РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.01.2017Справа №910/124/17

Господарський суд міста Києва в складі:

головуючого судді Привалова А.І.

при секретарі Купній В.В.

розглянувши справу № 910/124/17

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Український лізинговий фонд»;

до товариства з обмеженою відповідальністю «ГАЗПРОМЕНЕРГІЯ 2000»;

про стягнення 642 064,59 грн.

за участю представників сторін:

від позивача: не з'явився;

від відповідача: не з'явився.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Господарського суду міста Києва звернулось товариство з обмеженою відповідальністю «Український лізинговий фонд» (надалі - позивач) з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «ГАЗПРОМЕНЕРГІЯ 2000» (надалі - відповідач) про стягнення 642 064,59 грн.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що відповідач в порушення умов укладеного між сторонами договору фінансового лізингу № 3641-01/04/15-Н від 30.04.2015р. не здійснив оплату лізингових платежів за період з березня по жовтень 2016 року, внаслідок чого у відповідача утворилась заборгованість у сумі 350 398,10 грн., за прострочення сплати якої нараховані до стягнення з відповідача інфляційні втрати у розмірі 24 607,44 грн. та 3% річних у розмірі 4321,46 грн. Крім того, за порушення відповідачем зобов'язань за договором, позивач додатково просить стягнути 45 678,00 грн. пені на підставі п.п. 7.1.1 договору, штраф - 52 559,69 грн. та штраф у сумі 164 500,00 грн. за дострокове розірвання договору на підставі п.п. 7.1.10 договору.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 05.01.2017р. порушено провадження у справі № 910/124/17 та призначено її розгляд на 26.01.2017р.

Представник позивача в судове засідання 26.01.2017р. не з'явився, при цьому 19.01.2017р. через відділ діловодства суду від представника відповідача отримано довідку про стан взаєморозрахунків, пояснення та клопотання про розгляд справи без участі представника позивача.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, вимоги ухвали про порушення провадження у справі від 05.01.2017р. не виконав, витребувані документи, в тому числі відзив на позов, суду не надіслав.

Відповідач належним чином повідомлений про призначення справи до розгляду в засіданні господарського суду, про час і місце його проведення, що підтверджується наявним у матеріалах справи повідомленням про вручення поштового відправлення.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК України. (п. 3.9.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції").

Згідно ст. 64 Господарського процесуального кодексу України, ухвала про порушення провадження у справі надсилається сторонам за повідомленою ними господарському суду поштовою адресою. У разі ненадання сторонами інформації щодо їх поштової адреси, ухвала направляється за адресою місцезнаходження сторін, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців.

У відповідності до ст. 87 Господарського процесуального кодексу України, ухвалу про порушення провадження у справі 05.01.2017р. було надіслано відповідачу рекомендованою кореспонденцією з повідомленням про вручення на адресу, що зазначена в позовній заяві, та отримана останнім 11.01.2017р.

Оскільки про поважні причини неявки в судове засідання представника відповідача суд не повідомлений, клопотань про відкладення розгляду справи від відповідача не надходило, тому суд вважає, що у відповідності до ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, справа може бути розглянута за наявними в ній матеріалами, без участі представника відповідача, яких достатньо для винесення рішення по суті.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 82 Господарського процесуального кодексу України, рішення прийнято господарським судом за результатами оцінки доказів, поданих позивачем, у нарадчій кімнаті.

Згідно ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, після закінчення розгляду справи у судовому засіданні було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представника позивача, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

30.04.2015р. між позивачем (за договором - лізингодавець) та відповідачем (за договором - лізингоодержувач) було укладено договір фінансового лізингу № 3641-01/04/15-Н, згідно з яким позивач (лізингодавець) зобов'язався передати відповідачу (лізингоодержувачу) в платне володіння та користування строком на 12 місяців автомобіль Nissan Patrol, 2013 року випуску, державний номер НОМЕР_1, а відповідач - прийняти та проводити оплату за користування указаним майном відповідно до графіку сплати лізингових платежів (додаток № 1 до договору).

Строк дії договору відповідно до п. 10 договору встановлений з моменту його підписання та діє до повного виконання сторонами своїх зобов'язань.

13.05.2015р. між позивачем та відповідачем укладено додаткову угоду № 1 до договору фінансового лізингу, якою сторони узгодили викласти графік лізингових платежів в новій редакції.

На виконання умов договору лізингу позивач передав відповідачу предмет лізингу: автомобіль Nissan Patrol, 2013 року випуску, державний номер НОМЕР_1, що підтверджується актом приймання передачі предмету лізингу до договору фінансового лізингу від 13.05.2015р.

