РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31.01.2017Справа №910/21482/16

За позовом: споживчого товариства "Діамед"

до: дочірнього підприємства "ХУМАНА ПІПЛ ТУ ПІПЛ УКРАЇНА"

про: визнання недійсним правочину

Суддя: Шкурдова Л.М.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Господарським судом міста Києва розглядається справа за позовом споживчого товариства "Діамед" до дочірнього підприємства "Хумана Піпл ту Піпл Україна" про визнання Додаткової угоди від 11.06.2015 року недійсною.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 28.11.2016 року порушено провадження у справі №910/21482/16.

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що Додаткова угода від 11.06.2015 року є недійсною, оскільки підписана від імені позивача неуповноваженою особою.

Позивачем подано заяву про уточнення позовних вимог.

Відповідач проти задоволення позову заперечував, вказуючи, що на момент підписання додаткової угоди в Єдиному державному реєстрі фізичних осіб-підприємців, юридичних осіб та громадських формувань містилася інформація, що уповноваженою особою на представництво позивача без довіреності була ОСОБА_2 - ліквідатор споживчого товариства "Діамед". Відповідач також зазначає, що договір оренди нежитлового приміщення №22/9 від 01.04.2009 року сторонами виконано та станом на час розгляду справи між сторонами вказаний договір розірвано; визнання недійсним додаткової угоди до Договору оренди можливе лише на майбутнє.

В судових засіданнях 13.12.216 року, 24.01.2017 року оголошувалися перерви.

Позивачем подано заяву про відмову від позову, яка судом не приймається, враховуючи наявність конфлікту між управляючими органами та зміну позиції керівництва споживчого товариства "Діамед".

У судовому засіданні 31.01.2017 було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно та повно з'ясувавши всі фактичні обставини, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

01.04.2009 року між дочірнім підприємством «Хумана піпл ту піпл Україна» (орендар) та споживчим товариством «Діамед» (орендодавець) укладено Договір оренди нежитлового приміщення №22/9 від 01.04.2009 року (далі - Договір).

Відповідно до п.1.1. Договору орендодавець передає орендарю в строкове платне користування без права викупу на умовах суборенди нежитлове приміщення загальною площею 346,5 кв.м. Приміщення розташоване в будівлі, яка знаходиться за адресою: м.Київ, вул.Симиренко, 17-А.

Згідно Акту прийому-передачі нежитлового приміщення від 01.04.2009 року позивач передав, а відповідач прийняв в оренду приміщення відповідно до Договору.

Відповідно до п. 3.1. Договору за оренду приміщення, зазначеного в п.1.1. цього Договору, орендар сплачує орендодавцю щомісячно орендну плату в розмірі 50 000,00 грн.

Згідно з п.3.3. Договору орендна плата сплачується у національній валюті в безготівковому порядку, та за кожний наступний місяць визначається з урахуванням індексу інфляції встановленим НБУ за поточний місяць.

11.06.2015 року сторонами договору укладено Додаткова угода до Договору оренди №22 від 01.04.2009 р., в якій сторони договору домовились з 01.07.2015 року зафіксувати вартість орендної плати в розмірі 50 501,20 грн. за календарний місяць оренди (без ПДВ).

Від імені позивача ОСОБА_1 угоду від 11.06.2015 року підписано ліквідатором споживчого товариства «Діамед» Мельниченко Н.Є.

Звертаючись з позовом до суду позивач зазначає, що Додаткова угода від 11.06.2015 року є недійсною, оскільки підписана від імені позивача неуповноваженою особою. Позивач зазначає, що у судовому порядку скасовувалися рішення загальних зборів споживчого товариства «Діамед» щодо переобрання голови правління позивача, а також рішення споживчого товариства «Діамед», яким призначено ліквідацію позивача та ліквідатора Мельниченко Н.Є., яким підписано спірну додаткову угоду.

