РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.01.2017Справа №910/22989/16

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ХАЗАРД"

до Державного підприємства "Підприємство із забезпечення нафтопродуктами"

про стягнення 845 792,88 грн.

Суддя Якименко М.М

Представники сторін:

від позивача: Стеценко О.В. - за довіреністю №1/12 від 12.12.2016 року;

від відповідача: Білан Р.О. - за довіреністю №7 від 10.01.2017 року.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "ХАЗАРД" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Державного підприємства "Підприємство із забезпечення нафтопродуктами" про стягнення 845 792,88 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідач порушив взяті на себе зобов'язання щодо оплати вартості отриманих послуг від позивача згідно умов Договору №ХЗ-1/О про надання послуг по охороні від 29.07.2015 року.

З цих підстав, позивач просив суд задовольнити позов, стягнувши з відповідача на свою користь 680 000,00 грн. - основного боргу, 107 622,96 грн. - пені, 51 266,64 грн. - інфляційних втрат, 6 903,28 грн. - 3% річних, 12 687,15 грн. - судового збору.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.12.2016 року порушено провадження у справі та призначено її розгляд на 24.01.2017 року.

Представник позивача в судовому засіданні 24.01.2017 року позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд їх задовольнити, представник відповідача позовні вимоги не визнав.

Відповідно до статті 85 ГПК України в судовому засіданні 24.01.2017 року оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані матеріали справи в їх сукупності, та заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

29.07.2015 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "ХАЗАРД" (далі по тексту - охорона, позивач) та Державним підприємством "Підприємство із забезпечення нафтопродуктами" (далі по тексту - відповідача, замовник) укладено Договір №ХЗ-1/О про надання послуг по охороні (далі по тексту - Договір), за умовою якого (п. 1 розділу 1 Договору) Замовник передає, а Охорона приймає під охорону Об'єкт та його відокремлені приміщення (будівлі), перераховані у дислокації (додаток 1 до договору) і позначені у план-схемі (далі - дислокація) Об'єкта, що охороняється (далі - Об'єкт).

Відповідно до п. 1. Розділу 2 Договору сума оплати за один календарний місяць охорони за цим договором визначається на підставі узгодженої протоколом Сторін договірної ціни охорони (додаток 3 до договору). Письмова згода Замовника про оплату послуг за новими тарифами є достатньою для залишення договору в силі. Перерахунок вартості оплати за послуги Охорони проводиться з дня її введення. Перерахунок вартості оплати за послуги може здійснюватись за ініціативою "Охорони", враховуючи зміни на ринку надання послуг, зміни цін на енергоносії, підвищення мінімального рівня заробітної плати, тощо, необхідності підвищення якості та рівня послуг, а також бачення доцільності керівництва "Охорони" щодо такого підвищення. Відмова від надання письмової згоди протягом 30 днів з дати її надання є достатньою підставою для розірвання "Охороною" Договору в односторонньому порядку.

Відповідно до п. 2. Розділу 2 Договору оплата за охорону відповідно до узгодженого протоколу, з врахуванням умов п. 2.1. цього Договору, здійснюється двічі на місяць платіжними дорученнями "Замовника", при цьому 50 відсотків оплати за охорону сплачується у вигляді передплати згідно рахунку-фактури "Охорони" на протязі трьох календарних днів від дати рахунку-фактури, а 50 відсотків після підписання акту виконаних робіт протязі 7 календарних днів.

Згідно з п. 1 Додатку №3 до Договору «Протокол узгодження договірної ціни на надання послуг по охороні» сторони досягли згоди про договірні ціну надання охоронних послуг за календарний місяць, що складає 340 000,00 грн.

