РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.02.2017Справа №910/22408/16

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Віакон Україна»

До Товариства з обмеженою відповідальністю «Євро Плюс Буд»

Про стягнення 313 665,81 грн.

Суддя Ващенко Т.М.

Представники сторін:

Від позивача: Вертазаєва І.М.

Від відповідача: Маштабрик С.С., Мінченко Я.В.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Віакон Україна» (далі - позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Євро Плюс Буд» (далі - відповідач) про стягнення 500 165,76 грн., з яких 350 000,00 грн. основного боргу, 26 221,32 грн. пені, 105 000,00 грн. штрафу, 16 276,40 грн. інфляційних втрат, 2 668,04 грн. 3% річних.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 08.12.16. порушено провадження у справі № 910/22408/16 та призначено її до розгляду на 12.01.17.

В судовому засіданні 12.01.17. було оголошено перерву до 26.01.17., про що сторони були повідомлені під протокол та під розписку.

В судовому засіданні 26.01.17. відповідачем було подано письмові заперечення по справі.

24.01.17. через відділ діловодства позивачем було подано заяву про зменшення розміру позовних вимог, відповідно до якої позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь 300 165,76 грн.

Далі, в судовому засіданні 26.01.17. позивачем на підставі ст. 22 ГПК України було подано заяву про зменшення розміру позовних вимог, відповідно до якої він просить суд стягнути з відповідача на свою користь 313 665,81 грн., з яких: 150 000,00 грн. основного боргу, 35 975,42 грн. пені, 105 000,00 грн. штрафу, 18 976,40 грн. інфляційних втрат, 3 713,99 грн. 3% річних. Саме вказану заяву позивачем і було підтримано в судовому засіданні 26.01.17.

Відповідно до ч. 4 ст. 22 ГПК України, позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог за умови дотримання встановленого порядку досудового врегулювання спору у випадках, передбачених статтею 5 цього Кодексу, в цій частині, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог. До початку розгляду господарським судом справи по суті позивач має право змінити предмет або підставу позову шляхом подання письмової заяви.

Вказану заяву про зменшення розміру позовних вимог прийнято господарським судом, отже має місце нова ціна позову, виходячи з якої вирішується спір.

Вказане також викладено в п. 3.10 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції».

В судовому засіданні 26.01.17. було оголошено перерву до 07.02.17.

В судовому засіданні 07.02.17. відповідачем було подано додаткові письмові пояснення по справі.

В судовому засіданні 07.02.17. позивачем було підтримано свої позовні вимоги про стягнення 313 665,81 грн. в повному обсязі.

Відповідач в судовому засіданні 07.02.17. проти позову заперечував.

За результатами дослідження доказів, наявних в матеріалах справи, суд в нарадчій кімнаті, у відповідності до ст. ст. 82-85 ГПК України, ухвалив рішення у справі № 910/22408/16.

В судовому засіданні 07.02.17. судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

За змістом ст. 509 Цивільного кодексу України, ст. 173 Господарського кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За приписами ст. ст. 11, 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають, зокрема, з договору.

Згідно зі ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. ст. 6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. (ст. 712 Цивільного кодексу України).

21.07.16. між позивачем (далі - Постачальник) та відповідачем (далі - Покупець) було укладено Договір поставки № 2107 (далі - Договір), за умовами якого (п. 1.1) Постачальник зобов'язується поставити товар, а Покупець зобов'язується прийняти та оплатити товар на умовах, передбачених Договором. Загальна кількість товару, що поставляється за Договором, визначається загальною сумою кількостей товару наведених в додаткових угодах до Договору. Документи на товар, які Постачальник надає Покупцю: рахунок-фактуру, податкову накладну, видаткову накладну.

Строк дії Договору сторонами погоджено п. 9.2 з моменту підписання і діє до повного виконання сторонами своїх зобов'язань.

Додатковою угодою № 1 від 21.07.16. до Договору сторони погодили поставку товару - ЗМГК МР 200 ВС 7 у кількості 1 шт. вартістю 550 000,00 грн. з ПДВ.

