РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" лютого 2017 р. Справа № 903/544/16

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючої судді Олексюк Г.Є.

суддів Гудак А.В.

суддів Василишин А.Р.

при секретарі судового засідання Вох В.С.

розглянувши апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 акціонерного товариства "Українська злізниця" на рішення господарського суду Волинської області від 14.11.16 р.

у справі № 903/544/16 (суддя Філатова Світлана Тимофіївна )

позивач ОСОБА_2 акціонерне товариство "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Львівська залізниця"

відповідач ОСОБА_3 управління водопровідно-каналізаційного господарства "Ковельводоканал"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - ОСОБА_3 міська рада

про зобов'язання відповідача внести зміни в Договір

за участю представників сторін:

позивача - ОСОБА_4, ОСОБА_5, представники, довіренсть в справі

відповідача - ОСОБА_6,представник, довіреність в справі

третя особа - не з"явився

Судом розяснено представникам сторін права та обовязки, передбачені ст.ст.20, 22 ГПК України.

Заяв про відвід суддів не надходило.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Волинської області від 14.11.2016 р. у справі № 903/544/16 ( суддя Філатова С.Т.) у позові ОСОБА_1 акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі регіональної філії " Львівська залізниця" до Ковельського управління водопровідно - каналізаційного господарства "Ковельводоканал", третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - ОСОБА_3 міська рада про зобов"язання внести зміни в договір відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, місцевий господарський суд керувався положеннями статті 188 Господарського кодексу України, статтею 651 Цивільного кодексу України, п.п.12, 1.6,1.7 "Правил приймання стічних вод підприємств у комунальні та відомчі системи каналізації населених пунктів України", п.п.5.2, 5.5,5.6 "Правил користування системами централізованого комунального водопостачання та водовідведення в населених пунктах України № 190", Законами України "Про житлово - комунальні послуги", "Про питну воду та питне водопостачання" та прийшов до висновку, що всупереч вимогам , які наведені у зазначених вище нормах, позивачем здійснена установка витратоміра без отримання вихідних даних від відповідача, не на межі балансової належності мереж виробника та споживача, без погодження проекту тощо. Крім того, закон пов"язує можливість внесення змін до договору безпосередньо не з наявності істотної зміни обставин, а з наявності чотирьох умов, визначених ч.2 ст .652 ЦК України . Разом з тим, позивачем належними доказами не доведено обставин, які свідчать про наявність усіх чотирьох умов для зміни спірного договору, визначених ч.2 ст.652 ЦК України, та не наведено доказів, у розумінні ст.33 ГПК України, стосовно того, що із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона (позивач).

Не погодившись з постановленим рішенням, позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій вказує, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, таким, що прийняте судом з порушенням норм матеріального і процесуального права; висновки, викладені в ньому, є такими, що не відповідають дійсним обставинам справи.

Апелянт у скарзі покликається на пункт 1 ст. 19 Закону України Про житлово-комунальні послуги, ч. З ст. 179 Господарського кодексу України, ст. 627 ,п. п. 1,3 ст. 5 , ч.1 ст. 628 Цивільного кодексу України та наголошує, що відповідно до діючого договору, який відповідач не заперечує, здійснює оплату за надані послуги, послуги надаються безперебійно. Залізниця відповідно до договору № 63К-002/10-07 від 01.02.2007р. про приймання стічних вод у систему залізничної каналізації (далі - Договір) є Постачальником, стороною, яка надає послуги по прийманню стічних вод споживачу -, Ковельському УВКГ Ковельводоканал.

Оплата наданих послуг згідно показників витратоміра здійснюється на п.5.1 Правил № 190 від 27.06.2008р., відповідно до якого облік відпущеної питної води та прийнятих стоків здійснюється виробником і споживачами засобами вимірювальної техніки, які занесені до Державного реєстру або пройшли державну метрологічну атестацію. Вузли обліку повинні розташовуватись на межі споживача, як правило, на межі балансової належності мереж виробника та споживача, або за згодою виробника в приміщеннях, розташованих безпосередньо за зовнішньою стіною будівлі в місці входу водопровідного вводу (п.5.2).

Пунктом 5.25 Правил № 190 від 27.06.2008р. передбачено, що для контролю витрат води у споживачів, які не мають засобів обліку, а також перевірки показів встановлених засобів обліку, виробник має право встановлювати на вводах контрольні засоби обліку. Дообладнання або монтаж вузлів обліку для встановлення контрольних засобів обліку виконується за рахунок зацікавленої сторони.