Відповідно до Додаткової угоди №1 від 01.02.2016 року до Договору сторони погодили внести зміни до Протоколу узгодження договірної ціни на надання послуг по охороні додаток №3 Договору про надання послуг по охороні №ХЗ-1/О від 29.07.2015 р. (надалі - Протокол), а саме п.1 Протоколу викладено в наступній редакції: «Ми, що нижче підписались: від «Охорони» - директор ТОВ «ХАЗАРД» ОСОБА_3 та від «Замовника» - т.в.о. директора ДП «Підприємство із забезпечення нафтопродуктами» ОСОБА_4 свідчимо про те, що сторонами досягнуто згоди про договірну ціну надання охоронних послуг за календарний місяць, що складає 380000,00 грн. (триста вісімдесят тисяч гривень 00 коп.) в т.ч. ПДВ 63333,33 грн. за охорону об'єкту ДП «Підприємство із забезпечення нафтопродуктами» охоронцями ТОВ «ХАЗАРД».

Позивачем надані, а відповідачем прийняті послуги охорони (за січень - липень 2016 року) на суму 2 620 000,00 грн., що підтверджується підписаними між сторонами актами наданих послуг, зокрема:

- за січень 2016 року №1 від 31.01.2016 року на суму 340 000,00 грн.;

- за лютий 2016 року №5 від 29.02.2016 року на суму 340 000,00 грн.;

- за березень 2016 року №4 від 31.03.2016 року на суму 340 000,00 грн.;

- за квітень 2016 року №8 від 29.04.2016 року на суму 340 000,00 грн.;

- за травень 2016 року №9 від 31.05.2016 року на суму 340 000,00 грн.;

- за червень 2016 року №10 від 30.06.2016 року на суму 340 000,00 грн.;

- за липень 2016 року №12 від 29.07.2016 року на суму 340 000,00 грн.;

Відповідачем частково оплачено вартість отриманих послуг на суму 1 940 000,00 грн., сума 680 000,00 грн. залишене неоплаченою відповідачем.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що внаслідок порушення відповідачем зобов'язання щодо оплати вартості отриманих від позивача послуг, відповідно до умов Договору, у відповідача перед позивачем виникла заборгованість з їх оплати в розмірі 680 000,00 грн.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги прокурора підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Частиною 1 ст. 903 ЦК України встановлено, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

За договором охорони охоронець, який є суб'єктом підприємницької діяльності, зобов'язується забезпечити недоторканність особи чи майна, які охороняються. Володілець такого майна або особа, яку охороняють, зобов'язані виконувати передбачені договором правила особистої та майнової безпеки і щомісячно сплачувати охоронцю встановлену плату (ч. 1 ст. 978 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 173 ГК України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до частин 1, 2 статті 193 ГК України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

За змістом статті 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст. 527 ЦК України, боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Згідно вимог ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

З наданих позивачем доказів вбачається, що позивач взяті на себе зобов'язання виконав належним чином, надав відповідачу послуги за відповідну плату згідно умов Договору, а відповідач в порушення умов Договору не в повному обсязі сплатив на користь позивача вартість отриманих послуг, та має перед позивачем заборгованість з їх сплати в розмірі 680 000,00 грн.

Згідно частини першої статті 96 ЦК юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов'язаннями.

Відповідно до статті 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно статті 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Зважаючи на встановлені обставини справи та вимоги правових норм викладених вище, а також на те, що відповідач в установленому порядку обставини, які повідомлені позивачем, не спростував, розміру позовних вимог не оспорив, господарський суд приходить до висновку, що позовні вимоги про стягнення 680 000,00 грн. (основного боргу) нормативно та документально доведені, а тому підлягають задоволенню.

Відповідач припустився прострочення грошового зобов'язання, а тому позивач, керуючись п.1. розділу 7 Договору, просить суд стягнути з відповідача пеню, яка за розрахунками позивача становить 107 622,96 грн.

Пунктом 1 розділу 7 Договору передбачено, що у випадку несвоєчасної (неповної) оплати за охорону об'єкта нараховується пеня у розмірі подвійної облікової ставки НБУ суми простроченої плати за кожен день прострочення платежу.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань», платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня (ст. 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань»).

Відповідно до ч. 1 статті 546, статті 549 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором (згідно ч. 6 ст. 231 ГК України).

