ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

06.02.2017р. Справа № 905/1215/15

Господарський суд Донецької області у складі судді Бокової Ю.В.,

розглянувши скаргу Публічного акціонерного товариства Державна продовольчо-зернова корпорація України, м. Київ на дії Словянського міськрайонного відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області щодо невиконання наказу господарського суду Донецької області від 16.11.2015р.

по справі за позовом: Публічного акціонерного товариства Державна продовольчо-зернова корпорація України, м. Київ

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю Східна зернова група, м. Слов'янськ, Донецька область

про стягнення 108 433,11 гривень

за участю представників сторін:

від (скаржника) позивача: ОСОБА_1 за довіреністю № 73 від 20.01.2017р.;

від ВДВС: не зявився;

від (боржника) відповідача: не зявився

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Донецької області від 20.10.2015 р. по справі № 905/1215/15 позовні вимоги ублічного акціонерного товариства Державна продовольчо-зернова корпорація України, м. Київ до Товариства з обмеженою відповідальністю Східна зернова група, м. Слов'янськ, Донецька область про стягнення 108433,11 гривень задоволені частково.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю Східна зернова група, м.Слов'янськ, Донецька область на користь Публічного акціонерного товариства Державна продовольчо-зернова корпорація України, м. Київ основну заборгованість в сумі 53292,98 гривень, інфляційні втрати в сумі 34620,70 гривень, 3% річних в сумі 2436,32 гривень, пеню в сумі 14352,60 гривень.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю Східна зернова група, м.Слов'янськ, Донецька область на користь Публічного акціонерного товариства Державна продовольчо-зернова корпорація України, м. Київ (01033, м. Київ, вул. Саксаганського, буд. 1, ) судовий збір в сумі 2094,06 гривень.

В решті позовних вимог відмовлено.

16.11.2015р. у відповідності з вимогами ст. 116 Господарського процесуального кодексу України були видані відповідні накази.

23.12.2016р. до господарського суду Донецької області надійшла скарга Публічного акціонерного товариства Державна продовольчо-зернова корпорація України, м. Київ на дії Словянського міськрайонного відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області щодо невиконання наказу господарського суду Донецької області від 16.11.2015р., в якій скаржник просить: 1) визнати незаконним та скасувати повідомлення Словянського міськрайонного відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області від 13.10.2016р. № 1-753/35264 про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання (ВП № 52635622); 2) зобовязати Словянський міськрайонний відділ Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області прийняти до виконання наказ від 16.11.2015р. по справі № 905/1215/15, винести постанову про відкриття виконавчого провадження, провести виконавчі дії в порядку, встановленому Законом України Про виконавче провадження

Представник скаржника в судове засідання зявився, просив скаргу задовольнити у повному обсязі.

Представники відповідача та ДВС в судове засідання не зявились, про причини неявки не повідомили, про дату, час та місце проведення судового засідання були повідомлені належним чином.

Розглянувши матеріали скарги, господарським судом встановлено наступне.

Відповідно до статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Рішення, ухвали, постанови господарського суду, що набрали законної сили, є обов'язковими на всій території України і виконуються у порядку, встановленому ГПК України та Законом України Про виконавче провадження. Вказаний нормативний акт є спеціальним по відношенню до інших нормативних актів при вирішенні питання щодо оцінки дій державного виконавця.

Конституційним Судом України у п. 2 мотивувальної частини рішення від 13.12.2012р. № 18-рп/2012 зазначено, що виконання судового рішення є невід'ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави.

Згідно ч.1 ст.116 Господарського процесуального кодексу України виконання рішення господарського суду провадиться на підставі виданого ним наказу, який є виконавчим документом.

Відповідно до ст.251 Цивільного кодексу України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк та термін можуть бути визначені актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду.

Частиною 2 ст. 255 Цивільного кодексу України передбачено, що письмові заяви та повідомлення, здані до установи зв'язку до закінчення останнього дня строку, вважаються такими, що здані своєчасно.

Відповідно до ст. 51 Господарського процесуального кодексу України процесуальна дія, для якої встановлено строк, може бути вчинена до 24-ї години останнього дня строку. Якщо позовну заяву, відзив на позовну заяву, заяву про перегляд рішення та інші документи здано на пошту чи телеграф до 24-ї години останнього дня строку, строк не вважається пропущеним.

Як вбачається з матеріалів справи, заява про прийняття до примусового виконання наказу № 2-4-10/525 від 04.10.2016р. відповідно до опису вкладення у цінний лист та фіскального чеку №6773 від 04.10.2016р. була направлена 04.10.2016р. через УДППЗ "Укрпошта" на адресу виконавчої служби, тобто коли був чинним Закон України Про виконавче провадження від 21.04.1999р. № 606-XIV. В матеріалах справи наявна роздруківка з офіційного сайту УДППЗ "Укрпошта", відповідно до якої поштова кореспонденція зі штрихкодовим ідентифікатором 503 здана до відділення поштового звязку 04.10.2016р. та вручена представнику адресата за довіреністю 10.10.2016р.

