КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"31" січня 2017 р. Справа№ 910/17755/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Станіка С.Р.

суддів: Корсакової Г.В.

Власова Ю.Л.

За участю представників:

Від позивача (апелянта): Матушевська А.Є.

Від відповідача: не з'явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "АСКО - Донбас Північний" на рішення Господарського суду міста Києва від 09.11.2016 у справі № 910/17755/16 (суддя Чинчин О.В.)

за позовом Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "АСКО - Донбас Північний"

до Товариства з додатковою відповідальністю "Страхове товариство "Домінанта"

про стягнення 5 502,98 грн., -

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 09.11.2016 по справі № 910/17755/16, повний текст якого складено 14.11.2016, позов Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "АСКО - Донбас Північний" до Товариства з додатковою відповідальністю "Страхове товариство "Домінанта" про стягнення 5 502,98 грн. задоволено частково, а саме присуджено до стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних у розмірі 245 грн. 43 коп., інфляційні у розмірі 1 373 грн. 36 коп. та судовий збір у розмірі 405 грн. 37 коп.

Рішення місцевого господарського суду мотивовано тим, що договірні відносини між сторонами відсутні, а для позадоговірних (регресних) зобов'язань у сфері страхування чинне цивільне законодавство не передбачає можливість забезпечення виконання таких зобов'язань шляхом встановлення неустойки, тому суд першої інстанції дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог позивача в частині стягнення з відповідача пені. Разом з тим, місцевий господарський суд зазначив, що грошове зобов'язання може виникати між сторонами не тільки із договірних відносин, а й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема і факту завдання майнової шкоди іншій особі, а отже, зважаючи на таку юридичну природу правовідносин сторін як грошових зобов'язань, на них поширюється дія положень частини 2 статі 625 Цивільного кодексу України. Враховуючи вищенаведене, суд першої інстанції задовольнив вимоги позивача про стягнення з відповідача нарахованих на суму боргу 45 939 грн. 72 коп. за загальний період прострочки з 13.09.2015 по 16.11.2015 3 % річних у розмірі 245 грн. 43 коп. та інфляційних у розмірі 1 373 грн. 36 коп. Однак, судом першої інстанції встановлено, що позивачем було надіслано вимогу відповідачу в розумінні частини 2 статті 530 Цивільного кодексу України про виплату страхового відшкодування лише на суму в розмірі 45 939 грн. 72 коп., а про виплату страхового відшкодування у розмірі 4 060 грн. 28 коп. в межах ліміту відповідальності по майну (50 000 грн. 00 коп.) після здійснення доплати страхового відшкодування на суму 7 082 грн. 63 коп., було заявлено в межах судового розгляду у справі № 910/18247/15, а тому вказані дії не можуть розглядатися як вимога у розумінні зазначеної норми Цивільного кодексу України. З урахуванням наведеного місцевий господарський суд відмовив в задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача за загальний період прострочки з 07.11.2015 по 16.11.2015 3% річних у розмірі 03 грн. 34 коп. та інфляційних у розмірі 81 грн. 21 коп. на суму невиплаченого страхового відшкодування 4 060 грн. 28 коп.

Не погоджуючись з рішенням Господарського суду міста Києва від 09.11.2016 по справі № 910/17755/16, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою в якій вищевказане рішення місцевого господарського суду скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні відмовити у повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що твердження суду про те, що відносили, які виникли між позивачем та відповідачем є деліктним зобов'язанням, є невірні, оскільки вони виникають саме із договірних відносин. Крім того, апелянт зазначає, що відносини між ним та відповідачем не регресні, а суброгаційні, оскільки виникають саме із суброгації. Також, скаржник зазначив, що розмір пені встановлено в Законі України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Серед іншого, апелянт зазначає, що суд відмовив у стягненні пені, враховуючи те, що для позадоговірних зобов'язань чинне законодавство не передбачає можливості виплати неустойки, однак, на думку скаржника, дані відносини виникають саме із договірних зобов'язань. Крім того, апелянт зазначив про те, що приписи ч. 2 ст. 530 Цивільного кодексу України не можуть бути застосовані до даних правовідносин, оскільки вони регулюються приписами ст. 36.2. Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Враховуючи вищенаведене, скаржник зазначив, що суд не вірно дослідив, надав оцінку та застосував норми матеріального права.