Згідно п. 6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Відповідно до п. 2.1. Постанови Пленуму Вищого Господарського Суду України від 17 грудня 2013 року №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» пеня, за визначенням частини третьої статті 549 ЦК України, - це вид неустойки, що забезпечує виконання грошового зобов'язання і обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожний день прострочення виконання. Застосування іншого виду неустойки - штрафу до грошового зобов'язання законом не передбачено, що, втім, не виключає можливості його встановлення в укладеному сторонами договорі (наприклад, за необґрунтовану відмову від переказу коштів за розрахунковими документами отримувача коштів), притому і як самостійний захід відповідальності, і як такий, що застосовується поряд з пенею. В останньому випадку не йдеться про притягнення до відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення двічі, тому що відповідальність настає лише один раз - у вигляді сплати неустойки, яка включає у себе і пеню, і штраф як лише форми її сплати.

Згідно з п. 2.5. Постанови Пленуму Вищого Господарського Суду України від 17 грудня 2013 року №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» щодо пені за порушення грошових зобов'язань застосовується припис частини шостої статті 232 ГК України. Даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов'язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов'язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. Необхідно також мати на увазі, що умова договору про сплату пені за кожний день прострочення виконання зобов'язання не може розцінюватися як установлення цим договором іншого, ніж передбачений частиною шостою статті 232 ГК України, строку, за який нараховуються штрафні санкції.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що вимоги прокурора в частині стягнення пені за несвоєчасне виконання відповідачем взятих на себе зобов'язань в розмірі 107 622,96 грн., нараховані відповідно до законодавства, тому підлягають задоволенню.

Також прокурор, керуючись статтею 625 ЦК України, просить суд стягнути з відповідача на свою користь: 51 266,64 грн. - інфляційних втрат, 6 903,28 грн. - 3% річних.

Відповідно до ч.1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до пунктів 3.1. та 3.2. Постанови Пленуму Вищого Господарського Суду України від 17 грудня 2013 року №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань», інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання. Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Згідно з п. 4.1. Постанови Пленуму Вищого Господарського Суду України від 17 грудня 2013 року №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань», сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Пунктом 2 Інформаційного листа Вищого господарського суду України від 17.07.2012р. №01-06/928/2012 «Про практику застосування Вищим господарським судом України у розгляді справ окремих норм матеріального права» (з посиланням на постанову Вищого господарського суду України від 05.04.2011р. № 23/466 та на лист Верховного суду України «Рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ від 03.04.1997р. №62-97р) зазначено, що сума боргу з урахуванням індексу інфляції повинна розраховуватися, виходячи з індексу інфляції за кожен місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якійсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція). Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних с способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Зазначену позицію також підтримує і Верховний Суд України (постанова Верховного суду України від 23.01.2012р. у справі №37/64). За таких обставин, на відміну від пені, 3% річних та інфляційні втрати розраховуються за весь період прострочення, а не за шість місяців.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що вимоги прокурора в частині стягнення з відповідача 51 266,64 грн. (інфляційних втрат) та 6 903,28 грн. (3% річних), нормативно та документально доведені, а тому підлягають задоволенню.

Відповідно до статті 49 ГПК України судові витрати покладаються судом на відповідача.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст. 32, 33, 49, 82 - 85 ГПК України, господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Державного підприємства "Підприємство із забезпечення нафтопродуктами" (01001, м. Київ, ВУЛИЦЯ ПАТОРЖИНСЬКОГО, будинок 6, офіс 5; ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ХАЗАРД" (01001, м. Київ, Печерський район, Провулок Музейний, будинок 4, офіс 4-1; ) 680 000 (шістсот вісімдесят тисяч) грн. 00 коп. - основного боргу, 107 622 (сто сім тисяч шістсот двадцять дві) грн. 96 коп. - пені, 51 266 (п'ятдесят одну тисячу двісті шістдесят шість) грн. 64 коп. - інфляційних втрат, 6 903 (шість тисяч дев'ятсот три) грн. 28 коп. - 3% річних, 12 687 (дванадцять тисяч шістсот вісімдесят сім) грн. 15 коп. - судового збору.

3. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Суддя Якименко М.М.

Дата складання (підписання) повного тексту рішення: 03.02.2017 року.