Як встановлено ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно із частинами першою та третьою статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

До правовідносин, які виникли під час дії нормативно-правового акта, який згодом втратив чинність, застосовуються його норми.

Приймаючи до уваги вищевикладене, до спірних відносин застосовуються норми Закону України Про виконавче провадження від 21.04.1999р. № 606-XIV.

Відповідно до ст. ст. 1, 2 Закону України Про виконавче провадження та ст. 115 Господарського процесуального кодексу України виконавче провадження є завершальною стадією судового провадження. Примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України. Примусове виконання рішень здійснюють державні виконавці, визначені Законом України "Про державну виконавчу службу".

У відповідності до ст. 1 зазначеного Закону завданням державної виконавчої служби є своєчасне, повне і неупереджене примусове виконання рішень, передбачених законом.

На підставі ст. 25 Закону України Про виконавче провадження та з урахуванням приписів наведених норм, на державного виконавця покладено обов'язок прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред'явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред'явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби.

Згідно п. 1 ст. 19 Закону України Про виконавче провадження державний виконавець відкриває виконавче провадження на підставі виконавчого документа, зазначеного в статті 17 цього Закону за заявою стягувача або його представника про примусове виконання рішення.

Згідно з ч. 1 ст. 11 Закону України "Про виконавче провадження" державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно ст. 17 зазначеного закону примусове виконання рішень здійснюється державною виконавчою службою на підставі виконавчих документів, визначених цим Законом. Відповідно до цього Закону підлягають виконанню державною виконавчою службою виконавчі документи, в тому числі накази господарських судів.

З матеріалів справи вбачається, що 10.10.2016р. до Словянського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області області разом із заявою Публічного акціонерного товариства Державна продовольчо-зернова корпорація України, м. Київ про відкриття виконавчого провадження, надійшов оригінал наказу господарського суду Донецької області від 16.11.2015р.

13.10.2016р. головним державним виконавцем Словянського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області ОСОБА_2 винесено повідомлення про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання.

В обґрунтування повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання державний виконавець посилався на п. 8 ч.4 ст. 4 Закону України Про виконавче провадження №1404-VIII від 02.06.2016., який набув чинності 05.10.2016р., оскільки позивачем не надано підтвердження сплати авансового внеску.

Приймаючи до уваги, що скаржник звернувся із заявою про примусове виконання наказу господарського суду до набрання чинності Закону від 02.06.2016р. (до 05.10.2016р., а саме 04.10.206 р.), державним виконавцем помилково було застосовано положення Закону в новій редакції, відповідно застосуванню підлягали норми Закону №606-ХІV від 21.04.1999р.

Відповідно до ч. 2 ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Держава, за змістом ч.4 ст. 13 Конституції України, прийняла на себе зобов'язання, через свої органи, забезпечити захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання, встановивши рівність всіх субєктів власності перед законом.

Згідно ст. 129 Конституції України одним із засад судочинства є обов'язковість рішень суду. Статтею 13 Закону України Про судоустрій та статус суддів визначено поняття обов'язковість судових рішень, яке полягає в тому, що судове рішення, яким закінчується розгляд справи в суді, ухвалюється іменем України. Судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами на всій території України.

Суд вважає за необхідне застосувати до спірних відносин Рішення Європейського суду з прав людини від 19 березня 1997 року у справі "Горнсбі проти Греції", згідно якого Європейський суд наголосив, що, відповідно до усталеного прецедентного права, пункт 1 статті 6 гарантує кожному право на звернення до суду або арбітражу з позовом стосовно будь-яких його цивільних прав та обов'язків. Таким чином, ця стаття проголошує "право на суд", одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов з приводу цивільно-правових питань до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов'язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, - а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов'язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод. Отже, для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина "судового розгляду". Європейський суд також зазначив, що адміністративні органи є складовою держави, яка керується принципом верховенства права, а відтак інтереси цих органів збігаються з необхідністю належного здійснення правосуддя. Якщо адміністративні органи відмовляються або неспроможні виконати рішення суду, чи навіть зволікають з його виконанням, то гарантії, надані статтею 6 стороні на судовому етапі, втрачають свою мету.

Аналогічні за змістом висновки містяться в інших рішеннях Європейського суду з прав людини, а саме у справі "Голдер проти Сполученого Королівства (від 21.02.1975р.), Шмалько проти України.