Як зазначив позивач, відповідач всупереч умов графіку внесення лізингових платежів (додаток № 1 до договору фінансового лізингу) неналежно виконував зобов'язання по сплаті лізингових платежів, починаючи з березня 2016 року.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 10 Закону України "Про фінансовий лізинг", за умовами п.11.2.1 договору лізингу лізингодавець має право достроково, в односторонньому порядку відмовитись (розірвати) від договору та вилучити предмет лізингу у випадку, коли лізингоодержувач не сплатив лізинговий платіж (частково або повністю) та/або інший платіж, передбачений договором.

Листом за № 2412-УПК від 20.04.2016р. позивач повідомив відповідача про відмову від договору та повернення предмету лізингу.

Згідно з умовами п. 11.6 генерального договору фінансового лізингу, датою розірвання відповідного договору є дата фактичної передачі предмета лізингу лізингоодержувачем лізингодавцю (дата повернення) або дата вилучення предмета лізингу, шляхом підписання акту повернення майна з фінансового лізингу.

Актом повернення майна з фінансового лізингу за договором фінансового лізингу від 27.10.2016р., у зв'язку з невиконанням лізингоодержувачем своїх зобов'язань щодо сплати лізингових платежів за договором та утворенням заборгованості, підтверджується факт вилучення та повернення відповідачем позивачу з фінансового лізингу майна - предмету лізингу автомобіля Nissan Patrol, 2013 року випуску, державний номер НОМЕР_1.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 651 ЦК України, у разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

З урахуванням умов п. 11.6 договору та встановлених судом обставин повернення предмета лізингу, спірний договір фінансового лізингу № 3641-01/04/15-Н від 30.04.2015р. є розірваним з 27.10.2016р.

Згідно з приписами ст. 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 175 Господарського кодексу України, майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Укладений між сторонами договір за своєю правовою природою є договором лізингу.

Відповідно до статті 808 Цивільного кодексу України, за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавця на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізинговий платіж).

Згідно зі ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» до складу лізингових платежів можуть включатися: а) сума, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагорода лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсація відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

Пунктом 2.4 генерального договору фінансового лізингу встановлено, що всі чергові лізингові платежі лізингоодержувач зобов'язаний оплачувати не пізніше за дату та в сумі, які встановлені для їх оплати відповідно до графіка платежів.

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України, суб'єкт господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України.

Згідно зі ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов і вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Приписами статті 33 Господарського процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

На час розгляду спору в господарському суді відповідачем не надано доказів своєчасної оплати лізингових платежів на суму 350 398,10 грн. за період з березня 2016 року по жовтень 2016 року включно, таким чином суд дійшов висновку, що матеріалами справі підтверджується наявність у відповідача непогашеної заборгованості перед позивачем у сумі 350 398,10 грн., а тому вимога позивача про стягнення з відповідача заборгованості в сумі 350 398,10 грн. є законною, обґрунтованою, доведеною належними та допустимими доказами, та такою, що підлягає задоволенню у повному обсязі.

Крім того, позивачем було заявлено до стягнення з відповідача інфляційних втрат у розмірі 24 607,44 грн. та 3% річних у розмірі 4321,46 грн. з посиланням на приписи ст. 625 Цивільного кодексу України, а також 45 678,00 грн. пені з посиланням на пп. 7.1.1 договору, 52 559,69 грн. штрафу з посиланням на п.п. 7.1.2 договору, та 164 500,00 грн. штрафу на підставі пп.7.1.10 договору.

Відповідно до положень ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Статтею 611 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Відповідно до пп.7.1.1. генерального договору фінансового лізингу, за несвоєчасну оплату лізингових платежів та інших платежів, передбачених договором, відповідач сплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, діючої в період прострочення, від суми заборгованості за кожен день прострочення.

Пунктом 7.1.2 генерального договору фінансового лізингу визначено, що у разі несвоєчасної сплати лізингових платежів та інших платежів за відповідним договором, крім пені, відповідач сплачує штраф в залежності від терміну заборгованості: при затримці платежу від 2 до 10 днів - 5% від суми простроченої заборгованості; від 11 до 20 днів - 10% від суми простроченої заборгованості, понад 20 днів - 15% від суми простроченої заборгованості.

За дострокове розірвання договору за ініціативою позивача відповідно до п.11.1 генерального договору або у разі дострокового розірвання за ініціативою позивача у разі настання обставин, передбачених п.11.2 генерального договору, відповідач сплачує штраф у розмірі 10% від вартості предмета лізингу.

