ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" січня 2017 р. Справа № 920/647/13

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Слободін М.М., суддя Сіверін В. І. , суддя Терещенко О.І.

при секретарі Новіковій Ю.В.

за участю представників:

кредитора: не зявився

боржника: ОСОБА_1 за довіреністю № 2701 від 27.01.2017 р.

ТОВ Правова група Побережнюк і партнери не зявився

ДВС: не зявився

розглянувши в приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу ДП Сумський облавтодор ВАТ Державна акціонерна компанія Автомобільні дороги України, м. Суми (вх. № 198С/1) на ухвалу господарського суду Сумської області від 19.12.2016 р. у справі № 920/647/13

за позовом ТОВ Кліносол Трейдінг Компані, м. Київ,

до ДП Сумський облавтодор ВАТ Державна акціонерна компанія Автомобільні дороги України, м. Суми

про стягнення 861 092 грн. 32 коп.

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою господарського суду Сумської області від 19.12.2016 р. (суддя Коваленко О.В.) заяву від 21.11.2016 ТОВ Правова група Побережнюк і партнери про заміну сторони у виконавчому провадженні по справі № 920/647/13 задоволено. Замінено первісного стягувача - ТОВ Кліносол Трейдінг Компані на правонаступника - ТОВ Правова група Побережнюк і партнери у виконавчому провадженні №40985668 (зведене виконавче провадження №39309743, відділ примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Сумській області).

Ухвала суду мотивована тим, що ТОВ Правова група Побережнюк і партнери набуло права кредитора на підставі договорів про відступлення права. Зважаючи на наведене суд першої інстанції, керуючись ст. 25 ГПК України, замінив сторону у зобов'язанні, а саме: кредитора ТОВ Кліносол Трейдінг Компані на ТОВ Правова група Побережнюк і партнери.

ДП Сумський облавтодор ВАТ Державна акціонерна компанія Автомобільні дороги України подало на зазначену ухвалу до Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу, в якій просило оскаржувану ухвалу скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви про заміну сторони у виконавчому провадженні .

Зокрема, зазначає, що шляхом укладення договору про відступлення прав вимоги його сторони фактично замінили стягувача на стадії виконання судового рішення, що не передбачено чинним законодавством України. Крім того, апелянт посилався на те, що правочини передання права вимоги суперечать вимогам закону та порушують встановлену п. 10.4 договору заборону на передання права вимоги будь-яким третім особам.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 16.01.2017 р. апеляційну скаргу прийнято до провадження та призначено до розгляду на 24.01.2017 р.

ТОВ Правова група Побережнюк і партнери надало відзив на апеляційну скаргу, в якому проти апеляційної скарги ДП Сумський облавтодор ВАТ Державна акціонерна компанія Автомобільні дороги України заперечує, просить її залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу суду без змін, посилаючись на те, що судом першої інстанції повно та всебічно досліджені усі фактичні обставини справи, яким надана належна правова оцінка.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 24.01.2017 р. розгляд справи відкладено на 30.01.2017 р.

30.01.2017 р. ДП Сумський облавтодор ВАТ Державна акціонерна компанія Автомобільні дороги України надано письмові пояснення в обґрунтування своїх вимог.

30.01.2017 р. ТОВ Правова група Побережнюк і партнери надало письмові пояснення в обґрунтування своїх заперечень проти апеляційної скарги.

30.01.2017 р. ДП Сумський облавтодор ВАТ Державна акціонерна компанія Автомобільні дороги України надано клопотання про зупинення провадження у справі до вирішення справи № 910/503/17 про визнання недійсними договорів про відступлення права вимоги.

Розглянувши заявлене клопотання про зупинення провадження у справі, колегія суддів встановила наступне.

Відповідно до частини 1 статті 79 ГПК України, господарський суд зупиняє провадження у справі в разі неможливості розгляду даної справи до вирішення повязаної з нею іншої справи, що розглядається іншим судом.