Господарський процесуальний кодекс України також містить розділ щодо виконання рішення, ухвали, постанови. Так, зокрема, статтею 115 встановлено, що рішення, ухвали, постанови господарського суду, що набрали законної сили, є обов'язковими на всій території України і виконуються у порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження".

Як вже зазначалося, позивачем (стягувачем) направлено заяву про відкриття виконавчого провадження разом з наказом господарського суду Донецької області від 16.11.2015р. по справі №905/1215/15 на адресу Словянського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області області 04.10.2016р.

Відтак, при вирішенні питання про відкриття виконавчого провадження державний виконавець повинен був керуватися нормами редакції Закону України Про виконавче провадження N606-XIV від 21 квітня 1999 року, яка не передбачала сплату авансового внеску та повернення виконавчого документу без прийняття до виконання з вказаної підстави.

Однак державним виконавцем не враховано того, що скаржником подано заяву до набрання чинності Законом України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 №1404-VIII, тобто до 05.10.2016р. та винесено повідомлення від 13.10.2016р. № 1-753/35264 (ВП № 52635622), яким повернуто виконавчий документ (наказ господарського суду Донецької області від 16.11.2015р. по справі № 905/1215/15) без прийняття до виконання на підставі п.8 ч.4 ст.4 Закону України «Про виконавче провадження», відповідно до якого виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його предявлення, якщо, зокрема, стягувач не надав підтвердження сплати авансового внеску, якщо авансування є обов'язковим.

Таким чином, повідомлення Словянського міськрайонного відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання №1-753/35264 від 13.10.2016р. (ВП № 52635622), за визначених обставин, винесено безпідставно.

За таких обставин, та враховуючи конституційний принцип доступності до правосуддя всіх осіб, застосовану у цій справі практику Європейського суду з прав людини щодо недопустимості ухилення адміністративних органів від виконання судових рішень, яка є обов'язковою для національних судів згідно Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», враховуючи справедливий баланс інтересів стягувача та боржника, а також принцип незворотності дії закону в часі, суд приходить до висновку про визнання дій державного виконавця незаконними.

Скаржник просить суд визнати незаконним скасувати повідомлення про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання №1-753/35264 від 13.10.2016р. (ВП № 52635622).

Враховуючи приписи Господарського процесуального кодексу України, Закону України Про виконавче провадження, пункту 9.13 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 9 від 17.10.2012р. Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України, у суду відсутні повноваження скасовувати рішення органів Державної виконавчої служби. Натомість, встановивши обґрунтованість доводів заявника, суд може визнати постанову державного виконавця щодо здійснення заходів виконавчого провадження недійсною. Як зазначено в інформаційному листі Вищого господарського суду України №01-08/369 від 29.06.2010р. Про деякі питання, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів України у 2009р. щодо застосування норм Господарського процесуального кодексу України, вимога скаржника щодо скасування постанови чи іншого акту органу Державної виконавчої служби за своєю правовою природою тотожна вимозі про визнання їх недійсними. Тому у господарського суду відсутні правові підстави для відмови в задоволенні скарги лише з тієї причини, що в ній зазначається про скасування відповідного повідомлення (акту), а не про визнання його недійсним.

Враховуючи попередній висновок суду про незаконність дій відділу виконавчої служби, повязаних з поверненням виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання, суд визнає недійсним відповідне повідомлення №1-753/35264 від 13.10.2016р. (ВП №52635622).

Щодо вимоги про зобов`язання Словянського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області області прийняти до виконання наказ від 16.11.2015р. по справі № 905/1215/15, винести постанову про відкриття виконавчого провадження та провести виконавчі дії в порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження», суд виходить з наступного.

За правовою позицією Верховного Суду України, що викладена в п.7 постанови №14 від 26.12.2003р. „Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження", суд не вправі зобов'язувати зазначених осіб до вчинення тих дій, які, згідно із Законом України "Про виконавче провадження", можуть здійснюватися тільки за розсудом державного виконавця або відповідної посадової особи державної виконавчої служби.

Статтею 121-2 Господарського кодексу України передбачений порядок розгляду господарськими судами скарг на дії чи бездіяльність органів Державної виконавчої служби щодо виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів, а також порядок такого оскарження у процедурі виконання судових рішень.

Пунктом 7 постанови Пленуму Верхового Суду України №14 від 26.12.2003р. Про практику розгляду судами скарги на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження передбачено, що у разі визнання неправомірними рішення, дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби, суд зобовязує їх усунути допущені порушення або іншим шляхом поновлює порушені права чи свободи заявника.

