонами також було укладено ряд додаткових угод від 04.10.2013, від 01.11.2013, від 04.11.2013, від 24.10.2014, якими визначалася вартість поставленого газу та обсяг поставок, для яких потреб буде використовуватися покупцем газ, та порядок та умови проведення розрахунків (а.с.17-20).

З огляду на те, що відповідачем за зобовязаннями січня, лютого 2013 року з позивачем проведено розрахунок із допущеним простроченням виконання грошового зобовязання, а за зобовязаннями березня-квітня 2013 року, жовтня грудня 2013 року повністю розрахунок проведено не було, за рішенням господарського суду Луганської області від 24.12.2015 у справі №913/919/15 були стягнуті окрім суми основного боргу 13 650 354,26 грн., також нараховані за допущене прострочення 3% річних на загальну суму 451 761,28 грн. (які нараховувалися за зобовязаннями січня 2013 року по 10.04.2013; за зобовязаннями лютого 2013 року по 19.12.2013; за зобовязаннями березня-квітня, жовтня грудня 2013 року по 25.08.2014), а також інфляційні на загальну суму 1 658 772,11 грн. (які нараховувалися за зобовязаннями березня-квітня, жовтня грудня 2013 року по липень 2014 року) (а.с. 48-52; 66-75).

Як вбачається, спір між сторонами у даній справі виник з приводу продовження нарахування позивачем компенсаційних платежів на підставі ст.625 Цивільного кодексу України у звязку з допущеним відповідачем простроченням та не погашенням заборгованості за зобовязаннями березня-квітня, жовтня грудня 2013 року.

Зокрема, позивач просить стягнути з відповідача за зобовязаннями березня-квітня, жовтня грудня 2013 року, на підставі ст.625 ЦК України, донараховані по квітень 2016 року інфляційні втрати на загальну суму 10 418 217 грн 65 коп., а також три відсотки річних, розраховані на загальну суму 758 002 грн 69 коп. за період з 26.08.2014 по 31.05.2016 (а.с.21-25).

Надаючи юридичну кваліфікацію спірним правовідносинам сторін, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст.193 Господарського кодексу України, субєкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобовязання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Статтею 509 Цивільного кодексу України встановлено, що зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Зобовязання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Частиною 1 ст.173 Господарського кодексу України передбачено, що господарським визнається зобовязання, що виникає між субєктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один субєкт (зобовязана сторона, у тому числі боржник) зобовязаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого субєкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший субєкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобовязаної сторони виконання її обовязку.

Згідно зі ст.ст.525, 526 Цивільного кодексу України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства тощо. Одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається.

Відповідно до ст.599 Цивільного кодексу України зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Якщо зобовязання виконано неналежним чином, то воно не припиняється, а, навпаки, на сторону, яка допустила неналежне виконання, покладаються додаткові юридичні обовязки, в тому числі встановлені статтею 625 Цивільного кодексу України.

Порушенням зобовязання, у відповідності до ст. 610 Цивільного кодексу України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

Згідно ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до пп.7.1 п.7 постанови пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013 Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов'язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобовязання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум. Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобовязання.

Як вбачається з наданого позивачем розрахунку, останній просить стягнути з відповідача 3% річних, нараховані за зобовязаннями березня-квітня, жовтня грудня 2013 року на загальну суму 758 002 грн 69 коп. за період з 26.08.2014 по 31.05.2016 (а.с.21-25).

Враховуючи встановлені під час розгляду справи №913/919/15 обставини, наявні в матеріалах справи документи акти приймання-передачі природного газу, підписані сторонами (а.с.26-32), бухгалтерські довідки про формування сальдо заборгованості та про операції на підприємстві (а.с.33, 34), відповідачем за поставлений йому природний газ в березні 2013 року на суму 4 708 390,65 грн розрахувався з позивачем частково, здійснивши платежі на суму 3 201 278,67 грн. Залишок заборгованості, присуджений до стягнення, зокрема рішенням господарського суду Луганської області від 24.12.2015 у справі №913/919/15 за зобовязаннями березня 2013 року на суму 1 507 111,98 грн залишився не сплаченим відповідачем. Це стосується і присудженої до стягнення заборгованості за зобовязаннями квітня, жовтня грудня 2013 року.