З огляду на встановлений ст. 204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину, суд приймає до уваги Договір та додаткову угоду № 1 до нього як належну підставу, у розумінні норм ст. 11 названого Кодексу України, для виникнення у позивача та відповідача взаємних цивільних прав та обов'язків з постачання товару.

За своїм змістом та правовою природою укладений між сторонами Договір є договором поставки, який підпадає під правове регулювання норм статті 712 Цивільного кодексу України та статей 264-271 Господарського кодексу України. В частині, що не суперечить договору, до вказаного правочину також застосовуються норми Цивільного кодексу України, які регулюють правила купівлі-продажу (статті 655-697 Цивільного кодексу України).

Згідно з ч. 1 ст. 662 Цивільного кодексу України продавець зобов'язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Статтею 663 Цивільного Кодексу України передбачено, що продавець зобов'язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Строк відвантаження товару: не більше 40 днів з моменту підписання Додаткової угоди № 1 до Договору (п. 4 Додаткової угоди № 1 від 21.07.16.).

Датою поставки вважається дата отримання товару Покупцем, що підтверджується видатковою накладною (п. 4.2 Договору).

На виконання умов Додаткової угоди № 1 до Договору позивачем було поставлено, а відповідачем прийнято товар на суму 550 000,00 грн., що підтверджується наявною в матеріалах справи видатковою накладною № 72 від 31.08.16..

Відповідна податкова накладна наявна в матеріалах справи.

Оцінюючи представлені позивачем в обґрунтування викладених в позовній заяві обставин щодо поставки товару відповідачу докази, суд виходить з наступного.

У відповідності до ст.664 Цивільного кодексу України обов'язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов'язок продавця доставити товар; надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару.

Якщо з договору купівлі-продажу не випливає обов'язок продавця доставити товар або передати товар у його місцезнаходженні, обов'язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент здачі товару перевізникові або організації зв'язку для доставки покупцеві.

Статтею 688 Цивільного кодексу України на покупця покладено обов'язок повідомити продавця про порушення умов договору щодо кількості, асортименту, якості, комплектності товару в розумний строк після того, як порушення могло бути виявлене відповідно до характеру і призначення товару.

Жодних заперечень з приводу отримання товару відповідачем суду надано не було.

Отже, суд при розгляді справи приймає до уваги відсутність у відповідача, як Покупця за Договором (в т.ч. додатковою угодою № 1 від 21.07.16.), будь-яких заперечень та претензій щодо належного виконання Постачальником прийнятих за Договором зобов'язань з передання товару.

Зважаючи на викладені вище обставини та виходячи з положень ст.ст.34, 36 Господарського процесуального кодексу України, за висновками суду, представлена позивачем видаткова накладна № 72 від 31.08.16. є належним доказом передачі товару відповідачу, а отже виконання позивачем своїх зобов'язань з поставки товару на загальну 550 000,00 грн. в межах Договору, а саме, Додаткової угоди № 1 від 21.07.16. до нього, здійснено належним чином.

Статтею 526 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно з ч. 1 ст. 691 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу.

Частиною 1 ст. 692 Цивільного кодексу України передбачено, що покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

В ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України зазначено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За приписами ст. ст. 525, 615 Цивільного кодексу України одностороння відмова від виконання зобов'язання і одностороння зміна умов договору не допускаються.

Оплата вартості товару здійснюється у безготівковому порядку шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок Продавця на підставі наданого Покупцеві рахунку-фактури або підписаного сторонами Договору (п. 3 Додаткової угоди № 1 від 21.07.16. до Договору).

Матеріали справи містять рахунок на оплату № 63 від 22.07.116. на суму 550 000,00 грн.

Приписами п. 3 Додаткової угоди № 1 від 21.07.16. до Договору сторони погодили наступне.

Оплата вартості товару здійснюється у наступному порядку: попередня оплата становить 200 000,00 грн. здійснюється до 29.07.16.

Решта оплати 350 000,00 грн. сплачується в момент (за фактом) доставки товару.