Відповідно до автоматизованого розподілу судової справи № 910/17755/16 між суддями, справу розподілено судді - доповідачу Станіку С.Р. у складі колегії суддів: головуючий суддя: Станік С.Р., судді: Корсакова Г.В, Власов. Ю.Л.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 01.12.2016 апеляційну скаргу по справі № 910/17755/16 прийнято до розгляду колегією суддів у складі: головуючий суддя: Станік С.Р., судді: Корсакова Г.В, Власов. Ю.Л. та призначено до розгляду на 20.12.2016.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 20.12.2016 розгляд справи № 910/17755/16 було відкладено до 31.01.2017.

В судовому засіданні 31.01.2017 представник позивача підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі, просив рішення Господарського суду міста Києва від 09.11.2016 у справі № 910/17755/16 скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги повністю.

Відповідач в судове засідання 31.01.2017 своїх представників не направив, причин неявки суд не повідомив, про розгляд справи був повідомлений належним чином (рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення № 836). Через канцелярію суду заяв та клопотань не подавав.

В силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку, дотримання якого є процесуальною гарантією дотримання прав сторін спору.

У п. 3 Постанови № 11 від 17.10.2014 Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних справ і справ про адміністративні правопорушення" розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків у цивільних справах є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи "Федіна проти України" від 02.09.2010р., "Смірнова проти України" від 08.11.2005р., "Матіка проти Румунії" від 02.11.2006р., "Літоселітіс Проти Греції" від 05.02.2004р.).

Одночасно, застосовуючи відповідно до ч. 1 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України, ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" при розгляді справи ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов'язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п. 35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії-" (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України").

Дослідивши матеріали справи, з метою дотримання розумних процесуальних строків розгляду апеляційної скарги на рішення місцевого господарського суду, встановленого ч. 1 статті 102 Господарського процесуального кодексу України, враховуючи те, що розгляд апеляційної скарги відкладався, судова колегія вважає можливим розглянути справу у відсутності представників відповідача, за наявними у справі матеріалами.

Частиною п'ятою статті 106 Господарського процесуального кодексу України визначено, що апеляційні скарги на ухвали місцевого господарського суду розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення місцевого господарського суду.

Статтею 99 Господарського процесуального кодексу України визначено, що в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі. Апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Згідно з статтею 101 Господарського процесуального кодексу України, у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі. В апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Київський апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення місцевого господарського суду має бути залишено без змін, виходячи із наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується наявними матеріалами справи, 17.03.2014 між Приватним акціонерним товариством "Страхова компанія "АСКО - Донбас Північний" (Страховик) та ОСОБА_3 (Страхувальник) було укладено Договір страхування № 057340, предметом якого є страхування транспортного засобу "Кіа", державний реєстраційний номер НОМЕР_1.

27.12.2014 по на дорозі М - 05 Київ - Одеса 459 км 1 м відбулась дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу "Кіа", державний реєстраційний номер НОМЕР_1, що належить ОСОБА_3, під керуванням ОСОБА_4, та транспортного засобу "Шевроле", державний реєстраційний номер НОМЕР_2, під керуванням ОСОБА_5, що підтверджується Довідкою № 9483153 про дорожньо - транспортну пригоду.

В результаті дорожньо-транспортної пригоди було пошкоджено застрахований Позивачем автомобіль "Кіа", державний реєстраційний номер НОМЕР_1.

Постановою Біляївського районного суду Одеської області від 24.02.2015 у справі № 496/578/15-п ОСОБА_5, водія транспортного засобу "Шевроле", державний реєстраційний номер НОМЕР_2, визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу у розмірі 340 грн.

Відповідно до рахунку-фактури №СФ-0000020 від 12.01.2015, виставленого Товариством з обмеженою відповідальністю "Тюнінг-Сервіс Клуб Маршал", вартість відновлювального ремонту транспортного засобу "Кіа", державний реєстраційний номер НОМЕР_1 складала 71 538 грн. 70 коп.

21.01.2015 ОСОБА_3 звернувся до Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія АСКО-Донбас Північний" з заявою про виплату за договором майнового страхування. У вказаній заяві страхувальник просив перерахувати страхове відшкодування на рахунок Товариства з обмеженою відповідальністю "Тюнінг-Сервіс Клуб Маршал".