За змістом названої норми, для вирішення питання про зупинення провадження у справі господарському суду слід з'ясувати: як пов'язана справа, яка розглядається господарським судом, зі справою, що розглядається іншим судом; чим обумовлюється неможливість розгляду справи.

При цьому, пов'язаність даної справи полягає у тому, що рішення іншого суду, який розглядає справу, встановлює обставини, що впливають на збирання та оцінку доказів у даній справі, зокрема, факти, що мають преюдиціальне значення. Ці обставини повинні бути такими, що мають значення для даної справи.

Неможливість розгляду справи до вирішення справи іншим судом полягає в тому, що обставини, які розглядаються іншим судом, не можуть бути встановлені господарським судом самостійно у даній справі.

Розглянувши зазначене клопотання, колегія суддів не вбачає будь-яких перешкод, а тим більше неможливості у самостійному встановленні суттєвих для даного спору обставин.

Так, у відповідності до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Ознакою правомірного правочину є здатність до створення правових наслідків, що свідчить про відсутність будь-яких підстав, які унеможливлюють вирішення даного спору.

В свою чергу, відповідачем не доведено, яким чином зясування обставин в ході розгляду справи № 910/503/17 унеможливлює розгляд заявлених позовних вимог у даній справі, виходячи з предмету та підстав позову та з урахуванням презумпції правомірності правочину, передбаченої ст. 204 ЦК України.

На підставі викладеного колегія суддів апеляційної інстанції відмовляє в задоволенні клопотання ДП Сумський облавтодор ВАТ Державна акціонерна компанія Автомобільні дороги України про зупинення провадження у справі N 920/647/13 і вважає за необхідне розглянути справу по суті.

30.01.2017р. представником боржника надано клопотання про вихід у разі необхідності колегією суддів за межі позовних вимог.

В судове засідання, призначене на 30.01.2017 р. представники кредитора, ТОВ Правова група Побережнюк і партнери та ДВС не зявились, причину неявки не повідомили, хоча у відповідності до вимог чинного законодавства про дату, час та місце проведення судового засідання були повідомлені належним чином, будь-яких письмових клопотань (в т.ч. і про відкладення розгляду справи) не заявляли.

Враховуючи належне повідомлення зазначених учасників процесу про час та місце засідання суду, відсутність будь-яких клопотань, колегія суддів вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу боржника за відсутності зазначених представників, за наявними у матеріалах справи доказами.

Колегія суддів, заслухавши пояснення представника боржника, розглянувши доводи апеляційної скарги та дослідивши наявні докази по справі, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного:

Як встановлено апеляційним господарським судом та вбачається з матеріалів справи, рішенням господарського суду Сумської області від 30.05.2013 року позовні вимоги задоволено в повному обсязі: з ДП Сумський облавтодор ВАТ Державна акціонерна компанія Автомобільні дороги України на користь ТОВ Кліносол Трейдінг Компані стягнуто 770 989 грн. 71 коп. основного боргу, 52 734 грн. 26 коп. 3% річних, 37368 грн. 35 коп. інфляційних збитків, 17 221 грн. 85 коп. витрат по судовому збору.

Предметом розгляду даної справи було стягнення заборгованості по договору поставки №15/10-08 від 15.10.2008.

Згідно постанови Харківського апеляційного господарського суду від 14.08.2013 року вищезазначене рішення в частині стягнення інфляційних витрат в сумі 14 грн. 09 коп. та 3% річних в сумі 63 грн. 37 коп. скасоване та в цій частині прийнято нове, яким в позові відмовлено. В іншій частині рішення залишене без змін.

На виконання вищезазначених рішення та постанови Харківського апеляційного господарського суду 03.09.2013 р. господарським судом Сумської області було видано відповідні накази: щодо стягнення з ДП Сумський облавтодор ВАТ Державна акціонерна компанія Автомобільні дороги України на користь ТОВ Кліносол Трейдінг Компані 770 989 грн. 71 коп. основного боргу, 52 670 грн. 89 коп. 3% річних, 37 354 грн. 26 коп. інфляційних збитків, 17 221 грн. 85 коп. витрат по судовому збору; щодо стягнення з ТОВ Кліносол Трейдінг Компані на користь ДП Сумський облавтодор ВАТ Державна акціонерна компанія Автомобільні дороги України витрат по сплаті судового збору за розгляд апеляційної скарги в розмірі 86 грн. 13 коп.