За таких обставин, враховуючи наведені вище умови спірного Договору, та враховуючи дату поставки товару за представленою до матеріалів справи видатковою накладною, суд дійшов висновку, що строк сплати попередньої оплати настав 29.07.16., а строк оплати в розмірі 350 000,00 грн. настав 31.08.16.

За наявними в матеріалах справи банківськими виписками по особовому рахунку позивача судом встановлено наступне.

Попередню оплату в розмірі 200 000,00 грн. відповідачем було сплачено позивачу наступним чином:

100 000,00 грн. 25.07.16., тобто вчасно,

100 000,00 грн. 05.08.16., тобто з простроченням.

Решту оплати 350 000,00 грн. відповідачем було сплачено наступним чином:

50 000,00 грн. 30.11.16., тобто з простроченням,

100 000,00 грн. 26.12.16., тобто з простроченням,

50 000,00 грн. 29.12.16., тобто з простроченням.

Неоплаченими залишились грошові кошти за поставлений товар в розмірі 150 000,00 грн., в результаті чого у відповідача утворилась заборгованість на вказану суму.

Таким чином, приймаючи до уваги все викладене вище, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача про стягнення основного боргу в сумі 150 000,00 грн. є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню повністю.

Позивач на підставі ст. 625 Цивільного кодексу України просить суд стягнути з відповідача 18 976,40 грн. інфляційних втрат, 3 713,99 грн. 3% річних.

Згідно зі статтею 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних в порядку ст. 625 ЦК України є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. (Відповідної правової позиції дотримується Вищий господарський суд України у постанові № 48/23 від 18.10.2011 р. та Верховний Суд України у постанові № 3-12г10 від 08.11.2010 р.).

Судом здійснено перерахунок з врахуванням того, що прострочення на суму 350 000,00 грн. настало з 01.09.16., а не з 31.08.16., як на те вказує позивач, прострочення на суму 300 000,00 грн. настало з 01.12.16., а не з 31.11.16., як на те вказує позивач, прострочення на суму попередньої оплати в розмірі 100 000,00 грн. настало з 30.07.16., а не з 29.07.16., як на те вказує позивач, прострочення на суму 200 000,00 грн. настало з 27.12.16., а не з 26.12.16., як на те вказує позивач, та прострочення на суму 150 000,00 грн. настало з 30.12.16., а не з 29.12.16., як на те вказує позивач.

Отже, судом встановлено, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 18 976,40 грн. інфляційних втрат та 3 632,89 грн. 3% річних. 3% річних в розмірі 81,10 грн. нараховано безпідставно, а тому суд відмовляє в позові в цій частині.

Стосовно тверджень відповідача про те, що сплата ним попередньої оплати не є грошовим зобов'язанням, суд відзначає, що не можна розцінювати як грошове зобов'язання в розумінні ст. 625 ЦК України саме обов'язок щодо повернення грошових коштів, отриманих як передоплата, а обов'язок сплатити попередню оплату за товар у погоджені строки та її несвоєчасна сплата є грошовим зобов'язанням та простроченням такого грошового зобов'язання.

Стосовно вимог позивача про стягнення з відповідача 35 975,42 грн. пені, суд відзначає наступне.

Відповідно до п. 5.2 Договору, у разі порушення Покупцем умов оплати за поставлений товар, він сплачує на користь Постачальника пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від простроченого платежу за кожен день прострочки оплати до моменту повного погашення заборгованості.

Приписами ст. 216 Господарського кодексу України встановлено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно ч. 2 ст. 218 Господарського кодексу України, учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб'єкт господарювання за порушення господарського зобов'язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов'язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності. Не вважаються такими обставинами, зокрема, порушення зобов'язань контрагентами правопорушника, відсутність на ринку потрібних для виконання зобов'язання товарів, відсутність у боржника необхідних коштів.

Зазначене кореспондується з нормами ст. 617 Цивільного кодексу України згідно якої особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов'язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов'язання, відсутність у боржника необхідних коштів.

Стаття 611 Цивільного кодексу України передбачає, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, якими зокрема є сплата неустойки.

