ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

07 лютого 2017 р. Справа № 903/1030/16

за позовом приватного підприємства " Віннер"

до відповідача: товариства з обмеженою відповідальністю "Кондитерторгпром"

про стягнення 410 752,60 грн.

Суддя Шум М. С.

Представники сторін:

від позивача: ОСОБА_1 - керівник

від відповідача: не зявився

Відповідно до ст.20 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) розяснено право відводу судді. Відводу судді не заявлено. На підставі ст.22 ГПК України розяснено процесуальні права та обовязки представнику позивача.

В судовому засіданні 07.02.2017р. оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Суть спору: позивач - приватне підприємство "Віннер" звернулось до суду з позовною заявою до товариства з обмеженою відповідальністю "Кондитерторгпром", в якій просить суд стягнути 410 782,73 грн., в тому числі: 326 700,00 грн. основного боргу, 1181,49 грн. 3% річних, 11 027,24 грн. пені, 71 874,00 грн. штрафу, які виникли внаслідок невиконання відповідачем умов договору поставки №21/03 від 21.03.2016р., а також судові витрати по справі в сумі 6161,74 грн.

Керівник позивача просив суд позовні вимоги задоволити.

Відповідач письмовий відзив на позов не подав, явку свого представника в судове засідання 07.02.2017р. не забезпечив, водночас, на адресу суду листом від 06.02.2017р. за вх. №01-54/1483/17 подав суду клопотання про відкладення розгляду справи.

Суд, розглянувши клопотання представника позивача про відкладення розгляду справи, ухвалив відхилити останнє у звязку з необґрунтованістю.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Вищий господарський суд України у п. 3.9.2 постанови пленуму від 26.12.2011р. №18 Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції зауважив, що господарський суд з урахуванням обставин конкретної справи може відхилити доводи учасника судового процесу - підприємства, установи, організації, іншої юридичної особи, державного чи іншого органу щодо відкладення розгляду справи у зв'язку з відсутністю його представника (з причин, пов'язаних з відпусткою, хворобою, службовим відрядженням, участю в іншому судовому засіданні і т. п.). При цьому господарський суд виходить з того, що у відповідних випадках такий учасник судового процесу не позбавлений права і можливості забезпечити за необхідності участь у судовому засіданні іншого представника згідно з частинами першою - п'ятою статті 28 ГПК, з числа як своїх працівників, так і осіб, не пов'язаних з ним трудовими відносинами. Неможливість такої заміни представника і неможливість розгляду справи без участі представника підлягає доведенню учасником судового процесу на загальних підставах (статті 32 - 34 ГПК).

Беручи до уваги приписи ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод стосовно розгляду справи упродовж розумного строку, враховуючи те, що розгляд спору вже відкладався, відповідач був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, явку не було визнано обовязковою, господарський суд визнавши зібрані докази достатніми для розгляду спору за наявними в справі матеріалами, заслухавши представника позивача -

встановив:

21.03.2016р. між приватним підприємством "Віннер" та товариством з обмеженою відповідальністю "Кондитерторгпром" укладено договір поставки №21/03, згідно якого приватне підприємство "Віннер" (постачальник по договору) зобовязався поставити і передати товариству з обмеженою відповідальністю "Кондитерторгпром" (покупець по договору) товар, а покупець зобовязався прийняти та оплатити поставлений за товар (п.1.1 договору).

На виконання умов договору постачальник поставив, а покупець прийняв товар на суму 326 700,00 грн., що підтверджується копією видаткової накладною №РН-0000107 від 07.11.2016р. та товарно-транспортною накладною №107 від 07.11.2016р. з відтисками печаток та підписами уповноважених представників сторін (а.с.10-11).

Пунктом 4.4 договору сторони визначили, що оплата за товар здійснюється в 7-денний термін з моменту отримання його покупцем. Згідно ТТН №107 від 07.11.2016р. та видаткової накладної №РН-0000107 від 07.11.2016р. покупець отримав товар 07.11.2016р. тобто оплата за товар мала бути здійснена 17.11.2016р. Однак покупець не здійснив оплату за товар на суму 326 700,00 грн. у встановлений договором термін, що також підтверджується актом звірки взаєморозрахунків станом на 16.12.2016р. скріпленим печатками представників сторін та їх підписами. Неоплаченою залишися сума 326 700,00 грн.

