КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" лютого 2017 р. Справа№ 910/31814/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Скрипки І.М.

суддів: Гончарова С.А.

Іоннікової І.А.

за участю представників сторін:

від позивача: Швець М.П. - дов. б/н від 12.01.2016р.

від відповідача: Гончаренко Є.В. - дов. № 22/16 від 14.09.2016р.

Бондар Е.А. - дов. № 1/17 від 16.01.2017р.

від третьої особи: Кібець Р.Р. - дов. № 27-27951/16 від 22.06.2016р.

розглянувши апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Старокиївський банк" в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Старокиївський банк» Пантіної Л.О. на рішення Господарського суду міста Києва від 24.02.2016р.

у справі № 910/31814/15 (суддя Лиськов М.О.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Авіва Україна"

до Публічного акціонерного товариства "Старокиївський банк"

третя особа яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Фонд гарантування вкладів фізичних осіб

про усунення перешкод

В судовому засіданні 01.02.2017р. відповідно до ст. ст. 85, 99 Господарського процесуального кодексу України оголошено вступну та резолютивну частину постанови.

ВСТАНОВИВ:

В грудні 2015р. Товариство з обмеженою відповідальністю "АВІВА УКРАЇНА" (позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства "СТАРОКИЇВСЬКИЙ БАНК" (відповідач) про усунення перешкод у користуванні майном та примусове виселення з нежилих приміщень.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 24.02.2016р. у справі №910/31814/15 позов задоволено повністю.

Усунуто Товариству з обмеженою відповідальністю "АВІВА УКРАЇНА" перешкоди у користуванні належними йому на праві власності нежилими приміщеннями з №1 по №26 (групи приміщень №36) (в літ.А) загальною площею 304 кв.м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1.

Виселено Публічне акціонерне товариство "СТАРОКИЇВСЬКИЙ БАНК" з належних Товариству з обмеженою відповідальністю "АВІВА УКРАЇНА" на праві власності нежилих приміщень з №1 по №26 (групи приміщень №36) (в літ.А) загальною площею 304 кв.м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства "СТАРОКИЇВСЬКИЙ БАНК" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "АВІВА УКРАЇНА" судовий збір у розмірі 2 436, 00 грн.

Не погодившись з вищевказаним рішенням, відповідач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення, прийняти нове, зупинити провадження у даній справі у зв'язку з неможливістю її розгляду до вирішення пов'язаних з нею справ №752/13914/15-ц, №752/20124/15-ц, які розглядаються Голосіївським районним судом м.Києва.

Апеляційна скарга обґрунтована порушенням судом норм матеріального права, неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими.

В суді апеляційної інстанції розгляд справи відбувався різними колегіями суддів.

Відповідно до повторного автоматизованого розподілу справ між суддями апеляційну скаргу відповідача 22.06.2016р. передано на розгляд судді Київського апеляційного господарського суду Скрипці І.М., сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Скрипка І.М., судді Гончаров С.А., Тищенко А.І.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 23.06.2016р. колегією суддів в зазначеному складі прийнято апеляційну скаргу до провадження та призначено до розгляду.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 23.09.2016р. залучено до участі у справі третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб.

Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції склад колегії суддів змінювався (згідно протоколу автоматичної зміни складу колегії суддів від 23.11.2016р. визначено склад колегії суддів: головуючий суддя Скрипка І.М., судді- Гончаров С.А., Іоннікова І.А.), згідно ст. 69 ГПК України строк розгляду спору продовжувався, відповідно до ст. 77 ГПК України розгляд справи відкладався, у справі оголошувалась перерва, останній раз на 01.02.2017р.

Представники відповідача та третьої особи в судовому засіданні апеляційної інстанції 01.02.2017р. підтримали апеляційну скаргу з підстав, викладених у ній, просили її задовольнити, скасувати оскаржуване рішення, прийняти нове, зупинити провадження у даній справі у зв'язку з неможливістю її розгляду до вирішення пов'язаних з нею справ №752/13914/15-ц, №752/20124/15-ц, які розглядаються Голосіївським районним судом м.Києва.