Зауважив, що під час розгляду справи суд не врахував вищенаведені норми матеріального і процесуального права.

Апелянт наголосив, що під час розгляду справи №903/544/16 судом не прийнято до уваги ряд обставин та доказів, які мають суттєве значення у даній справі і безпосередньо пов'язані з Правом споживача на внесення змін до діючого договору, що свідчить про неповноту розгляду судом даної справи. Зокрема, відповідно до Правил приймання стічних вод підприємств у комунальні та відомчі системи каналізації населених пунктів України від 19.02.2002р. за № 37, правила поширюються на комунальні підприємства водопровідно-каналізаційного господарства міст і селищ України та інші підприємства, що мають на балансі системи місцевого водопроводу та каналізації та на всі підприємства, установи, організації незалежно від форм власності й відомчої належності, які скидають свої стічні води в системи каналізації населення. Субабонент водокористувач, який одержує воду з міської водопровідної мережі, скидає стічні води в міську каналізаційну мережу через мережі абонента за умови укладення з ним угоди та за погодженням з Водоканалом (п. п. 1,2, 1.4 Правил).

За змістом п. 1.4 Правил приймання стічних вод підприємств у комунальні та відомчі системи каналізації населених пунктів України, затверджених наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 19.02.2002р. № 37 і зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 26.04.2002р. за № 403/6691, стічні води підприємств - усі види стічних вод, що утворилися внаслідок їхньої діяльності після використання води в усіх системах водопостачання (господарсько-питного, технічного, гарячого водопостачання тощо), а також поверхневі та дощові води з території Підприємства (з урахуванням субабонентів).

Проте, в процесі розгляду справи, суд не врахував, що Залізниця не має заключених договорів на водовідведення із споживачами м. Ковель, надає послуги по частковому відведенню стічних вод Споживачів, що мають заключені договори на водовідведення (фізичні та юридичні особи) із Відповідачем по справі, тобто здійснює відведення стічних вод самого ж Ковельського УВКГ Ковельводоканал на його очисні споруди.

Наголосив, що при розгляді даної справи, відповідач в запереченнях на позовну заяву від 17.08.2016р. за № 1344 (в матеріалах справи) наголошував на тому, що питаннями відведення поверхневих та дренажних вод з території м. Ковель займається ОСОБА_3 підприємство Добробут, на балансі якого і знаходяться мережі зливової каналізації, а не суб'єкт господарювання ОСОБА_3 УВКГ Ковельводоканал. Однак, всупереч ст. 24 ГПК України, суд за власною ініціативою не залучив до участі в справі іншого відповідача.

Просить скасувати рішення господарського суду Волинської області від 14.11.2016р. у справі № 903/544/16 та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач повністю заперечує доводи апелянта, при цьому вказує, що закон пов'язує можливість розірвання договору безпосередньо не з наявністю істотної зміни обставин, а з наявністю чотирьох умов, визначених ч. 2 ст. 652 ЦК України, при істотній зміні обставин. Вважає, що місцевим судом правильно встановлено, що позивачем не викладено обставин, які свідчать про наявність усіх чотирьох умов для зміни спірного договору, визначених ч. 2 ст. 652 ЦК України, та не наведено доказів, у розумінні ст. 33 ГПК України, стосовно, того, що із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона (позивач), що узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України.

Зокрема, дії позивача суперечать вимогам п.п.5.2, 5.5,5.6,5.7,5.10 "Правил користування системами централізованого комунального водопостачання та водовідведення в населених пунктах України " № 190.

Просить залишити рішення господарського суду Волинської області від 14.11.2016 року по справі №903/544/16 без змін, а апеляційну скаргу ПАТ Українська залізниця в особі регіональної філії Львівська залізницях - без задоволення.

Третя особа ОСОБА_3 міська рада відзиву на апеляційну скаргу не подала, що відповідно до ч.2 ст. 96 ГПК України не перешкоджає перегляду рішення місцевого господарського суду .

В судовому засіданні представники апелянта повністю підтримали вимоги апеляційної скарги з підстав, викладених у ній. Просять скасувати рішення господарського суду Волинської області від 14.11.2016р. у справі № 903/544/16 та прийняти рішення про задоволення позовних вимог.