У зв'язку із неоплатою відповідачем вартості отриманого товару, вимога позивача про стягнення з відповідача 326 700,00 грн. основної суми заборгованості обґрунтована і підлягає до задоволення.

Згідно п.1 ст.712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ст.193 ГК України та статей 526, 527, 530 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цих Кодексів, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобовязаний виконати свій обовязок, а кредиторприйняти виконання особисто, якщо інше не встановлено законом або договором, не випливає із суті зобовязання. Якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно розрахунку позивача, останнім нараховано пеню за період прострочення платежів на суму 11 027,24 грн. Суд провівши власний перерахунок пені (неустойки) зазначає, що арифметично вірним розрахунком останньої є сума 10 997,11 грн. Відтак вимога про стягнення пені в розмірі 11 027,24 грн. підлягає частковому задоволенню.

Щодо стягнення 3% річних суд зазначає наступне.

Згідно ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, а тому нарахування позивачем 3% річних в сумі 1 181,49 грн. за період прострочення відповідає зазначеній нормі та підлягає до стягнення.

Щодо вимоги позивача про стягнення штрафу у розмірі 71 874 грн. суд зазначає наступне.

Згідно ст.216 Господарського кодексу України(далі ГК України), учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Одним із різновидів господарських санкцій, які застосовуються до правопорушника у сфері господарювання, є штрафні санкції у вигляді грошової суми (неустойки, штрафу, пені), яку учасник господарських відносин зобовязаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобовязання (ст.230 ГК України).

Поняттям штраф та пеня дано визначення ч.ч.2, 3 ст.549 ЦК України.

Згідно пункту 4.4 договору у випадку прострочення оплати за товар, покупець сплачує продавцю штраф у розмірі 0,5% від суми заборгованості за кожен день прострочки.

Суд перевіривши правильність нарахування штрафу приходить до висновку, що вимога про стягнення з відповідача штрафу в розмірі 71 874 грн. підставна та підлягає до задоволення.

При цьому судом було застосовано розрахунки пені, інфляційних, 3% річних та штрафу за допомогою встановленої в господарському суді системи інформаційно-правового забезпечення "Ліга Закон".

В силу ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. При цьому вимоги, що предявляються до доказів, визначені ст. 34 ГПК України, відповідно до якої, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Враховуючи викладені обставини, беручи до уваги наявні в матеріалах справи документи, докази та письмові пояснення сторін, господарський суд, оцінюючи подані сторонами докази за своїм переконанням, що ґрунтується на всебічному й обєктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про те, що заявлена позивачем вимога щодо стягнення з відповідача заборгованості в розмірі 410 782,73 грн. підлягає частковому задоволеню в сумі 410752,60 грн., з яких: 326 700грн. основного боргу, 1181,49 грн. - 3% річних, 10 997,11грн. пені, 71 874 грн. штрафу, а в частині стягнення 30,13 грн. пені відмовленню.

Беручи до уваги, що спір до суду було доведено з вини відповідача, судові витрати в сумі 6 161,28 грн. в порядку ст.ст. 44, 49 ГПК України, слід покласти на останнього.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст. 526, 527, 530, 625,712 Цивільного кодексу України, ст.ст. 43, 44, 82-85 Господарського процесуального кодексу України,

господарський суд, -

вирішив:

1. Позов задоволити частково.

2. Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю "Кондитерторгпром" (43001, м. Луцьк вул. Володимирська, 157 А ) на користь приватного підприємства " Віннер" (43021, м. Луцьк вул. Привокзальна, 12 офіс 1 ) 410 752,60 грн., з яких: 326 700, 00 грн. основного боргу, 1 181,49 грн. - 3% річних, 10 997,11 грн. пені, 71 874 грн. штрафу, а також 6 161,28 грн. витрат по сплаті судового збору.

3. В стягненні 30,13 грн. пені відмовити.

Повний текст рішення складено

13.02.2017

Суддя М. С. Шум