Представник позивача в судовому засіданні апеляційної інстанції 01.02.2017р. заперечував проти доводів відповідача, викладених в апеляційній скарзі, просив залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення без змін, з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу. Проти клопотання про зупинення провадження у справі заперечував, посилаючись на відсутність правових підстав для зупинення провадження у справі.

Відповідно до частини 1 статті 101 ГПК України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу.

Частиною 2 статті 101 ГПК України передбачено, що апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги та перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Згідно статті 99 ГПК України в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у розділі ХІІ ГПК України.

Колегія суддів, обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення учасників апеляційного провадження, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскарженого рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення підлягає залишенню без змін виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 28.12.2012р. між ОСОБА_8 (продавець) та ОСОБА_9 (покупець) укладено попередній договір, посвідчений 28.12.2012р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Прокопенко Л.В., зареєстрованим в реєстрі за №4479, відповідно до умов якого сторони зобов'язалися у встановлений попереднім договором строк укласти основний договір купівлі-продажу нерухомості, а саме:

нежилих приміщень з № 1 по № 26 групи приміщень № 36 загальною площею 304,00 кв.м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_1,

нежилих приміщень з № 1 по № 5 групи приміщень № 16 загальною площею 74,00 кв.м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_2.

Відповідно до п. 5.1 попереднього договору ОСОБА_9 з метою забезпечення своїх зобов'язань з укладення основного договору купівлі-продажу сплатив ОСОБА_8 гарантійний платіж у сумі 3 217 393 грн., що за узгодженим сторонами курсом гривні до долара становило 397 700 доларів США, яка, у разі укладення основного договору купівлі-продажу у майбутньому, мала бути зарахована в рахунок оплати ціни об'єкта, а у разі відмови однієї із сторін від укладення основного договору, підлягала поверненню ОСОБА_9

Строк укладення основного договору встановлений - до 28.06.2013р.

З метою забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_8 щодо укладення основного договору та/або повернення гарантійного платежу у випадку відмови від його укладення між ПАТ "Старокиївський банк" (далі - Відповідач) та ОСОБА_9 було укладено іпотечний договір (без видачі заставної), посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Прокопенко Л.В., зареєстрованим в реєстрі за № 4480, відповідно до умов якого відповідач передав в іпотеку ОСОБА_9 наступне нерухоме майно:

нежилі приміщення з № 1 по № 26 групи приміщень № 36 загальною площею 304,00 кв.м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_1,

нежилі приміщення з № 1 по № 5 групи приміщень № 16 загальною площею 74,00 кв.м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_2.

Відповідно до п. 6.1 іпотечного договору від 28.12.2012р. ОСОБА_9 набув право звернути стягнення на предмет іпотеки у разі порушення та/або невиконання Основного зобов'язання.

Пунктом 6.2 іпотечного договору від 28.12.2012р. були передбачені способи звернення стягнення на предмет іпотеки, серед яких, зокрема, звернення стягнення у позасудовому порядку на підставі відповідного застереження в іпотечному договорі, яке передбачене п. 6.7 іпотечного договору (застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки).

До попереднього договору від 28.12.2012р. неодноразово вносились зміни, шляхом підписання додаткових угод щодо збільшення об'єктів купівлі-продажу, збільшення гарантійного платежу та інше.

В травні 2014 року у зв'язку з порушенням Відповідачем п.5.3.10 договору іпотеки щодо страхування предмета іпотеки, відмовою виконувати умови іпотечного договору в цій частині, порушенням ОСОБА_8 основного зобов'язання в частині повернення гарантійного платежу, ОСОБА_9 направив ОСОБА_8 та відповідачу вимогу про припинення порушення основного зобов'язання, у якій вказував на те, що вимагає усунення порушення основного зобов'язання, повернення йому гарантійного платежу у тридцятиденний строк з дня отримання вимоги, а у випадку невиконання, зверне стягнення на предмет іпотеки.