Отже, під час розгляду справи судом встановлено, що відповідачем заборгованість після прийняття рішення суду від 24.12.2015 у справі №913/919/15 в добровільному порядку не погашена, що підтверджується наданою позивачем довідкою про стан заборгованості на 03.02.2017, якою підтверджено, що:

- за зобовязаннями березня 2013 року сума боргу становить 1 507 111,98 грн.;

- за зобовязанням квітня 2013 року сума боргу становить 1 533 468,73 грн.;

- за зобовязанням жовтня 2013 року сума боргу становить 2 305 854,05 грн.;

- за зобовязанням листопада 2013 року сума боргу становить 3 246 361,70 грн.;

- за зобовязанням грудня 2013 року сума боргу становить 5 057 557,80 грн.

Крім того, з наданих позивачем документів виконавчого провадження вбачається, що позивачем було предявлено для виконання наказ №913/919/15, виданий господарським судом Луганської області 08.01.2016. Постановою державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 15.03.2016 було відкрито виконавче провадження. Однак, згідно наявної інформації про вчинені виконавчі дії в Єдиному державному реєстрі виконавчих проваджень, стягнення суми боргу 13 650 354,26 грн. станом на час розгляду даної справи в примусовому порядку з відповідача також не здійснювалося.

Перевіривши правильність розрахунку заявлених позивачем до стягнення сум 3% річних за зобовязаннями березня-квітня, жовтня грудня 2013 року на загальну суму 758 002 грн 69 коп., господарський суд зазначає про те, що позивачем правильно визначено період нарахування 3% річних з 26.08.2014 по 31.05.2016, з огляду на те, що за рішенням суду у справі №913/919/15 були присуджені до стягнення 3% річних, нараховані по 25.08.2014 включно, а після прийняття судом рішення відповідачем погашення заборгованості не здійснювалося (а.с.21-25).

Однак, суд зауважує про те, що під час розрахунку 3% річних на суму 114 659,01 грн за зобовязаннями березня 2013 року позивачем було допущено арифметичну помилку. Зокрема, невірно розраховано 3% річних на суму боргу 2 164 211,98 грн (не врахувавши проплати відповідача здійснені в лютому 2014 року на суму 107100 грн, 200000 грн, 300000 грн, 50000 грн, які зокрема, були враховані в рішенні суду у справі №913/919/15), тоді як сума боргу станом на 26.08.2014 складала 1 507 111,98 грн.

За розрахунком суду правильна сума 3% річних за зобовязаннями березня 2013 року складає 79 846,14 грн (розрахована на суму боргу 1 507 111,98 грн. за період з 26.08.2014 по 31.05.2016).

Про допущену арифметичну помилку, зокрема зауважено самим позивачем в уточненому розрахунку. Водночас, як зазначалося вище, оскільки позивачем не надано заяви про зменшення розміру позовних вимог у відповідності до ст.22 ГПК України, суд розглядає раніше заявлену суму 3% річних з урахуванням уточненого розрахунку (а.с.21-25; 106-107).

За зобовязаннями квітня, жовтня грудня 2013 року позивачем здійснено арифметично правильний розрахунок 3% річних. Враховуючи вищевикладене, обґрунтовано заявленими до стягнення з відповідача визнаються 3% річних на загальну суму 723 189,83 грн, нараховані за період з 26.08.2014 по 31.05.2016, за зобовязаннями березня-квітня, жовтня грудня 2013 року (79846,14 грн +81242,51 грн+122163,14 грн+171990,83 грн+267947,21 грн).

Перевіривши правильність розрахунку заявлених позивачем до стягнення сум інфляційних втрат на загальну суму 10 418 217,65 грн за зобовязаннями березня-квітня, жовтня грудня 2013 року, господарський суд зауважує про правильність визначення позивачем періоду нарахування та застосування відповідних індексів інфляції - серпня 2014 року квітня 2016 року, з огляду на те, що за рішенням суду у справі №913/919/15 були присуджені до стягнення інфляційні, нараховані по липень 2014 року включно, а після прийняття судом рішення відповідачем погашення заборгованості не здійснювалося (а.с.21-25).

Однак, суд зауважує про те, що розрахунок позивача містить арифметичні помилки, оскільки позивачем нараховуються інфляційні втрати не на суму боргу, а на суму боргу з інфляційним збільшенням, що є не припустимим, оскільки призводить до подвійного нарахування та завищення сум.

За приписами п.3.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань №14 від 17.12.2013, індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Тобто, з огляду на вищенаведене, базою для нарахування інфляційної складової боргу є сума основного боргу не обтяжена додатковими нарахуваннями, що існує на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, а у випадку її часткового погашення лише залишкова сума основного боргу на останній день місяця, у якому здійснено платіж. Періодом, за який розраховуються інфляційні, є час прострочення з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція (дефляція).