24.01.2015 на замовлення Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія АСКО-Донбас Північний" суб'єктом оціночної діяльності ОСОБА_6 (кваліфікаційне свідоцтво №6409 від 18.10.2008) було складено звіт № 14/0-239 про оцінку вартості матеріального збитку, спричиненого власнику колісного транспортного засобу, за яким вартість матеріальної шкоди, завданої власнику транспортного засобу "Кіа", державний реєстраційний номер НОМЕР_1 внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка сталась 27.12.2014 року, становить 45 939 грн. 72 коп., а вартість відновлювального ремонту складає 53 593 грн. 41 коп.

Відповідно до Страхового акту № 1.17/15 від 27.01.2015 року Позивач здійснив виплату страхового відшкодування Товариству з обмеженою відповідальністю "Тюнінг-Сервіс Клуб Маршал" в розмірі 45 939 грн. 72 коп., що підтверджується платіжним дорученням № 19 від 29.01.2015 із зазначенням призначення платежу: "страхове відшкодування "Кіа", державний реєстраційний номер НОМЕР_1".

Згідно з Полісом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АІ/4225813 цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу "Шевроле", державний реєстраційний номер НОМЕР_2, на момент настання страхової події була застрахована у відповідача, ліміт відшкодування по майну 50 000 грн. 00 коп., розмір франшизи згідно з вказаним Полісом складає 00 гривень 00 копійок.

08.06.2015 Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "АСКО - Донбас Північний" звернулось до Товариства з додатковою відповідальністю "Страхове товариство "Домінанта" з заявою № 22 про виплату страхового відшкодування у розмірі 45 939 грн. 72 коп., яка була отримана останнім 15.06.2015, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення уповноваженій особі підприємства Відповідача.

15.07.2015 Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "АСКО - Донбас Північний" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з додатковою відповідальністю "Страхове товариство "Домінанта" про стягнення страхового відшкодування в сумі 45 939,72 грн.

Відповідно до страхового акту № 1.17/15/2 від 29.07.2015 позивач здійснив виплату страхового відшкодування Товариству з обмеженою відповідальністю "Тюнінг-Сервіс Клуб Маршал" в розмірі 7 082 грн. 63 коп., що підтверджується платіжним дорученням № 2190 від 29.07.2015 із зазначенням призначення платежу: "страхове відшкодування "Кіа", державний реєстраційний номер НОМЕР_1".

10.08.2015 до місцевого господарського суду надійшла заява № 923 від 03.08.2015 Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія АСКО-Донбас Північний" про збільшення позовних вимог, в якій заявник просив стягнути з відповідача страхове відшкодування в розмірі 50 000 грн.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 23.09.2015 у справі № 910/18247/15 стягнуто з Товариства з додатковою відповідальністю "Страхове товариство "Домінанта" на користь Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія АСКО-Донбас Північний" страхове відшкодування в сумі 50 000 грн.

17.11.2015 Товариство з додатковою відповідальністю "Страхове товариство "Домінанта" виплатило Позивачу страхове відшкодування у розмірі 50 000 грн. 00 коп., що підтверджується платіжним дорученням № 4514 від 17.11.2015.

Враховуючи вищенаведене, а також неналежне виконання відповідачем своїх зобов'язань відповідно до статті 35 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з Товариства з додатковою відповідальністю "Страхове товариство "Домінанта" пеню у розмірі 3 799 грн. 64 коп., 3% річних у розмірі 248 грн. 77 коп. та інфляційні у розмірі 1 454 грн. 57 коп.

На підставі ст. 1166 Цивільного кодексу України шкода, завдана майну фізичної чи юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Статтею 3 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" передбачено, що обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.

Статтею 5 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" встановлено, що об'єктом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов'язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров'ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу.

Згідно ст. 22 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Відповідно до ч. 2 ст. 8 Закону України "Про страхування", страховий випадок - це подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов'язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі.

Згідно зі статтею 16 Закону України "Про страхування", договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, за якою страховик бере на себе зобов'язання в разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі у визначенні строки та виконувати інші умови договору.

Відповідно до статті 979 Цивільного кодексу України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується в разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній в договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 22 Цивільного кодексу України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується наявними матеріалами справи, позивачем на виконання зобов'язань за договором страхування № 057340 від 17.03.2014, предметом якого є страхування транспортного засобу "Кіа", державний реєстраційний номер НОМЕР_1, було відшкодовано на користь страхувальника 45 939 грн. 72 коп. та 7 082 грн. 63 коп.