Відповідно до ч. 1 ст. 548 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

Згідно з ст. ст. 546, 549 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, різновидом якої є штраф та пеня.

Відповідно до ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

В силу приписів п. 18 Інформаційного листа Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у 2004 році" № 01-8/344 від 11.04.2005 р. з огляду на вимоги частини 1 статті 47 ГПК України щодо прийняття судового рішення за результатами обговорення усіх обставин справи та частини 1 статті 43 ГПК України стосовно всебічного, повного і об'єктивного розгляду в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд повинен перевірити обґрунтованість і правильність здійсненого нарахування сум штрафних санкцій, річних, збитків від інфляції, і в разі, якщо їх обчислення помилкове - зобов'язати позивача здійснити перерахунок відповідно до закону чи договору або зробити це самостійно.

З огляду на вимоги частини першої статті 4-7 і статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань (п. 1.12 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.13. «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань»).

Судом здійснено перерахунок пені з врахуванням викладеного при розрахунку 3% річних та інфляційних втрат і встановлено, що її розмір становить 35 096,99 грн., внаслідок чого вказана сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Пеню в розмірі 878,43 грн. нараховано безпідставно, а тому суд відмовляє в позові в цій частині.

Щодо заявлених позивачем вимог про стягнення 150 000,00 грн. штрафу, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 82 Господарського процесуального кодексу України, при вирішенні господарського спору по суті (задоволення позову, відмова в позові повністю або частково) господарський суд приймає рішення. Рішення приймається господарським судом за результатами оцінки доказів, поданих сторонами та іншими учасниками господарського процесу, а також доказів, які були витребувані господарським судом, у нарадчій кімнаті. Рішення викладається у письмовій формі та підписується всіма суддями, які брали участь у засіданні. У разі розгляду справи трьома суддями суддя, не згодний з рішенням, зобов'язаний викласти у письмовій формі свою окрему думку, що приєднується до справи. При виборі і застосуванні правової норми до спірних правовідносин суд враховує висновки Верховного Суду України, викладені у постановах, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 111 16 цього Кодексу. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

У постанові № 6-2003цс15 від 21.10.15. Верховний Суд України висловив правову позицію про те, що "Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обов'язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення".

Враховуючи зазначену правову позицію Верховного Суду України, господарський суд міста Києва дійшов висновку про те, що встановлена у пункті 5.3 Договору відповідальність за порушення строків проведення розрахунків за цим Договором у вигляді сплати пені за кожен день затримки (враховуючи періоди для нарахування пені), розповсюджує свою дію на прострочення строків оплати, в тому числі, більш як на 30 календарних днів (за що передбачено штраф у розмірі 30 % від суми заборгованості).

Таким чином, стягнення за одне й те ж порушення умов Договору (строк оплати виконаних робіт) пені та штрафу одночасно не допускається.

Оскільки період нарахування пені включає в себе і періоди прострочення, за які позивачем нараховано штраф, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення штрафу за Договором у розмірі 150 000,00 грн.

Всі інші доводи та міркування учасників судового процесу не прийняті судом до уваги як необґрунтовані та безпідставні.

Відповідно до положень ст. 49 ГПК України витрати по сплаті судового збору покладаються на сторін пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 32, 33, 44, 49, 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Євро Плюс Буд» (03150, м. Київ, вул. Предславинська, б. 12, офіс 194; ідентифікаційний код 39903623) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Віакон Україна» (03191, м. Київ, вул. Вільямса, б. 4; ідентифікаційний код 34422841) 150 000 (сто п'ятдесят тисяч) грн. 00 коп. - основного боргу, 35 096 (тридцять п'ять тисяч дев'яносто шість) грн. 99 коп. - пені, 18 976 (вісімнадцять тисяч дев'ятсот сімдесят шість) грн. 40 коп. - інфляційних втрат, 3 632 (три тисячі шістсот тридцять дві) грн. 89 коп. - 3% річних, 3 115 (три тисячі сто п'ятнадцять) грн. 59 коп. - судового збору.

3. В іншій частині в позові відмовити.

4. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 13.02.17.

Суддя Т.М. Ващенко