Представник відповідача в судовому засіданні повністю заперечила вимоги апеляційної скарги з підстав, викладених у відзиві. Просить рішення господарського суду Волинської області від 14.11.2016р. у вказаній справі залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - ОСОБА_3 міська рада в судове засідання не з"явилась, про час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлялась належним чином та заздалегідь, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення ( а.с. 118, т.2).

Стаття 22 ГПК України зобов'язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами. Оскільки явка в судове засідання представників сторін - це право, а не обов'язок, справа може розглядатись без їх участі, якщо нез'явлення цих представників не перешкоджає вирішенню спору.

Статтею 77 ГПК України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених статтею 69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні. Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

З врахуванням того, що у матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу у відсутність третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - ОСОБА_3 міської ради.

Відповідно до статті 101 Господарського процесуального кодексу України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі. У процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу.

Заслухавши пояснення представників сторін, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши повноту з'ясування та доведеність всіх обставин, що мають значення для справи, дослідивши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права при винесенні оскарженого рішення, судова колегія вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 01.02.2007р. між ООТГО "Львівська залізниця" (постачальник) та ОСОБА_3 управлінням водопровідно-каналізаційного господарства (споживач) був укладений договір №63К-002/10-07 про приймання стічних вод у систему залізничної каналізації.

Згідно п. 1.1 договору постачальник зобов'язався приймати від споживача стічні води згідно фактичного обліку по дислокації. Дислокацією до договору визначені 10 категорій споживачів по водолічильнику.

Згідно п.1.3. договору кількість стічних вод, прийнятих у залізничну каналізаційну мережу, визначається Споживачем і затверджується постачальником і дорівнює кількості спожитої води із залізничного водопроводу та інших джерел разом взятих. Розрахунок обсягів стоків виконується на підставі чинних нормативних документів і є додатком до договору.

У п.1.5 договору сторони обумовили, що приймання стічних вод від промислових підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності та відомчої належності до комунальних каналізацій здійснюється згідно з вимогами Правил приймання стічних вод підприємств комунальні та відомчі системи каналізації населених пунктів України, затв. Наказом Держбуду України від 19.02.2002р. № 37 .

Відповідно до п. 2.3 договору розрахунки за воду, використану споживачем, здійснюється згідно з главою 12 Правил користування системами комунального водопостачання та водовідведення в містах і селищах України та чинним законодавством України та затвердженими тарифами. У разі зміни тарифів, діючих на час укладення договору, оплата Споживачем наданих йому послуг здійснюється за новими цінами без зміни інших умов договору.

У п.5.2 договору Сторони передбачили , що зміни до договору оформляються двостороннім протоколом, що додається до договору і є невід'ємною частиною. Згідно п.6.3 договору усі питання, не передбачені цим договором, регулюються Правилами користування системами водопостачання та водовідведення в містах і селищах України та чинним законодавством (т.1, а.с 41-42).

Відповідно до матеріалів справи, 08.06.2016р. із супровідним листом №259 позивач - постачальник звернувся із заявою до Ковельського УВКГ "Ковельводоканал" (споживач) на підставі п.2 ст. 188 ГК України про внесення змін до договору про приймання стічних вод щодо визначення кількості стічних вод на підставі приладу обліку (витратоміра), що встановлений на каналізаційно-насосній станції (КНС) підрозділу Рівненська дистанція за адресою м. Ковель, вул. Мудрого, 22 та оплату за послуги згідно приладу обліку - витратоміра. Необхідність змін обґрунтував істотною зміною обставин, якими сторони керувались при укладенні договору, пославшись на п.п. 8 п.3.4.5 постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг від 10.08.2012р. №279 " Про затвердження Ліцензійних умов провадження господарської діяльності з централізованого водопостачання та водовідведення" (т.1,а.с 58).

Листом від 04.07.2016р. №1098 КУВКГ "Ковельводоканал" відмовило у підписанні додаткової угоди щодо внесення змін до договору, мотивуючи тим, що ОСОБА_3 УВКГ не може прийняти на облік витратомір та проводити по ньому розрахунки з ВП "Рівненська дистанція водопостачання", оскільки всі стічні води, що централізовано відводяться від мікрорайону "Ковель-2", надходять на очисні споруди Ковельського УВКГ по вул. Сурікова. ОСОБА_3 УВКГ пропонувало надання послуг з очищення стоків на очисних спорудах управління по вул. Грабовського відповідно до показів даного витратоміра.

Лист-відмова отриманий позивачем 06.07.2016р., вх. №869/3 (т.1, а.с 58-59).