Відповідно до постанови Вищого господарського суду України від 17.10.2013 постанову Харківського апеляційного господарського суду від 14.08.2013 у справі №920/647/13 залишено без змін.

ТОВ Правова група Побережнюк і партнери звернулось з заявою від 21.11.2016 р., в якій просило замінити стягувача ТОВ Кліносол Трейдінг Компані у виконавчому провадженні №40985668 (зведене виконавче провадження №39309743, відділ примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Сумській області) на правонаступника ТОВ Правова група Побережнюк і партнери.

Ухвалою господарського суду Сумської області від 19.12.2016 р. (суддя Коваленко О.В.) заяву від 21.11.2016 ТОВ Правова група Побережнюк і партнери про заміну сторони у виконавчому провадженні по справі № 920/647/13 задоволено. Замінено первісного стягувача - ТОВ Кліносол Трейдінг Компані на правонаступника - ТОВ Правова група Побережнюк і партнери у виконавчому провадженні №40985668 (зведене виконавче провадження №39309743, відділ примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Сумській області).

Суд, посилаючись на ст.ст.25, 86 ГПК України, замінив кредитора у зобов'язанні - ТОВ Кліносол Трейдінг Компані на правонаступника - ТОВ Правова група Побережнюк і партнери.

Колегія суддів погоджується із висновками місцевого господарського суду частково, а саме тільки в частині висновку про наявність юридичної процедури заміни судом сторони у виконавчому провадженні в порядку, передбаченому ст. 25 ГПК України.

Так, відповідно до ст.25 ГПК України у разі смерті або оголошення фізичної особи померлою, припинення діяльності суб'єкта господарювання шляхом реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення), заміни кредитора чи боржника в зобов'язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, господарський суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії судового процесу. Усі дії, вчинені в судовому процесі до вступу у справу правонаступника, обов'язкові для нього так само, як вони були обов'язкові для особи, яку правонаступник замінив. Про заміну або про відмову заміни сторони чи третьої особи її правонаступником господарський суд виносить ухвалу.

Таким чином, правонаступництво є можливим на будь-якій стадії процесу. Це означає, що заміна сторони її правонаступником допускається як у суді першої інстанції, так і під час перегляду справи в апеляційному чи касаційному порядку, а також на стадії виконання судового рішення.

Оскільки розгляд справи завершено, а виконання рішення суду є невід'ємною стадією процесу правосуддя, заміна сторони на цій стадії може відбуватися не інакше, як на підставах, визначених ГПК України та Законом України «Про виконавче провадження».

Так, частиною п'ятою статті 8 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, чинній на момент звернення заявника до суду) визначено, що у разі вибуття однієї зі сторін державний виконавець з власної ініціативи або за заявою сторони, а також сама заінтересована сторона мають право звернутися до суду із заявою про заміну сторони її правонаступником. Для правонаступника усі дії, вчинені до його вступу у виконавче провадження, обов'язкові тією мірою, якою вони були б обов'язковими для сторони, яку правонаступник замінив.

У пункті 6-1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №9 від 17.10.2012 року «Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України» роз'яснено, що ГПК не передбачено порядку розгляду заяви про заміну сторони виконавчого провадження її правонаступником. Однак з огляду на приписи частини першої статті 25 цього Кодексу та частини п'ятої статті 8 Закону України «Про виконавче провадження» розгляд відповідних заяв, поданих у справах зі спорів, що вирішувалися господарським судом, належить до повноважень названого суду.