Крім того, суд звертає увагу на те, що згідно Методики розрахунку базового індексу споживчих цін, затвердженої наказом Держкомстату від 23.12.2011 № 386, інфляція це зростання загального рівня цін на товари і послуги протягом певного періоду часу.

Як зазначено у Методологічних положеннях щодо організації статистичного спостереження за змінами цін (тарифів) на споживчі товари (послуги) і розрахунків індексів споживчих цін, затверджених Наказом Держстату України 01.07.2013 № 190 (зі змінами, затвердженими наказами Держстату від 28.11.2014 № 371 та від 05.11.2015 № 315) (далі Методологічні положення), індекс споживчих цін є показником, який характеризує рівень інфляції.

Згідно з абз.2 частини 1 статті 1 Закону України Про індексацію грошових доходів населення, індекс споживчих цін - показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.

З наведеного можна зробити висновок, що індекс споживчих цін та індекс інфляції це тотожні поняття.

Відповідно до розділу 7 Методологічних положень, розрахунки індексу споживчих цін проводяться з місячною періодичністю.

Згідно зі статтею 3 Закону України Про індексацію грошових доходів населення, індекс споживчих цін обчислюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері статистики, і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях.

З вищезазначеного вбачається, що законодавчо так само визначено звітним періодом встановлення індексу інфляції місяць.

Отже, правовий аналіз вищезазначеного надає можливість дійти висновку, про те, що найменший період визначенні індексу інфляції місяць, і обрахування знецінення боргу можливе лише тоді, коли таке знецінення відбувалось протягом місяця, а не іншої меншої кількості календарних днів.

За таких обставин, господарський суд вважає за необхідне навести правильний розрахунок інфляційних втрат, зроблений за допомогою програми Законодавство:

Сума боргу, грн.Період нарахування Індекс інфляції за весь період простроченняІнфляційні втрати, грн.
1507111,98серпень 2014-квітень 2016167,,09
1533468,73серпень 2014-квітень 2016167,,45
2305854,05серпень 2014-квітень 2016167,,55
3246361,70серпень 2014-квітень 2016167,,07
5057557,80серпень 2014-квітень 2016167,,58
Всього:9 259 850,74

Враховуючи вищевикладене, з відповідача обґрунтовано підлягають стягненню інфляційні втрати, нараховані за зобовязаннями березня-квітня, жовтня грудня 2013 року на загальну суму 9 259 850,74 грн.

За таких обставин, позов підлягає задоволенню частково, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача 9 983 040 грн 57 коп., з яких: 3% річних у сумі 723 189 грн 83 коп., втрати від інфляції в сумі 9 259 850 грн 74 коп. В іншій частині позову слід відмовити.

Судовий збір покладається на сторін пропорційно розміру задоволених позовних вимог, згідно ст.ст.44, 49 Господарського процесуального кодексу України.

Окремо суд також зауважує про те, що при зверненні із позовом до суду позивачем був сплачений судовий збір в сумі 167643 грн 50 коп. згідно платіжного доручення №4008514 від 31.10.2016, тоді як необхідно було сплатити судовий збір в сумі 167643 грн 31 коп., що відповідало б первісно заявленим позовним вимогам на суму 11176220 грн 34 коп. Отже судовий збір було внесено в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.7 Закону України Про судовий збір сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі: зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

Враховуючи зазначене, на даний час існує необхідність повернення позивачу судового збору в розмірі 00 грн 19 коп., який може бути повернуто останньому з Державного бюджету України на підставі ухвали суду у разі звернення позивача із відповідним письмовим клопотанням.

Керуючись ст.ст.44, 49, 75, 82, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

В И Р І Ш И В:

1. Позовні вимоги Публічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України до Комунального теплопостачаючого підприємства Алчевськтеплокомуненерго про стягнення 11 176 220 грн 34 коп. задовольнити частково.

2. Стягнути з Комунального теплопостачаючого підприємства Алчевськтеплокомуненерго, 94214, Луганська область, м. Алчевськ, вул. Леніна, буд.126, 94214, ідентифікаційний код 02132266, на користь Публічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України, 01601, м. Київ, вул. Богдана Хмельницького, буд.6, ідентифікаційний код 20077720, 9 983 040 грн 57 коп., з яких: 3% річних у сумі 723 189 грн 83 коп., втрати від інфляції в сумі 9 259 850 грн 74 коп.; а також витрати зі сплати судового збору в сумі 149 745 грн 61 коп.

Видати наказ позивачу після набрання рішенням законної сили.

3. В іншій частині позовних вимог відмовити.

Відповідно до статті 85 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 13.02.2017

Суддя О.В. Драгнєвіч