Відповідно до ч. 2 ст. 512 Цивільного кодексу України, кредитор у зобов'язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом.

Згідно ст. 514 Цивільного кодексу України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Такими Законами, зокрема, є приписи ст. 993 Цивільного кодексу України та ст. 27 Закону України "Про страхування", відповідно до яких до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги (суброгації), яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції дійшов вірних висновків, що у таких правовідносинах відбувається передача (перехід) права вимоги від страхувальника (вигодонабувача) до страховика.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції вважає за необхіне зазначити, що позивач звернувся до суду з даним позовом в порядку суброгації, а не як визначив суд першої інстанції - в порядку регресу.

При суброгації нового зобов'язання із відшкодування збитків не виникає - відбувається заміна кредитора: потерпілий (а ним є страхувальник або вигодонабувач) передає страховику своє право вимоги до особи, відповідальної за спричинення шкоди. Внаслідок цього страховик виступає замість потерпілого.

Аналогічна правова позиція викладена у листі Верховного суду України від 19.07.2011 «Судова практика розгляду цивільних справ, що виникають з договорів страхування.».

Таким чином, страховик виступає замість потерпілого у деліктному зобов'язанні.

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Новий кредитор набуває прав та обов'язків свого попередника. Відповідно, заміною кредитора деліктне зобов'язання не припиняється, оскільки відповідальна за спричинену шкоду особа свій обов'язок із відшкодування шкоди не виконала.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 23.09.2015 у справі № 3-303гс15.

Таким чином, суд апеляційної інстанції погоджується з судом першої інстанції, що до позивача, у зв'язку з погашенням шкоди коштами страхового відшкодування перейшло право вимоги (права кредитора, яким у деліктному зобов'язанні є потерпілий) до особи, відповідальної за заподіяний збиток із залишком строку позовної давності.

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 1187 Цивільного кодексу України, джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо - і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Згідно положень пунктів 1, 3 частини 1 статті 1188 Цивільного кодексу України, шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою, а за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

Отже, за змістом вказаних норм, у відносинах між кількома володільцями джерел підвищеної небезпеки відповідальність будується на загальному принципі вини.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується наявними матеріалами справи, вина особи, яка керувала транспортним засобом "Шевроле", державний реєстраційний номер НОМЕР_2, встановлена у судовому порядку Постановою Біляївського районного суду Одеської області від 24.02.2015 року у справі №496/578/15-п, якою ОСОБА_5, водія транспортного засобу "Шевроле", державний реєстраційний номер НОМЕР_2, визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу у розмірі 340 гривень.

Згідно зі ст. 1 Закону України "Про страхування" страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів громадян та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати громадянами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.

Приписами статті 4 Закону України "Про страхування" визначено, що майнові інтереси, які пов'язані із володінням, користуванням і розпорядженням майном, а також інтереси, пов'язані з відшкодуванням страхувальником заподіяної ним шкоди особі або її майну, а також шкоди, заподіяної юридичній особі (страхування відповідальності) віднесені до об'єктів страхування.

Абзацом 1 статті 9 Закону України „Про страхування" визначено, що страхова сума - грошова сума, в межах якої страховик відповідно до умов страхування зобов'язаний провести виплату при настанні страхового випадку. Страхове відшкодування - це страхова виплата, яка здійснюється страховиком у межах страхової суми за договорами майнового страхування і страхування відповідальності при настанні страхового випадку (абзац 16 статті 9 Закону України „Про страхування").

Абзацем 18 статті 9 Закону України "Про страхування" передбачено, що франшиза - частина збитків, що не відшкодовується страховиком згідно з договором страхування.

Як вже зазначалося вище, відповідно до страхових актів № 1.17/15 від 27.01.2015, № 1.17/15/2 від 29.07.2015 позивач здійснив виплату страхового відшкодування Товариству з обмеженою відповідальністю "Тюнінг-Сервіс Клуб Маршал" в розмірі 45 939 грн. 72 коп., що підтверджується платіжним дорученням № 19 від 29.01.2015 та в розмірі 7 082 грн. 63 коп., що підтверджується платіжним дорученням № 2190 від 29.07.2015 із зазначенням призначення платежу: "страхове відшкодування "Кіа", державний реєстраційний номер НОМЕР_1".