У зв"язку з чим, 29.07.2016р. позивач звернувся з позовом до суду.

Аналізуючи зазначені обставини справи, колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке.

Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України ( надалі -ЦК) , кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно ст. 188 Господарського кодексу України ( надалі -ГК) зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором.

Сторона договору, яка вважає за необхідне змінити або розірвати договір, повинна надіслати пропозиції про це другій стороні за договором.

Сторона договору, яка одержала пропозицію про зміну чи розірвання договору, у двадцятиденний строк після одержання пропозиції повідомляє другу сторону про результати її розгляду.

У разі якщо сторони не досягли згоди щодо зміни (розірвання) договору або у разі неодержання відповіді у встановлений строк з урахуванням часу поштового обігу, заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду.

Загальні підстави для зміни договорів визначені ст. 651 ЦК України, а саме: зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Під зміною господарського договору слід розуміти зміну зобов'язань, які сторони прийняли на себе за договором, відповідно до змінених умов щодо предмета, місця, строків виконання тощо.

Позивач, звертаючись до відповідача з пропозицією про внесення змін до договору, свої дії обґрунтував істотною зміною обставин, якими сторони керувались при укладенні договору.

Відповідно до статті 652 ЦК України , якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, договір може бути змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов:

- в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане;

- зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися;

- виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору;

- із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона.

Отже, закон пов'язує можливість внесення змін до договору безпосередньо не з наявністю істотної зміни обставин, а з наявністю чотирьох умов, визначених частиною другою статті 652 Цивільного кодексу України, при істотній зміні обставин.

Колегія суддів констатує, що на час спору правовідносини, які виникли між сторонами, врегульовані, зокрема, Законами України "Про житлово-комнальні послуги", "Про питну воду та питне водопостачання", Правилами користування системами централізованого комунального водопостачання та водовідведення в населених пунктах України №190, Правилами приймання стічних вод підприємств у комунальні та відомчі системи каналізації населених пунктів України №37, місцевими правилами приймання стічних вод підприємств у систему каналізації м. Ковель.

Зокрема, судова колегія зауважує, що Договір від 01.02.2007р. №63К-002/10-07 було укладено відповідно до Правил користування системами водопроводу та каналізації на залізничному транспорті України, затвердженим наказом Міністерства транспорту України №393 від 02.08.1999р., зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 2 грудня 1999р. за № 831/4124.

Наказ втратив чинність згідно з наказом Міністерства інфраструктури України від 17.01.2015р. №7.

Згідно п.1.3. додатку №4 до п. 11.8 вказаних Правил передбачалось, що кількість стічних вод, прийнятих у залізничну каналізаційну мережу, визначається споживачем і затверджується постачальником.

Розрахунок обсягів стоків виконується на підставі чинних нормативних документів і є додатком до договору.

Відповідно, у п.1.3 договору сторони визначили, що кількість стічних вод, прийнятих у залізничну каналізаційну мережу, визначається споживачем і затверджується постачальником і дорівнює кількості спожитої води із залізничного водопроводу та інших джерел разом взятих. Розрахунок обсягів стоків виконується на підставі чинних нормативних документів і є додатком до договору.

Колегія суддів зауважує, що на час укладення договору діяли Правила приймання стічних вод підприємств у комунальні та відомчі системи каналізації населених пунктів України, затверджені наказом Держбуду України 19 лютого 2002 року №37, зареєстровані в Міністерстві юстиції України 26 квітня 2002 р. за №403/6691.

Згідно п.1.2 Правила поширюються на комунальні підприємства водопровідно-каналізаційного господарства міст і селищ України та інші підприємства, що мають на балансі системи місцевого водопроводу та каналізації, та на всі підприємства, установи, організації незалежно від форм власності й відомчої належності, які скидають свої стічні води в системи каналізації населених пунктів.

На час укладення договору діяли і Правила користування системами комунального водопостачання та водовідведення в містах і селищах України №65 від 01.07.94р., зареєстровані в Міністерстві юстиції України 22 липня 1994р. за №165/374, які втратили чинність, і діють Правила користування системами централізованого комунального водопостачання та водовідведення в населених пунктах України № 190 від 27.08.2008р., затв. наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України, зареєстровані в Міністерстві юстиції України 7 жовтня 2008р. за №936/15627 та згідно абз 2 п.1.1 ці Правила є обов'язковими для всіх юридичних осіб незалежно від форм власності і підпорядкування та фізичних осіб-підприємців, що мають у власності, господарському віданні або оперативному управлінні об'єкти, системи водопостачання та водовідведення, які безпосередньо приєднані до систем централізованого комунального водопостачання та водовідведення і з якими виробником укладено договір на отримання питної води, скидання стічних вод.