Відповідно до ст.626 ЦК України договір є підставою виникнення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до п.1 ст.628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 638 ЦК України та ст. 180 ГК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст.204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч.2 ст.215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст.217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Статтею 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Частинами 1-3, 5 та 6 ст.203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до частини першої статті 92 ЦК України, юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону.

Згідно інформації з Єдиного державного реєстру фізичних осіб-підприємців, юридичних осіб та громадських формувань станом на 11.06.2015 року керівником та ліквідатором споживчого товариства "Діамед" з 09.09.2014 року є Мельниченко Наталія Євгенівна, будь-яких обмежень щодо її повноважень в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань не міститься.

Відповідно до ст.7 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань" єдиний державний реєстр створюється з метою забезпечення державних органів та органів місцевого самоврядування, а також учасників цивільного обороту достовірною інформацією про юридичних осіб, громадські формування, що не мають статусу юридичної особи, та фізичних осіб - підприємців з Єдиного державного реєстру.

Згідно статті 9 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань" в Єдиному державному реєстрі містяться такі відомості про керівника юридичної особи, а за бажанням юридичної особи - також про інших осіб, які можуть вчиняти дії від імені юридичної особи, у тому числі підписувати договори, подавати документи для державної реєстрації тощо.

Відповідно до ст. 89 ЦК України зміни до установчих документів юридичної особи, які стосуються відомостей, включених до єдиного державного реєстру, набирають чинності для третіх осіб з дня їх державної реєстрації. Юридичні особи та їх учасники не мають права посилатися на відсутність державної реєстрації таких змін у відносинах із третіми особами, які діяли з урахуванням цих змін.

Згідно ст.92 ЦК України у відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження.

Враховуючи те, що ОСОБА_1 угоду від 11.06.2015 року зі сторони споживчого товариства "Діамед" було підписано Мельниченко Н.Є., яка згідно інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань станом на дату підписання додаткової угоди була керівником та ліквідатором споживчого товариства "Діамед", суд приходить до висновку про відсутність підстав для визнання Додаткової угоди від 11.06.2015 року недійсною.

Як вбачається з матеріалів справи договір оренди №22 від 01.04.2009 станом на 31.03.2016 року припинив свою дію та на виконання рішення Господарського суду міста Києва від 12.05.2016 року у справі №910/6637/16 приміщення повернуто власнику.

Згідно Відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 29.01.2016 року право власності на приміщення розташоване в будівлі за адресою: м.Київ, вул.Симиренко, 17-А зареєстроване за ПАТ «ПроКредит Банк».

Як вбачається з Акту звіряння взаєморозрахунків по орендній платі між СТ «Діамед» та ДП «Хумана Піпл ту Піпл Україна» від 02.07.2016 року заборгованість СТ «Діамед перед» ДП «Хумана Піпл ту Піпл Україна» по сплаті орендної плати станом до 28.01.2016 року відсутня.

Відповідно до ч.3 ст.207 ГК України виконання господарського зобов'язання, визнаного судом недійсним повністю або в частині, припиняється повністю або в частині з дня набрання рішенням суду законної сили як таке, що вважається недійсним з моменту його виникнення. У разі якщо за змістом зобов'язання воно може бути припинено лише на майбутнє, таке зобов'язання визнається недійсним і припиняється на майбутнє.

Зі змісту Договору оренди нежитлового приміщення випливає, що зобов'язання за цим договором може бути припинено лише на майбутнє, дія договору оренди наразі припинена та договір виконано сторонами, а тому вимога про визнання недійсної додаткової угоди від 11.06.2015 року з моменту її укладення є недоцільною.

Наведені вище обставини у своїй сукупності є підставою для відмови у позові. Відповідно до ст. 49 ГПК України судові витрати покладаються на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 49, 82-85 ГПК України, суд,

ВИРІШИВ:

В задоволені позову відмовити.

Суддя Л.М. Шкурдова

Повний текст рішення складено: 07.02.17р.