Оскільки вимога виконана не була, 11.06.2014р. ОСОБА_9 на підставі застереження, передбаченого п. 6.7 іпотечного договору, звернув стягнення на предмет іпотеки шляхом прийняття його у власність і зареєстрував за собою право власності на предмет іпотеки.

11.09.2014р. ОСОБА_9 передав нежилі приміщення з №1 по № 26 групи приміщень №36 загальною площею 304,00 кв.м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_1, як внесок до статутного капіталу ТОВ "АВІВА УКРАЇНА".

02.10.2014р. реєстраційною службою Головного управління юстиції у м.Києві було видано Товариству з обмеженою відповідальністю "АВІВА УКРАЇНА" свідоцтво про право власності, індексний номер 27583610, на об'єкти нерухомого майна - нежилі приміщення з №1 по №26 (групи приміщень №36) (в літ. А) загальною площею 304 кв.м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна: 0).

Законність набуття Позивачем права власності на вказане приміщення встановлена рішенням Господарського суду м. Києва від 03.11.2015р. у справі №910/22771/15 за позовом Публічного акціонерного товариства "СТАРОКИЇВСЬКИЙ БАНК" до ТОВ "АВІВА УКРАЇНА" про витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання права власності, яким відмовлено у задоволенні позову. Рішення суду набрало законної сили.

Як зазначає позивач, на час розгляду справи у вказаному нежилому приміщенні перебувають працівники Публічного акціонерного товариства "СТАРОКИЇВСЬКИЙ БАНК", у зв'язку з чим позивач, як законний власник приміщення, позбавлений змоги вільно користуватися і розпоряджатися власним майном.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач звертався з письмовою вимогою до відповідача за вих. №7 від 02.12.2015р. про негайне звільнення останнім нежилих приміщень з №1 по №26 (групи приміщень №36) (в літ. А) загальною площею 304 кв.м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1.

Позивачем було отримано лист від відповідача за вих. №4813/08-02 від 08.12.2015р., в якому останній повідомляє, що отримана ним вимога про звільнення приміщення та усунення перешкод в користуванні майном є передчасною та виконана ним не буде.

У відповідності до ч. 1 ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Власник володіє, користується, своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (ст.319 ЦК України).

Згідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним.

Статтею 391 ЦК України передбачено право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ст. 35 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Так, одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів (п. 4 Інформаційного листа Вищого господарського суду України № 01-8/1427 від 18.11.2003 року "Про Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та юрисдикцію Європейського суду з прав людини").

Преюдиційні факти є обов'язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність встановлено у рішенні, у зв'язку з чим немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву істинність та стабільність судового акту, який набрав законної сили.

Норми статті 124 Конституції України визначають обов'язковість виконання усіма суб'єктами прав судового рішення у вказаній справі.

Згідно з преамбулою та статтею 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав та свобод людини, згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25.07.2002 року у справі за заявою № 48553/99 "Совтрансавто-Холдінг" проти України", а також згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 28.10.1999 року у справі за заявою № 28342/95 "Брумареску проти Румунії" встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

З огляду на викладені обставини справи, враховуючи зазначені приписи чинного законодавства, беручи до уваги рішення Господарського суду м. Києва від 03.11.2015р. у справі №910/22771/15, яке набрало законної сили, і яким встановлена законність набуття позивачем права власності на спірне приміщення, та у зв'язку з тим, що відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів в розумінні ст.34 ГПК України, які б підтвердили його право на володіння чи користування майном, яке належить позивачу на праві власності, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про обґрунтованість заявлених позовних вимог.

При цьому доводи апелянта про невірно обраний позивачем спосіб захисту своїх прав та інтересів на підставі ст. 391 ЦК України та необхідність подачі позову на підставі ст.ст. 387, 388 ЦК України не ґрунтується на нормах діючого законодавства.