На підставі п.1.5 Правил №37 виконавчим комітетом ОСОБА_3 міської ради затверджені Правила приймання стічних вод підприємств у систему каналізації м. Ковеля ( а.с 227-254, т.1).

Згідно п.1.6 Правил №37 місцеві Правила приймання є обов'язковими для всіх підприємств, яким водоканали надають послуги з водовідведення та які розташовані та території даної місцевої ради. Вказані місцеві Правила регламентують порядок укладення та істотні умови договорів на водопостачання та водовідведення.

Поширення дії цих правил на договірні зобов'язання сторін обумовлено як самими Правилами, так і п.6.3 договору.

Запропоновані позивачем з посиланням на істотну зміну обставин умови договору передбачають внесення змін до умов обліку стічних вод на підставі приладу обліку-витратоміра.

В свою чергу, судова колегія зауважує, що діючими Правилами користування №190, які є обов'язковими для сторін договору, визначений порядок установки вузлів обліку, а саме: вузли обліку повинні розташовуватись на мережі споживача, як правило, на межі балансової належності мереж виробника та споживача, або за згодою виробника в приміщеннях, розташованих безпосередньо за зовнішньою стіною будівлі в місці входу водопровідного вводу (п. 5.2);

проектування, монтаж та експлуатація вузлів обліку виконуються відповідно до вимог державних будівельних норм. Приймання в експлуатацію вузла обліку та реєстрація засобів обліку здійснюються за участю представника виробника (п. 5.5);

до початку розробки технічної документації вузла обліку споживач повинен отримати від виробника вихідні дані, а також рекомендації щодо типу засобів обліку. Вихідні дані видаються за заявкою споживача в 15-денний термін. Вибір засобів обліку здійснює споживач, виходячи з отриманих вихідних даних, одержаних від виробника. (п.5.6);

установка засобів обліку здійснюється відповідно до проекту, погодженого виробником (п.5.7);

Засоби обліку в місцях їх приєднання до трубопроводів повинні бути опломбовані представником виробника і захищені від несанкціонованого втручання в їх роботу, яке може порушити достовірний облік кількості отриманої води. Засувки на обвідних лініях повинні бути опломбовані виробником. Неопломбовані засоби обліку до експлуатації не допускаються (п.5.10).

З огляду на зазначене, колегія суддів констатує, що Правилами №190, які є обов'язковими для сторін договору, визначена послідовність та узгодженість дій виробника і споживача під час встановлення вузлів обліку (в даному випадку витратоміра).

Разом з тим, як вірно встановлено судом першої інстанції, всупереч зазначеному, установка витратоміра здійснювалась без дотримання зазначених вище вимог.

Зокрема, здійснена установка витратоміра без отримання вихідних даних від відповідача, не на межі балансової належності мереж виробника та споживача, без погодження проекту тощо. Доказів зворотнього апеляційному суду не надано.

Суд апеляційної інстанції доводи позивача про те , що установку витратоміра могло здійснити лише спеціалізоване ліцензоване підприємство, а у відповідача відсутністя ліцензія та компетентні працівники, а тому він його не залучав до установки витратоміра , не приймає до уваги з огляду на таке.

Колегія суддів констатує, що вказані обставини не звільняють позивача від обов'язку погоджувати дії по установці засобів обліку з відповідачем, який здійснює в м. Ковелі технологічний процес водовідведення.

В свою чергу, як вірно встановив суд першої інстанції, апелянта одноосібно, всупереч вимогам розділу V Правил №190, встановив витратомір, не отримавши попередньо вихідні дані від відповідача та просить зобов'язати останнього здійснювати облік за вказаним витратоміром.

При цьому, згідно п.п. 5.5, 5.10 Правил приймання в експлуатацію вузла обліку здійснюється за участю представника виробника і засоби обліку в місцях їх приєднання до трубопроводів повинні бути опломбовані представником виробника; неопломбовані засоби обліку до експлуатації не допускаються.

Крім того, як встановлено матеріали справи та поясненнями в судовому засіданні представника апелянта , на даний час вузол обліку (витратомір) відповідачем не прийнятий.