У відповідності до п.2.13 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 року №512/5 та зареєстрованій у Міністерстві юстиції України 2 квітня 2012 року за №489/20802 (в редакції, чинній на момент звернення заявника до суду), у разі вибуття однієї із сторін виконавчого провадження (у разі смерті фізичної особи, припинення юридичної особи, а також в інших випадках заміни сторони у виконавчому провадженні), якщо правовідносини допускають правонаступництво, державний виконавець з власної ініціативи або за заявою сторони, а також сама заінтересована сторона мають право звернутися до суду із заявою про заміну сторони виконавчого провадження її правонаступником. На підставі постановленої судом ухвали державний виконавець своєю постановою, яка затверджується начальником відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, замінює назву сторони виконавчого провадження. Ухвала суду та постанова державного виконавця долучаються до виконавчого документа при його направленні за належністю або поверненні його стягувачу чи до суду.

Згідно з п.2.14 вказаної Інструкції правонаступництво можливе на всіх стадіях виконавчого провадження - з моменту відкриття виконавчого провадження до його закінчення. Після заміни вибулої сторони виконавчого провадження її правонаступником державний виконавець продовжує виконання виконавчого провадження в порядку, встановленому Законом.

З наведених вище положень вбачається, що заміна сторони можлива на будь-якій стадії судового процесу у відповідності до ст.25 ГПК України, в тому числі, на будь-якій стадії виконавчого провадження у відповідності до вимог Закону України «Про виконавче провадження» (ч.5 ст.8).

Однак, колегія суддів не може погодитися із висновком місцевого господарського суду щодо наявності підстав заміни сторони, оскільки така заміна суперечить принципу верховенства права і порушує правопорядок в Україні.

Як вбачається з матеріалів справи, на підставу заміни сторони у виконавчому провадженні заявник вказує на те, що 31.10.2016 між ТОВ «Кліносол Трейдінг Компані» та ТОВ «Юбіпартнер Факторинг» укладено договір б/н відступлення права вимоги за договорами поставки, в тому числі за договором поставки № 15/10-08 від 15.10.2008р., відповідно до якого до ТОВ «Юбіпартнер Факторинг» перейшло замість ТОВ «Кліносол Трейдінг Компані» право вимоги виконання ДП «Сумський облавтодор» своїх грошових зобов'язань.

У той же день, 31.10.2016 між ТОВ «Юбіпартнер Факторинг» та ТОВ «Правова група «Побережнюк і партнери» укладено наступний договір № 31/10-08 відступлення права вимоги, відповідно до якого до ТОВ «Правова група «Побережнюк і партнери» перейшло право вимоги виконання ДП «Сумський облавтодор» грошових зобов'язань, в тому числі за договором поставки № 15/10-08 від 15.10.2008р.

Доказів отримання згоди боржника на кожній з правочинів, обовязковість якої передбачена п. 10.4 договору поставки № 15/10-08 від 15.10.2008 р., матеріали справи не містять.

Заявник визнав факт відсутності згоди боржника на відступлення права вимоги, однак послався на те, що договір б/н відступлення права вимоги від 31.10.2016, який укладено між ТОВ «Кліносол Трейдінг Компані» та ТОВ «Юбіпартнер Факторинг», є договором факторингу, а наступний правочин, укладений 31.10.2016 р. між ТОВ «Юбіпартнер Факторинг» та ТОВ «Правова група «Побережнюк і партнери», також регулюється приписами гл. 73 (факторинг), відповідно до положень ч.2 ст. 1083 ЦК України.

Оскільки згідно положень ст. 1080 ЦК України дійсність факторингу не залежить від згоди боржника, представник заявника вважає обидва правочини законними.

Тобто, самим заявником (ТОВ «Правова група «Побережнюк і партнери») визнано дві суттєвих для даного спору обставини: 1) обидва правочини відступлення права вимоги здійснені без згоди кредитора; 2) правочин, укладений 31.10.2016 р. між ТОВ «Юбіпартнер Факторинг» та ТОВ «Правова група «Побережнюк і партнери» не є факторингом, але також не потребує згоди боржника в силу положень ч. 2 ст. 1083 та ст. 1080 ЦК України.

