КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"31" січня 2017 р. справа№ 910/16492/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Буравльова С.І.

суддів: Андрієнка В.В.

Шапрана В.В.

при секретарі: Ковальчуку Р.Ю.

за участю представників: позивача - не з'явився

відповідача - не з'явився

розглянувши апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Українська охоронно-страхова компанія"

на рішення Господарського суду м. Києва від 07.11.2016 р.

у справі № 910/16492/16 (суддя - Грєхова О.А.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Факторинг Про"

до Приватного акціонерного товариства "Українська охоронно-страхова компанія"

про відшкодування шкоди у розмірі 49 000,00 грн

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2016 року Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "Талісман страхування" (далі - позивач) звернулось з позовом до Приватного акціонерного товариства "Українська охоронно-страхова компанія" (далі - відповідач) про відшкодування шкоди в порядку регресу у розмірі 49 000,00 грн.

Рішенням Господарського суду м. Києва від 07.11.2016 р. у справі № 910/16492/16 позовні вимоги задоволено повністю.

Не погоджуючись з рішенням Господарського суду м. Києва від 07.11.2016 р., Приватне акціонерне товариство "Українська охоронно-страхова компанія" подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення місцевого господарського суду та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції порушено норми матеріального права.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, відповідач посилається на те, що договір страхування укладено не з власником автомобіля марки "Mitsubishi", реєстраційний номер НОМЕР_1, позивачем не доведено наявності майнового інтересу ОСОБА_2 Крім того, загальна сума вартості деталей автомобіля марки "Mitsubishi", реєстраційний номер НОМЕР_1, які не були пошкоджені внаслідок ДТП та вартість робіт з заміни таких деталей, складає 10 142,40 грн.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 01.12.2016 р. порушено апеляційне провадження у справі № 910/16492/16 та призначено її до розгляду на 12.01.2017 р.

04.01.2017 р. на адресу суду від Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Факторинг Про" надійшла заява про заміну Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Талісман страхування" (позивача) його правонаступником - Товариством з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Факторинг Про", а також клопотання про відкладення та ознайомлення з матеріалами справи.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 12.01.2017 р. було задоволено заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Факторинг Про" та здійснено заміну Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Талісман страхування" його правонаступником - Товариством з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Факторинг Про", а також відкладено розгляд справи до 31.01.2017 р.

27.01.2017 р. через канцелярію суду від відповідача надійшла заява про відкликання апеляційної скарги на підставі п. 5 ч. 1 ст. 97 ГПК України.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 97 ГПК України апеляційна скарга не приймається до розгляду і повертається судом, якщо до винесення ухвали про прийняття скарги до провадження особа, яка подала скаргу, подала заяву про її відкликання.

Враховуючи те, що в даній справі ухвала про прийняття була винесена 01.12.2016 р., а заява про відкликання подана відповідачем 27.01.2017 р., тому відсутні правові підстави для задоволення такої заяви.

В засідання суду, призначене на 31.01.2017 р., представники сторін не з`явилися, хоча були повідомлені належним чином про час та місце розгляду справи, що підтверджується зворотними повідомленнями про вручення поштових відправлень.

Будь-яких доказів поважності причин відсутності зазначених представників суду не надано.

Неявка в судове засідання зазначених представників не перешкоджає розгляду скарги. Подальше відкладення призведе до затягування та порушення строків розгляду скарги, а тому постанова приймається за наявними в справі матеріалами, яких достатньо для повного та об'єктивного розгляду. Наведене не суперечить п. п. 3.9.1, 3.9.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 р. № 18 „Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції".

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія встановила наступне.

29.07.2015 р. між ОСОБА_2 (далі - страхувальник) та Приватним акціонерним товариством "Страхова компанія "Талісман Страхування" (далі - страховик) було укладено договір добровільного страхування транспортних ризиків № 2353.01.15 (далі - договір добровільного страхування), предметом якого є майнові інтереси страхувальника, пов'язані з володінням, користуванням та розпорядженням транспортним засобом - автомобілем марки "Mitsubishi", реєстраційний номер НОМЕР_1, 2011 року випуску.

Договором передбачено, що до страхових випадків відноситься зокрема ДТП, а вигодонабувачем є страхувальник.

Строк дії договору встановлено з 03.08.2015 р. по 02.08.2016 о. (п. 14 ч. А договору добровільного страхування).