Щодо доводів апелянта про неповне з'ясування судом першої інстанції всіх обставин справи, яке виявилося у неврахуванні судом ніби-то нікчемного іпотечного договору, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

В апеляційній скарзі апелянт посилається на те, договір іпотеки відповідає критеріям нікчемності правочину, передбаченого п.п.1,5 ч.3 ст.38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»(в редакції, що діяла з 11.07.2014р. до 12.08.2015р.). Зазначає, що комісією з перевірки правочинів, укладених ПАТ "Старокиївський банк", було вирішено надати на затвердження Уповноваженій особі Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "Старокиївський банк" перелік нікчемних договорів та інших правочинів (в електронному вигляді), виявлених за результатами перевірки.

Однак, в апеляційній скарзі не зазначено, чи було затверджено Уповноваженою особою цей перелік, і чи входив до нього спірний іпотечний договір, укладений між ПАТ "Старокиївський банк" та ОСОБА_9.

В обґрунтування нікчемності вказаного договору апелянт посилається на редакцію статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», яка діяла з 11.07.2014р., в той час, як іпотечний договір з усіма змінами до нього було укладено до вступу в дію такої редакції статті Закону.

Крім того, обставини правомірності набуття ОСОБА_9 права власності на спірне майно згідно іпотечного договору досліджувалися судом при вирішенні справи №910/22771/15 між цими ж сторонами, висновки якого мають преюдиціальне значення та не підлягають повторному доказуванню, у зв'язку з чим доводи апелянта про нікчемність іпотечного договору є безпідставними.

Посилання апелянта на звернення до Генеральної прокуратури України із заявою про кримінальне правопорушення про укладення ОСОБА_8, ОСОБА_9 попередніх договорів та іпотечних договорів, відносно нерухомості банку з наступним його відчуженням, за яким було внесено відомості до ЄРДР про кримінальне правопорушення за ч.1 ст.190 КК України (шахрайство), що на його думку, є підтвердженням факту незаконного відчуження майна відповідача, колегією суддів оцінюються критично, оскільки саме по собі внесення відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР не може підтверджувати чи спростовувати будь-які обставини, оскільки згідно КПК України, будь-яка заява про кримінальне правопорушення має своїм наслідком внесення відомостей до ЄРДР.

Відомості за вказаною заявою внесені до ЄРДР в 2014 році, жодних доказів на підтвердження викладених апелянтом обставин та вини зазначених осіб, останнім не надано.

Один лише факт звернення ПАТ «СТАРОКИЇВСЬКИЙ БАНК» до Генеральної прокуратури України із заявою про кримінальне правопорушення та внесення даних до ЄРДР не є доказом, який підтверджує факт незаконного, як на думку апелянта, відчуження майна ПАТ «СТАРОКИЇВСЬКИЙ БАНК».

Заявлені відповідачем в суді апеляційної інстанції клопотання про залучення до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_9 та ОСОБА_8 та про зупинення провадження у даній справі до вирішення пов'язаних з нею інших справ, що розглядаються Голосіївським районним судом м.Києва, колегія суддів вважає безпідставними та спрямованими на затягування розгляду справи.

Посилання відповідача на те, що вказані особи були сторонами попереднього договору від 28.12.2012р. та іпотечного договору від 28.12.2012р., які в подальшому стали підставою для переходу до Позивача права власності на приміщення, а тому рішення у даній справі може вплинути на права та обов'язки ОСОБА_9 та ОСОБА_8 є необґрунтованими, оскільки предметом спору у даній справі є усунення перешкод позивачеві у володінні та користуванні належним йому на праві власності майном - приміщеннями за спірною адресою, в яких знаходиться відповідач, і рішення суду у даній справі жодним чином не впливає та не може вплинути на права та обов'язки ОСОБА_8 та ОСОБА_9

Колегія суддів звертає увагу на те, що право власності позивача на спірні приміщення не оскаржене відповідачем і на момент розгляду справи є чинним.