Колегія суддів не може погодитися із останнім твердженням заявника.

Так, згідно частини 1ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

З точки зору цивільного права операція вважається факторингом, якщо виконуються такі умови: одна сторона (фактор) передає іншій стороні (клієнту) кошти у розпорядження; інша сторона (клієнт) вносить плату фактору за отримані від нього у розпорядження кошти; інша сторона (клієнт) відступає право грошової вимоги до третьої особи (боржника). На відміну від факторингу, при здійсненні правочину цесі, не виконується дві з трьох умов: кошти не надаються розпорядження і клієнт не вносить плату на користь фактора за наданні кошти.

Згідно Закону України „Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг (далі Закон) факторінг є фінансовою послугою, яку мають право надавати виключно фінансові установи.

Як вбачається з матеріалів справи та загальнодоступного реєстру фінансових установ (http://www.kis.nfp.gov.ua/) ТОВ «Юбіпартнер Факторинг» є фінансовою установою, а ТОВ «Правова група «Побережнюк і партнери» не зареєстрований в якості фінансової установи.

Таким чином, договір відступлення права вимоги № 31/10-08, за умовами якого ТОВ «Юбіпартнер Факторинг» передавало право грошової вимоги за договором поставки до наступного кредитора - ТОВ «Правова група «Побережнюк і партнери» є звичайною цесією, що визнав і заявник (ТОВ «Правова група «Побережнюк і партнери») у своїх письмових поясненнях.

Як зазначено вище, п. 10.4. первісного договору, на підставі якого виникло право вимоги до боржника, заборонена цесія без отримання згоди останнього.

Посилання заявника на приписи ч.2 ст. 1083 ЦК України суд вважає такими, що здійснені за невірного тлумачення закону.

Частиною 2 ст. 1083 ЦК України встановлено, що якщо договором факторингу допускається наступне відступлення права грошової вимоги, воно здійснюється відповідно до положень цієї глави.

Отже, за наведеною нормою, якщо договором факторингу допускається наступне відступлення права грошової вимоги, то воно має бути здійснене відповідно до вимог, які закон висуває до договору факторингу, тобто із участю фінансової установи (фактора), із метою здійснення фінансування клієнта фактором та за умови реального здійснення такого фінансування.

Разом з цим, договір відступлення права вимоги № 31/10-08, за умовами якого ТОВ «Юбіпартнер Факторинг» передавало право грошової вимоги за договором поставки до ТОВ «Правова група «Побережнюк і партнери», не відповідає жодній з цих вимог. Так, спірний правочин не відповідає нормам ч. З ст. 1079 ЦК України щодо вимог до суб'єктного складу сторін, а саме вимогам до фактора (фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції). При цьому, умови вказаного договору взагалі не передбачають фінансування клієнта, а передбачають сплату ТОВ «Правова група «Побережнюк і партнери» грошових коштів в розмірі 1200,00 грн. за отримане право вимоги номінальною вартістю більше 1 500 000 грн.

Таким чином, правочин цесії № 31/10-08, укладений 31. 10.2016 р. між ТОВ «Юбіпартнер Факторинг» та ТОВ «Правова група «Побережнюк і партнери» не може регламентуватися приписами гл. 73 ЦК, оскільки повністю суперечить положенням цієї глави щодо ознак, мети та порядку здійснення факторингу. В силу цього колегія суддів вважає, що зазначений правочин регулюється приписами ст. 512 ЦК України.

Крім того, в цьому аспекті колегія суддів звертає увагу, що перший правочин, між ТОВ «Кліносол Трейдінг Компані» та ТОВ «Юбіпартнер Факторинг» аналогічним чином не передбачав фінансування клієнта фактором, оскільки півторамільйонна сума вимог була відчужена за сплату 1200 грн.