Згідно з полісом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АІ/4225813 цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу "Шевроле", державний реєстраційний номер НОМЕР_2, на момент настання страхової події була застрахована у Відповідача, ліміт відшкодування по майну 50 000 грн. 00 коп., розмір франшизи згідно з вказаним Полісом складає 00 гривень 00 копійок.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 23.09.2015 у справі № 910/18247/15 стягнуто з Товариства з додатковою відповідальністю "Страхове товариство "Домінанта" на користь Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія АСКО-Донбас Північний" страхове відшкодування в сумі 50 000 грн., з урахуванням заяви № 923 від 03.08.2015 позивача про збільшення позовних вимог.

Докази оскарження вказаного судового рішення в матеріалах справи № 910/17755/16 - відстуні.

Одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів (п. 4 Інформаційного листа Вищого господарського суду України № 01-8/1427 від 18.11.2003 року "Про Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та юрисдикцію Європейського суду з прав людини").

Відповідно до ст. 35 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Так, преюдиційні факти є обов'язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність встановлено у рішенні, у зв'язку з чим немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву істинність та стабільність судового акту, який набрав законної сили.

Норми статті 124 Конституції України визначають обов'язковість виконання усіма суб'єктами прав судового рішення у вказаній справі.

Згідно з преамбулою та статтею 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав та свобод людини, згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25.07.02 року у справі за заявою № 48553/99 "Совтрансавто-Холдінг" проти України", а також згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 28.10.99 року у справі за заявою № 28342/95 "Брумареску проти Румунії" встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Таким чином, враховуючи вищенаведене, суд апеляційної інстанції погоджується з місцевим господарським судом про те, що судове рішення у справі № 910/18247/15, яке набрало законної сили, не може бути поставлене під сумнів, а інші рішення, в тому числі і у даній справі, не можуть йому суперечити, а тому встановлено факт того, що саме Товариство з додатковою відповідальністю "Страхове товариство "Домінанта" є відповідальним за заподіяний збиток власнику транспортного засобу "Кіа", державний реєстраційний номер НОМЕР_1.

Отже, внаслідок неналежного виконання зобов'язання відповідачем, позивач просить стягнути з Товариство з додатковою відповідальністю "Страхове товариство "Домінанта" на його користь пеню за загальний період прострочки з 13.09.2015 по 16.11.2015 у розмірі 3 799 грн. 64 коп.

Стаття 611 Цивільного кодексу України передбачає, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, якими зокрема є сплата неустойки.

Згідно із положень ст.ст. 546, 549 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, різновидом якої є пеня.

За змістом ст. 549 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ч.1 ст. 548 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

Згідно з п.1 ч.2 ст.551 ЦК України предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Однак, правові підстави для стягнення суми пені відсутні, оскільки розмір пені договором або актом цивільного законодавства у спірних правовідносинах суброгації сторін не визначено.

Згідно з п. 36.2 ст. 36 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" страховик (МТСБУ) протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов'язаний: у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його.

Відповідно до п. 36.5 ст. 36 вказаного Закону за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування (регламентної виплати) з вини страховика (МТСБУ) особі, яка має право на отримання такого відшкодування, сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня.

Згідно п. 4 розділу «Спори, що виникають із договорів страхування» листа Верховного Суду України від 01.05.2013 «Висновки Верховного Суду України, викладені у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 111 16 ГПК України, за II півріччя 2012 р.», положення п. 37.2 ст. 37 Закону України від 1 липня 2004 р. N 1961-IV "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" (у редакції від 14.08.2011), яким встановлено, що за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування з вини страховика або Моторного (транспортного) страхового бюро України особі, яка має право на отримання такого відшкодування, сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діє у період, за який нараховується пеня, не поширюється на правовідносини між страховиками, оскільки зазначена норма регулює відносини страховика і страхувальника за договором страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (постанова Верховного Суду України від 26 вересня 2012 р. у справі N 3-41гс12).

З наведеного вбачається, що положення п. 36.5 ст. 36 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" (в редакції чинній станом на день виникнення правовідносин) не розповсюджується на правовідносини між сторонами у даній справі, оскільки сторони є страховиками, а у вищевказаній нормі чітко йдеться про обов'язок страховика сплатити саме на користь страхувальника (потерпілої особи) або ж вигодонабувача пеню в разі прострочення виплати страхового відшкодування з вини страховика.