Згідно з п. 10.2 ч. Б договору добровільного страхування визначення розміру збитку (Зб) здійснюється на підставі:

- рахунку офіційного виконавця ремонтних робіт, письмово узгодженого з Талісман Страхування, якщо це передбачено п. 8 частини А цього договору, або

- рахунку виконавця ремонтних робіт, запропонованого Талісман Страхування, або

- експертного (автотоварознавчого) дослідження, або калькуляції, що складена Талісман Страхування, або

- мирової угоди між Талісман Страхування та страхувальником.

25.04.2016 р. у м. Києві по вул. Героїв Дніпра відбулась дорожньо-транспортна пригода, а саме: ОСОБА_3, керуючи автомобілем "ВАЗ", реєстраційний номер НОМЕР_2, не дотрималася безпечної дистанції, внаслідок чого сталось зіткнення з автомобілем марки "Mitsubishi", реєстраційний номер НОМЕР_1, що призвело до пошкодження обох транспортних засобів.

Постановою Оболонського районного суду м. Києва від 20.05.2016 р. у справі № 756/6379/16-п встановлено порушення ОСОБА_3 вимог п. 13.1 Правил дорожнього руху України, визнано її винною у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення та притягнуто до відповідальності у вигляді штрафу.

25.04.2016 р. страхувальник за договором добровільного страхування звернувся до позивача із заявою про настання дорожньо-транспортної пригоди, в якій повідомив про ДТП та просив виплатити страхове відшкодування.

Згідно з рахунками № 00027-16/05/04 від 04.05.2016 р., № 00037-16/07/25 від 25.07.2016 р. та № 00039-16/07/27 від 27.07.2016 р., складеними станцією техобслуговування ФОП ОСОБА_4, вартість відновлювального ремонту автомобіля марки "Mitsubishi", реєстраційний номер НОМЕР_1, в результаті його пошкодження при ДТП складає 65 090,34 грн.

На виконання умов договору добровільного страхування позивач склав страхові акти № 16010101 та № 16010102, згідно з якими пошкодження транспортного засобу автомобіля марки "Mitsubishi", реєстраційний номер НОМЕР_1, внаслідок ДТП визнано страховим випадком та призначено до виплати страхове відшкодування в загальному розмірі 63 974,08 грн.

02.06.2016 р. Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "Талісман Страхування" на рахунок СТО ФОП ОСОБА_4 сплатило суму страхового відшкодування в розмірі 62 222,08 грн, що підтверджується платіжним дорученням № 273 та актом здавання-передавання робіт до рахунку № 00027-16/05/04 на суму 62 222,08 грн, складеного станцією техобслуговування ФОП ОСОБА_4 за фактом ремонту автомобіля марки "Mitsubishi", реєстраційний номер НОМЕР_1.

14.07.2016 р. Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "Талісман Страхування" звернулося до відповідача з претензією №/2353/UA, в якій просило компенсувати виплачену суму страхового відшкодування.

Однак, вказана вимога залишились без задоволення Приватним акціонерним товариством "Українська охоронно-страхова компанія".

Спір у справі виник у зв'язку з тим, що відповідач, на думку позивача, не здійснив виплату страхового відшкодування в порядку регресу, внаслідок чого у останнього виникла заборгованість у сумі 49 000,00 грн.

Як встановлено в ст. 8 Закону України "Про страхування", страховий випадок - подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов'язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі.

Відповідно до ч. 2 ст. 8 Закону України «Про страхування» страховий випадок - подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов'язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі.

Згідно з ч. 1 ст. 354 ГК України за договором страхування страховик зобов'язується у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній страхувальником у договорі страхування, а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Як передбачено ст. 979 ЦК України, за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Згідно зі ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

До страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки (ст. 993 ЦК України).

Тобто у таких правовідносинах відбувається передача (перехід) права вимоги від страхувальника (вигодонабувача) до страховика. Нового зобов'язання з відшкодування збитків при цьому не виникає, оскільки відбувається заміна кредитора: потерпілий (страхувальник) передає страховику своє право вимоги до особи, відповідальної за спричинення шкоди. Отже, страховик виступає замість потерпілого у деліктному зобов'язанні.

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Новий кредитор набуває прав та обов'язків свого попередника.

Відповідно, заміною кредитора деліктне зобов'язання не припиняється, оскільки відповідальна за спричинену шкоду особа свій обов'язок із відшкодування шкоди не виконала.