Оскільки правочини були укладені в один день, за однакову та очевидно нееквівалентну вартість, без мети фінансування клієнта фактором, ці факти викликають у колегії суддів обґрунтовані сумніви щодо законності правочинів. На думку колегії суддів, зазначені факти можуть свідчити про те, що в дійсності воля сторін учасників правочинів відчуження вимоги, була спрямована на те, щоб обійти заборону, передбачену п. 10.4 первісного договору.

Як свідчать матеріали справи, п. 10.4 договору поставки № 15/10-08 від 15.10.2008 р., укладеного між ТОВ Кліносол Трейдінг Компані та ДП Сумський облавтодор ВАТ Державна акціонерна компанія Автомобільні дороги України передбачено, що жодна зі сторін не має права передавати свої права за даним договором третій стороні без письмової згоди іншої сторони.

Як свідчать матеріали справи, ані ТОВ Кліносол Трейдінг Компані, ані ТОВ «Юбіпартнер Факторинг», ані ТОВ «Правова група «Побережнюк і партнери» не отримували згоди ДП Сумський облавтодор ВАТ Державна акціонерна компанія Автомобільні дороги України на заміну кредитора.

Оскільки правочин цесії № 31/10-08, укладений 31. 10.2016 р. між ТОВ «Юбіпартнер Факторинг» та ТОВ «Правова група «Побережнюк і партнери» суперечить приписам ч.3 ст. 512 ЦК України, яка гласить, що кредитор у зобов'язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом.

Колегія суддів зауважує, як передбачено п. 1 ст. 83 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, приймаючи рішення, має право визнати недійсним повністю чи у певній частині пов'язаний з предметом спору договір, який суперечить законодавству.

В цьому сенсі клопотання ДП Сумський облавтодор ВАТ Державна акціонерна компанія Автомобільні дороги України не є необхідним для суду, оскільки суд може зробити це за власною ініціативою, але дане клопотання показує, що боржник також займає правову позицію щодо недійсності правочину цесії №31/10-08, укладений 31. 10.2016 р. між ТОВ «Юбіпартнер Факторинг» та ТОВ «Правова група «Побережнюк і партнери».

Представник заявника усно заперечував проти кваліфікації правочину цесії, укладеного 31. 10.2016 р. між ТОВ «Юбіпартнер Факторинг» та ТОВ «Правова група «Побережнюк і партнери», як недійсного, посилаючись на презумпцію правомірності правочину, передбачену ст. 204 ЦК України.

Колегія суддів погоджується із аргументами заявника в цій частині, однак зазначає, що принцип верховенства права в одному зі своїх аспектів означає, що порушення права, в тому числі правочин, який має ознаки недійсності як такий, що суперечить закону, не повинний створювати ті ж самі правові наслідки, що й законний правочин, оскільки в такому випадку сумлінне додержання вимог закону втрачає сенс. З огляду на це і враховуючи, що на одним із обовязків суду є забезпечення правопорядку в державі, колегія суддів вважає даний випадок виключним і вважає за необхідне скористатися своїм процесуальним правом, передбаченим п.1 ч.1 ст. 83 ГПК України (визнання недійсним правочину за ініціативою суду).

Застосування даної норми господарським судом при прийнятті рішення можливе у разі одночасної наявності таких умов: пов'язаність оспорюваного договору з предметом спору та невідповідність (суперечність) вказаного договору законодавству.

Відповідно до п.2.3. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 11 Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними якщо, вирішуючи господарський спір, суд встановить, що зміст договору, пов'язаного з предметом спору, суперечить законодавству, чинному на момент укладення договору, він, керуючись пунктом 1 частини першої статті 83 ПІК, вправі за власною ініціативою визнати цей договір недійсним повністю або у певній частині із застосуванням за необхідності й наслідків визнання недійсним нікчемного правочину (абзац другий частини п'ятої статті 216 ЦК України).

Згідно абзацу другого цього пункту Постанови Пленуму №11, реалізація господарським судом цього права здійснюється незалежно від наявності відповідного клопотання сторони (на відміну від припису пункту 2 частини першої тієї ж статті ГПК).