Згідно п. 9.13 постанови пленуму Вищого господарського суду України Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України №9 від 17.10.2012р. зазначено, що за результатами розгляду скарги виноситься ухвала, в якій господарський суд або визнає доводи заявника правомірними і залежно від їх змісту визнає постанову державного виконавця щодо здійснення заходів виконавчого провадження недійсною, або визнає дії чи бездіяльність органу Державної виконавчої служби незаконними, чи визнає недійсними наслідки виконавчих дій, або зобов'язує орган державної виконавчої служби здійснити певні виконавчі дії, якщо він ухиляється від їх виконання без достатніх підстав, або визнає доводи скаржника неправомірними і скаргу відхиляє.

При цьому господарський суд не вправі самостійно вчиняти ті чи інші дії, пов'язані із здійсненням виконавчого провадження, замість державного виконавця (наприклад, відкривати або закінчувати виконавче провадження), але може зобов'язати державного виконавця здійснити передбачені законом дії, від вчинення яких той безпідставно ухиляється.

Якщо під час розгляду скарги господарським судом буде виявлено порушення законності або недоліки в діяльності органу Державної виконавчої служби, учасників виконавчого провадження, суд має вжити заходів, передбачених частинами першою і другою статті 90 ГПК.

Пунктом 7 перехідних положень Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016р. №1404-VІІІ встановлено, що виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Після набрання чинності цим Законом виконавчі дії здійснюються відповідно до цього Закону.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 19 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999р. № 606-XIV державний виконавець відкриває виконавче провадження на підставі виконавчого документа, зазначеного в статті 17 цього Закону за заявою стягувача або його представника про примусове виконання рішення.

Згідно ч. 1 ст. 25 вищезазначеного закону державний виконавець зобов'язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред'явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред'явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби.

Статтею 26 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено вичерпний перелік підстав, за яких державний виконавець вправі відмовити у відкритті провадження, серед яких - наявність інших передбачених законом обставин, що виключають здійснення виконавчого провадження (п.8 ч.1 ст.26 Закону). Так, відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець відмовляє у відкритті виконавчого провадження у разі: 1) пропуску встановленого строку пред'явлення документів до виконання; 2) неподання виконавчого документа, зазначеного у статті 17 цього Закону, та неподання заяви про відкриття виконавчого провадження у випадках, передбачених цим Законом; 3) якщо рішення, на підставі якого видано виконавчий документ, не набрало законної (юридичної) сили, крім випадків, коли воно у встановленому законом порядку допущено до негайного виконання; 4) пред'явлення виконавчого документа до органу державної виконавчої служби не за місцем або не за підвідомчістю виконання рішення; 5) якщо не закінчилася відстрочка виконання рішення, надана судом, яким постановлено рішення; 6) невідповідності виконавчого документа вимогам, передбаченим статтею 18 цього Закону; 6-1) офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури; 7) якщо виконавчий документ повернуто стягувачу за його заявою, крім виконавчих документів про стягнення аліментів та інших періодичних платежів; 8) наявності інших передбачених законом обставин, що виключають здійснення виконавчого провадження.

При цьому, за змістом п.8 ч.1 ст.25 Закону України «Про виконавче провадження» обставини, які зумовлюють відмову у прийнятті виконавчого документу до виконання повинні бути встановлені законом.

Приймаючи до уваги вищевикладене, господарський суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення вимоги про зобов`язання Словянського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області області прийняти до виконання наказ від 16.11.2015р. по справі № 905/1215/15, винести постанову про відкриття виконавчого провадження та провести виконавчі дії в порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження», як такі, що кореспондуються з обовязком стягувача, в свою чергу, здійснити передбачені ст. ст. 17, 19 Закону «Про виконавче провадження» від 21.04.1999р. № 606-XIV дії, зокрема подати заяву про примусове виконання рішення та оригінал наказу від 16.11.2015р. по справі № 905/1215/15.

Керуючись ст. ст.86, 121-2 Господарського процесуального кодексу України, суд -

УХВАЛИВ:

Скаргу Публічного акціонерного товариства Державна продовольчо-зернова корпорація України, м. Київ на дії Словянського міськрайонного відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області щодо невиконання наказу господарського суду Донецької області від 16.11.2015р. задовольнити.

Визнати повідомлення Словянського міськрайонного відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області від 13.10.2016р. № 1-753/35264 про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання (ВП № 52635622) недійсним.

Зобов`язати Словянський міськрайонний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області області прийняти до виконання наказ від 16.11.2015р. по справі № 905/1215/15, винести постанову про відкриття виконавчого провадження та провести виконавчі дії в порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження».

Ухвала господарського суду набирає чинності в день її винесення судом.

Ухвала є обов'язковою на всій території України і виконується у порядку, встановленому Законом України Про виконавче провадження.

Ухвала може бути оскаржена до Донецького апеляційного господарського суду в порядку розділу ХІІ Господарського процесуального кодексу України.

Суддя Ю.В. Бокова