Щодо клопотання відповідача про зупинення провадження у даній справі у зв'язку з неможливістю її розгляду до вирішення пов'язаних з нею справ №752/13914/15-ц, №752/20124/15-ц, які розглядаються Голосіївським районним судом м.Києва, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Обгрунтовуючи заявлені клопотання, апелянт посилається на те, що Голосіївським районним судом м. Києва у вказаних справах розглядаються позови про визнання недійсними попереднього договору та іпотечного договору, що, на його думку, може вплинути на обставини у даній справі.

Однак такі доводи відповідача не узгоджуються з матеріалами справи виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 79 ГПК України господарський суд зупиняє провадження у справі в разі неможливості розгляду даної справи до вирішення пов'язаної з нею іншої справи, що розглядається іншим судом, а також у разі звернення господарського суду із судовим дорученням про надання правової допомоги до іноземного суду або іншого компетентного органу іноземної держави.

Відповідно до п. 3.16 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011р. №18 «Про деякі питання практики застосування господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» пов'язаною з даною справою є така інша справа, у якій інший суд встановлює обставини, що впливають чи можуть вплинути на подання і оцінку і доказів у даній справі; в тому числі йдеться про факти, які мають преюдиціальне значення (частини третя і четверта статті 35 ГПК).

Під неможливістю розгляду даної справи слід розуміти неможливість для даного господарського суду самостійно встановити обставини, які встановлюються іншим судом в іншій справі, у зв'язку з непідвідомчістю або непідсудністю іншої справи даному господарському суду, одночасністю розгляду двох пов'язаних між собою справ різними судами або з інших причин.

Тобто підставою для зупинення провадження у справі є об'єктивна самостійна неможливість розгляду господарської справи до вирішення пов'язаної з нею справи іншим судом.

Як вже встановлено вище, законність набуття позивачем права власності на спірне приміщення встановлена рішенням Господарського суду м. Києва від 03.11.2015 року у справі №910/22771/15, яке набрало законної сили.

Матеріали справи не містять жодних доказів на підтвердження неправомірності набуття Позивачем права власності на спірні приміщення.

Відповідно до ч. 2 ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або не встановлено рішенням суду.

У зв'язку з цим, розгляд Голосіївським районним судом м. Києва цивільних справ №752/13914/15-ц, №752/20124/15-ц, предметом яких є визнання недійсними попереднього та іпотечного договорів, не може бути підставою для зупинення провадження у даній справі про усунення перешкод позивачеві у користуванні належними йому на праві власності приміщеннями та виселенні банку зі спірних приміщень.

З огляду на викладене та, враховуючи обгрунтовані письмові заперечення представника позивача, заявлені клопотання відповідача про залучення до участі у справі в якості третіх осіб ОСОБА_9, ОСОБА_8, та про зупинення провадження у даній справі, колегією суддів залишені без задоволення.

Таким чином, враховуючи те, що судом першої інстанції, крім іншого, правильно зазначено встановлені обставини справи та законодавство, яким вірно керувався суд при прийнятті оскаржуваного рішення, вимоги апелянта щодо скасування рішення є необґрунтованими і такими, що не підлягають задоволенню.

Згідно ст. ст. 32-34 ГПК України доказами у справі є будь - які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості, що скаржником зроблено не було.

Таким чином, застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права відповідає встановленим обставинам справи, що свідчить про відсутність підстав для скасування або зміни оскаржуваного рішення.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 99, 101-105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Старокиївський банк" в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Старокиївський банк» Пантіної Л.О. на рішення Господарського суду міста Києва від 24.02.2016р. у справі №910/31814/15 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 24.02.2016р. у справі №910/31814/15 залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/31814/15 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня її прийняття.

Головуючий суддя І.М. Скрипка

Судді С.А. Гончаров

І.А. Іоннікова