Таким чином, аналіз норм ГПК та судової практики свідчить про те, що у відповідності до п.1 ч.1 ст. 83 ГПК України господарський суд не тільки має право, а і зобовязаний надати правову оцінку повязаному з предметом спору договору. Господарський суд, розглядаючи спір, який виник з виконання договору, повинен оцінити законність такого договору, і за наявності підстав, визнати такий договір недійсним, забезпечивши прийняття законного та обґрунтованого рішення.

Як вбачається з матеріалів справи, під час розгляду справи боржник посилається на те, що укладення договору про відступлення права вимоги № 31/10-08 від 31.10.2016 суперечить вимогам основного договору (договору поставки №15/10-08 від 15.10.2008 р.).

Суд першої інстанції наведені боржником доводи стосовно відсутності його письмової згоди на заміну сторони у зобовязанні відхилив, з огляду на те, що фактично договори відступлення права вимоги від 31.10.2016 р. за своєю правовою природою є договорами факторингу, які згідно ч.1 ст. 1080 ЦК України є дійсними незалежно від наявності домовленості між клієнтом та боржником про заборону відступлення права грошової вимоги або його обмеження.

Проте, колегія суддів вважає такі висновки суду першої інстанції не відповідають приписам ч.1 ст. 4-7 ГПК України щодо прийняття судового рішення за результатами дослідження усіх обставин справи, оскільки судом не звернуто уваги та не надано належної правової оцінки як тому факту, що останній правочин 31.10.2016 р. є договором цесії, так і умовам основного договору поставки №15/10-08 від 15.10.2008 р., зокрема п. 10.4, яким передбачено, що жодна зі сторін не має права передавати свої права за даним договором третій стороні без письмової згоди іншої сторони, що призвело до прийняття незаконного і необґрунтованого рішення з огляду на наступне.

Згідно зі ч.3 ст. 516 ЦК України кредитор не може бути замінений, якщо така заборона встановлена договором або законом.

В даному випадку пунктом 10.4 договору поставки передбачено, що жодна зі сторін не має права передавати свої права за даним договором третій стороні без письмової згоди іншої сторони, що призвело до прийняття незаконного і необґрунтованого рішення з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, боржник не надав згоду на укладення договору про відступлення права вимоги, тому укладання договору про відступлення права вимоги 31/10-08 від 31.10.2016 р. не відповідає нормам діючого законодавства, зокрема вимогам ст. 516 ЦК України, та порушує права ДП Сумський облавтодор ВАТ Державна акціонерна компанія Автомобільні дороги України, м. Суми.

Аналогічна позиція викладена Вищим господарським судом України в постанові від 19.02.2016 у справі № 922/846/13-г.

За приписами статей 203, 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, іншим актам цивільного законодавства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до правових висновків Верховного Суду України від 15.04.2015 у справі № 3-43гс15, відсутність згоди боржника на заміну кредитора у зобовязанні, якщо обовязковість такої згоди передбачена договором, є підставою для визнання договору про відступлення права вимоги відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України недійсним, оскільки він суперечить положенням ст. 516 ЦК України.

Отже, з огляду на приписи наведених норм права, з урахуванням правових висновків Верховного Суду України, колегія суддів дійшла висновку про наявність правових підстав для визнання договору про відступлення права вимоги № 31/10-08 від 31.10.2016 р., укладеного між ТОВ «Юбіпартнер Факторинг» та ТОВ «Правова група «Побережнюк і партнери» недійсним відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України, оскільки він суперечить положенням ст. 516 ЦК України.

Оскільки правочин є недійсним, він не створює жодних наслідків, окрім тих, що повязані з його недійсністю, в силу чого заявник не набув права вимоги, тому в задоволенні заяви слід відмовити.

Окрім того, самостійною правовою підставою для відмови в задоволенні заяви про заміну сторони є невідповідність вимоги заявника положенням господарського процесу.

Так, відповідно до статті 111-28 ГПК України правова позиція Верховного Суду є обовязковою для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішеннями Верховного Суду України.