Колегія суддів зауважує, що закон пов'язує можливість внесення змін до договору безпосередньо не з наявністю істотної зміни обставин, а з наявністю чотирьох умов, визначених ч.2 ст.652 ЦК України, при істотній зміні обставин.

Наведеної правової позиції дотримується Верховний Суд України при здійсненні перегляду судових рішень господарських судів у справах зі спорів, пов'язаних із застосуванням ст.652 ЦК України (постанова ВСУ від 27.02.2012р у справі №2/52-09 (Постанова №3-9гс12).

В судовому засіданні під час апеляційного розгляду справи, представник апелянта не довела осбавин, які свідчать про наявність усіх чотирьох умов , не обґрунтувала можливість застосування до спірних правовідносин ст.652 ЦК України, лише вказала, що на момент укладення договору, позивач не міг передбачити необхідність встановлення витратоміра.

Також, колегія суддів не приймає покликання представника апелянта на п. 3.4.5 Ліцензійних умов провадження господарської діяльності з централізованого водопостачання та водовідведення, як на істотну зміну обставин щодо обліку водовідведення, оскільки спосіб визначення кількості стічних вод засобами вимірювальної техніки був визначений і на час укладення сторонами договору як в п.11.1 Правил користування системами водопроводу та каналізації на залізничному транспорті України від 02.12.1999р. за №831/4124, так і в розділі 4 Правил користування системами комунального водопостачання та водовідведення в містах і селищах України №65 від 01.07.94р., і в п.10.3 Правил технічної експлуатації систем водопостачання та водовідведення населених пунктів України, затверджених наказом Держжиткомунгоспу від 05.07.1995р., №30.

З огляду на зазначене, колегія суддів констатує, що доводи апелянта є не обґрунтованими і не відповідають дійсним обставинам справи.

Щодо покликань апелянта про необхідність залучення до справи в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_3 підприємство "Добробут", колегія суддів відзначає таке.

Згідно ч. 1 ст. 27 ГПК України треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до прийняття рішення господарським судом, якщо рішення з господарського спору може вплинути на їх права або обов'язки щодо однієї з сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за клопотанням сторін, прокурора .

Таким чином, із приписів даної правової норми випливає, що третю особу може бути залучено до участі у справі на боці сторони, з якою у неї існують певні правові відносини, якщо рішення зі спору може вплинути на права та обовязки цієї особи щодо однієї із сторін у спорі.

Апелянт не довів, яким чином рішення суду у даній справі може вплинути на права та обов"язки Ковельського підприємства "Добробут".Крім того,судом апеляційної інстанції враховується , що підприємство « Добробут» не є учасником спірного договору , у якій позивач просить внести зміни.

З огляду на зазначене, колегія суддів не вбачає підстав для залучення в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - ОСОБА_3 підприємство "Добробут".

Враховуючи наведене, судова колегія Рівненського апеляційного господарського суду вважає вірним висновок місцевого господарського суду щодо відмови у задоволенні позову про зобов"язання внести зміни в договір, оскільки позивачем належними доказами не доведено обставин, які свідчать про наявність усіх чотирьох умов для зміни спірного договору, визначених ч.2 ст.652 ЦК України, та не наведено доказів, у розумінні ст.33 ГПК України, стосовно того, що із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона (позивач).

Доводи апеляційної скарги та пояснення представника апелянта не спростовують по суті правильного висновку суду, викладеного у оскаржуваному рішенні.

В силу ст.ст. 33, 38, 43,47 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності, коли кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, а суд, оцінивши подані по справі докази за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, повинен прийняти рішення за результатами обговорення усіх цих обставин.

Апеляційний господарський суд вважає, що судом першої інстанції в порядку статті 43 Господарського процесуального кодексу України всебічно, повно і об'єктивно досліджено матеріали справи та вірно застосовані норми процесуального і матеріального права, у зв'язку з чим відсутні правові підстави для задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Львівська залізниця" та скасування чи зміни рішення господарського суду Волинської області від 14 листопада 2016 року у справі №903/544/16.

Судовий збір за подачу апеляційної скарги відповідно до ст. 49 ГПК України в звязку з відмовою в її задоволенні покладається на апелянта.

Керуючись ст.ст. 49,99,101,103,105 ГПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Рішення господарського суду Волинської області від 14 листопада 2016 року у справі № 903/544/16 залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Львівська залізниця" залишити без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

Головуюча суддя Олексюк Г.Є.

Суддя Гудак А.В.

Суддя Василишин А.Р.