Перехід права вимоги за наведеними норми права (ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України "Про страхування") слід відрізняти від зворотної вимоги (регресу), яка регулюється положеннями ст. 1191 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Системний аналіз цієї норми дає підстави для висновку, що для її застосування необхідні дві умови: право регресної вимоги до винної особи має третя особа після виконання нею зобов'язання перед потерпілим; регрес має місце після припинення зобов'язання з відшкодування шкоди.

Позивач, виплативши страхове відшкодування страхувальнику за договором майнового страхування, отримав від останнього права кредитора, а не регресу до особи, відповідальної за завдану шкоду.

Зважауючи на викладене, саме положеннями ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України "Про страхування" регулюються правовідносини між сторонами у справі, яка розглядається, а не ст. 1191 ЦК України, на яку посилається позивач.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 23.09.2015 р. у справі № 3-303гс15.

Транспортний засіб - автомобіль марки "ВАЗ", реєстраційний номер НОМЕР_2, яким спричинено ДТП, належить ОСОБА_5 та знаходився під керуванням ОСОБА_3

Згідно зі ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є, зокрема, діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Як передбачено ч. 1 ст. 1188 ЦК України, шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою, а за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

Таким чином, за змістом вказаних норм, у відносинах між кількома володільцями джерел підвищеної небезпеки відповідальність будується на загальному принципі вини.

Так, вина ОСОБА_3 була встановлена у судовому порядку, що підтверджується постановою Оболонського районного суду м. Києва від 20.05.2016 р. у справі №756/6379/16-п, а тому шкода, заподіяна внаслідок експлуатації автомобіля марки "ВАЗ", реєстраційний номер НОМЕР_2, відшкодовується нею, як законним володільцем даного транспортного засобу.

Вбачається, що ОСОБА_3 уклала з Приватним акціонерним товариством "Українська охоронно-страхова компанія" договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (поліс) № АІ/4157896, строк дії якого встановлено з 04.12.2015 р. по 03.12.2016 р. Забезпечений транспортний засіб за полісом - автомобіль марки "ВАЗ", реєстраційний номер НОМЕР_2.

Вказаним полісом передбачено, що ліміт відповідальності за шкоду заподіяну майну третіх осіб становить 50 000,00 грн, франшиза - 1 000,00 грн.

Відповідно до п. 22.1 ст. 22 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Згідно з п. 12.1 ст. 12 вказаного Закону страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту.

Враховуючи викладене, судова колегія погоджується з висновком місцевого суду про те, що вимога позивача про стягнення з відповідача 49 000,00 грн (50 000,00 грн + 1 000,00 грн) суми страхового відшкодування в порядку регресу є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

Стосовно доводів скаржника про те, що договір страхування укладено не з власником автомобіля марки "Mitsubishi", реєстраційний номер НОМЕР_1, та позивачем не доведено наявності майнового інтересу ОСОБА_2, колегія зазначає наступне.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про страхування" страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.

Згідно з ч. 1 ст. 16 Закону України "Про страхування" договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов'язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Як передбачено ч. 1 ст. 4 Закону України "Про страхування", предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, що не суперечать закону і пов'язані зокрема з володінням, користуванням і розпорядженням майном (майнове страхування).

Таким чином, положення Закону України "Про страхування" передбачає право будь-якої юридичної особи та дієздатної фізичні особи застрахувати свої майнові інтереси, що пов'язані будь-то з володінням, користуванням чи розпорядженням майном, а не з правом власності.

Інші доводи апеляційної скарги наведеного не спростовують та відхиляються колегією суддів як необґрунтовані.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про те, що рішення Господарського суду м. Києва від 07.11.2016 р. прийнято з повним та всебічним дослідженням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим апеляційна скарга Приватного акціонерного товариства "Українська охоронно-страхова компанія" задоволенню не підлягає.

У зв'язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги, відповідно до ст. 49 ГПК України, витрати по сплаті судового збору за її подання і розгляд покладаються на скаржника.

Керуючись ст. ст. 49, 99, 101, 103-105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Українська охоронно-страхова компанія" залишити без задоволення, рішення Господарського суду м. Києва від 07.11.2016 р. у справі № 910/16492/16 - без змін.

2. Матеріали справи № 910/16492/16 повернути до Господарського суду м. Києва.

3. Копію постанови надіслати сторонам.

Головуючий суддя С.І. Буравльов

Судді В.В. Андрієнко

В.В. Шапран