Згідно правової позиції, висловленої Верховним Судом України від 19.08.014 р. у справі № 923/945/13:

«Відповідно до статті 115 ГПК України рішення, ухвали, постанови господарського суду, що набрали законної сили, є обовязковими на всій території України і виконуються у порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження».

Оскільки виконання рішення суду є невідємною стадією процесу правосуддя, то і заміна сторони на цій стадії може відбуватися не інакше, як на підставах та у порядку, визначеному ГПК України та Законом України «Про виконавче провадження», який регулює умови і порядок виконання рішень судів, що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку.

Частиною пятою статті 8 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що у разі вибуття однієї із сторін державний виконавець з власної ініціативи або за заявою сторони, а також сама заінтересована сторона мають право звернутися до суду із заявою про заміну сторони її правонаступником. Для правонаступника усі дії, вчинені до його вступу у виконавче провадження, обов'язкові тією мірою, якою вони були б обов'язковими для сторони, яку правонаступник замінив.

При цьому питання заміни сторони її правонаступником, у тому числі і в разі заміни кредитора у зобовязанні, вирішується виключно судом у порядку, передбаченому статтею 25 ГПК України.

Підсумовуючи наведене, заміна кредитора у зобовязанні, як і саме зобовязання, є інститутом цивільного права, а відносини, повязані з виконанням судового рішення, характеру цивільно-правових не мають.

Отже, при укладенні оспорюваного договору уступки права вимоги сторони у справі, яка переглядається, не замінюючи кредитора у зобовязанні в порядку, передбаченому чинним законодавством, фактично замінили стягувача на стадії виконання судового рішення, незважаючи на те, що уступка права стягувача за рішенням суду шляхом укладення цивільно-правової угоди чинним законодавством не передбачена.»

Таким чином, заміна сторони на стадії виконавчого провадження за встановлених у даній справі обставин не проводиться.

За приписами процесуального законодавства рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши всі обставини справи, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.

Як вбачається, оскаржувана ухвала таким вимогам не відповідає, що є підставою для її скасування та, з урахуванням наведених вище обґрунтувань мотивувальної частини даної постанови, прийняття нового рішення про відмову у задоволенні заяви від 21.11.2016 ТОВ Правова група Побережнюк і партнери про заміну сторони у виконавчому провадженні по справі № 920/647/13 та визнання недійсним договору про відступлення права вимоги № 31/10-08 від 31.10.2016 р., укладеного між ТОВ «Юбіпартнер Факторинг» та ТОВ «Правова група «Побережнюк і партнери».

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 83, 99, 101, 102, п. 2, ст. 103, п. 1, 3, 4 ст. 104, ст. 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду, одностайно, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ДП Сумський облавтодор ВАТ Державна акціонерна компанія Автомобільні дороги України, м. Суми на ухвалу господарського суду Сумської області від 19.12.2016 р. у справі № 920/647/13 задовольнити.

Ухвалу господарського суду Сумської області від 19.12.2016 р. у справі № 920/647/13 скасувати.

Прийняти нове рішення, яким визнати недійсним договору про відступлення права вимоги № 31/10-08 від 31.10.2016 р., укладеного між ТОВ «Юбіпартнер Факторинг» та ТОВ «Правова група «Побережнюк і партнери».

В задоволенні заяви від 21.11.2016 ТОВ Правова група Побережнюк і партнери про заміну сторони у виконавчому провадженні по справі № 920/647/13 відмовити.

Стягнути з ТОВ Правова група Побережнюк і партнери (, м. Київ, вул.. Довнар-Запольського, 7-А, 04116) на користь ДП Сумський облавтодор ВАТ Державна акціонерна компанія Автомобільні дороги України (, м. Суми, вул. Роменська, 79/2, 40002) витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 1378,00 грн.

Доручити господарському суду Сумської області видати відповідний наказ.

Головуючий суддя Слободін М.М.

Суддя Сіверін В. І.

Суддя Терещенко О.І.