Згідно з ч. 2 ст. 218 Господарського кодексу України, учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання. У разі, якщо інше не передбачено законом або договором, суб'єкт господарювання за порушення господарського зобов'язання несе господарсько-правову відповідальність.

Відповідно до ч. 1. ст. 216 Господарського кодексу України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

У сфері господарювання, згідно з ч. 2 ст. 217 та ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України, застосовуються господарські санкції, зокрема, штрафні санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно ст. 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Спеціальним законом, що регулює договірні правовідносини між платниками і одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за невчасне виконання грошових зобов'язань, є Закон України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" від 22.11.1996р. № 543/96, відповідно до статті 3 якого, розмір пені за порушення грошового зобов'язання розраховується із суми простроченого платежу і не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Крім того, згідно з частиною 2 статті 343 ГК України платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Тобто, відповідно до вимог чинного законодавства сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, встановивши у договорі відповідальність за прострочення виконання зобов'язання у більшому розмірі, однак такі норми Закону передбачають обмеження розміру.

Частиною шостою статті 232 Господарського кодексу України передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Відповідно до ст. 55 Господарського процесуального кодексу України, суд, перевіривши розрахунок позивача щодо нарахування пені, задовольняє зазначену вимогу у розмірі 45 678,00 грн. відповідно до розрахунку позивача, наведеного у позовній заяві, який є арифметично вірним.

Згідно ч. 4 ст. 213 Господарського кодексу України, штраф як різновид неустойки, може бути встановлений договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг). Отже, пеня і штраф є різновидами неустойки, які не можна ототожнювати.

Оскільки сторони самостійно передбачили додатково крім сплати пені ще й штраф, та враховуючи те, що положення пункту 3.4 договору не суперечить нормам законодавства, так як його зміст встановлює механізм одноразового обчислення розміру штрафу на суму неоплаченої у встановлений термін вартості продукції, і є правовим наслідком прострочення оплати продукції з вини відповідача, що не має нічого спільного із постійним нарахуванням пені за весь період неналежного виконання грошового зобов'язання, суд зазначає, що вимога позивача про стягнення штрафу є обґрунтованою.

Одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання за договором, пені та штрафу не суперечить статті 61 Конституції України.

Зазначена правова позиція міститься у постанові Верховного Суду України від 27.04.2012 р. № 06/5026/1052/2011.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок штрафу в сумі 52 559,69 грн. на підставі пп. 7.1.2 договору та штрафу в сумі 164 500,00 грн. на підставі пп.7.1.10 договору, суд встановив, що вони є арифметично вірними, а тому позовні вимоги в цій частині також визнаються обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Крім того, згідно ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, передбачене законом право кредитора вимагати сплати інфляційних втрат та річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть якого полягає в отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Тобто, у разі неналежного виконання боржником грошового зобов'язання виникають нові додаткові зобов'язання, які тягнуть за собою втрату матеріального характеру.

Таким чином, оскільки вимоги позивача щодо стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних втрат ґрунтуються на законі (ст. 625 Цивільного кодексу України), а відповідач є таким що прострочив виконання грошового зобов'язання, тому позовні вимоги позивача в частині стягнення 3% річних та інфляційних втрат, підлягають задоволенню відповідно до розрахунку позивача, які судом перевірено й які є арифметично вірними.

Враховуючи вищевикладені обставини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню повністю.

Судові витрати, відповідно до ст. 49 ГПК України, покладаються на відповідача.

Керуючись ст.ст. 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В :

1. Позовні вимоги задовольнити повністю.

2. Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «ГАЗПРОМЕНЕРГІЯ 2000» (02099, м. Київ, вул. Бориспільська, 9; ) на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Український лізинговий фонд» (04205, м. Київ, пр. Оболонський, 35-А, оф. 301; ) заборгованість зі сплати лізингових платежів у сумі 350 398 грн. 10 коп., інфляційні втрати - 24 607 грн. 44 коп., 3% річних у розмірі 4321 грн. 46 коп. , пені - 45 678 грн., штраф - 52 559,69 грн., штраф у сумі 164 500 грн. за дострокове розірвання договору та 9630 грн. 97 коп. - витрат по сплаті судового збору. Видати наказ.

Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його прийняття, оформленого відповідно до вимог ст. 84 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст рішення підписано: 31.01.2017р.

Суддя А.І. Привалов