Крім того, відповідно до ст. 992 Цивільного кодексу України у разі несплати страховиком страхувальникові або іншій особі страхової виплати страховик зобов'язаний сплатити неустойку в розмірі, встановленому договором або законом.

Таким чином, виходячи зі змісту норм ст. 992 Цивільного кодексу України та Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з судом першої інстанції, що право на стягнення пені у розмірі, встановленому законом або договором, належить лише страхувальнику або вигодонабувачу.

Згідно з ч. 1 ст. 13 Цивільного кодексу України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актом цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 548 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

Одним з видів забезпечення виконання зобов'язань є неустойка (ч. 1 ст. 546, ч. 1, ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України).

Однак, ні Цивільним кодексом України, ні Законами України "Про страхування" та "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" не встановлено, що виконання зобов'язання за суброгацією відповідальної особи перед страховиком забезпечується неустойкою (пенею).

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов висновку, що для позадоговірних (при суброгації) зобов'язань у сфері страхування чинне цивільне законодавство не передбачає можливість забезпечення виконання таких зобов'язань шляхом встановлення неустойки, а договірні відносини між сторонами з цього приводу відсутні, з чим суд апеляційної інстанції погоджується.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного суду України від 26.09.2012 року у справі № 4/17-3520-2011.

Враховуючи вищенаведене, суд апеляційної інстнціїї погоджується з судом першої інстанції про те, що вимоги позивача про стягнення з відповідача пені за загальний період прострочки з 13.09.2015 по 16.11.2015 у розмірі 3 799 грн. 64 коп. задоволенню не підлягають.

Крім того, позивач просив стягнути з Товариства з додатковою відповідальністю "Страхове товариство "Домінанта" 3% річних у розмірі 248 грн. 77 коп. та інфляційні у розмірі 1 454 грн. 57 коп. за загальний період прострочки з 13.09.2015 по 16.11.2015.

Частиною 2 ст. 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитору зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певних дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За змістом статей 524 та 533 Цивільного кодексу України, грошовим є зобов'язання, яке виражається в грошових одиницях України (або грошовому еквіваленті в іноземній валюті), тобто будь-яке зобов'язання зі сплати коштів.

Приписами статті 979 Цивільного кодексу України встановлено, що у разі настання страхового випадку страховик зобов'язаний виплатити страхувальнику грошову суму (страхову виплату).

Таким чином, правовідношення, в якому страховик у разі настання страхового випадку зобов'язаний здійснити страхову виплату, є грошовим зобов'язанням, а правовідношення з відшкодування шкоди в порядку суброгації, які склалися між сторонами у справі, що розглядається, також є грошовим зобов'язанням.

Стаття 625 Цивільного кодексу України розміщена в розділі "Загальні положення про зобов'язання" книги 5 ЦК, а тому визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов'язання і поширює свою дію на всі види грошових зобов'язань.

Відповідно до статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають із підстав, встановлених статтею 11 Цивільного кодексу України.

Згідно зі статтею 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі, інші юридичні факти.

З урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції погоджується з судом першої інстанції, що грошове зобов'язання може виникати між сторонами не тільки із договірних відносин, а й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема і факту завдання майнової шкоди іншій особі, а отже, зважаючи на таку юридичну природу правовідносин сторін як грошових зобов'язань, на них поширюється дія положень частини 2 статі 625 Цивільного кодексу України.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 01.06.2016 року у справі № 910/22034/15.

Однак, оскільки дані правовідносини сторін виникли не з договірних правовідносин, а з інших підстав, передбачених цивільним законодавством й сторонами не визначено строку виконання боржником його зобов'язання відповідно до частини 1 статті 530 Цивільного кодексу України, суд першої інстнції при прийнятті судового рішення врахував положення часини 2 статті 530 Цивільного кодексу України, з чим колегія суддів апеляційної інстанції погоджується.

Щодо доводів апелянта в обґрунтування підстав скасування судового рішення про те, що приписи ч. 2 ст. 530 Цивільного кодексу України не можуть бути застосовані до даних правовідносин, оскільки вони регулюються приписами п. 36.2. ст.36 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», якими визначено, що страховик (МТСБУ) протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов'язаний: у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його, суд апеляційної інстанції погоджується з судом першої інстанції, що вони мають бути відхилені, оскільки вищевказані приписи Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» не розповсюджується на правовідносини між сторонами у даній справі, так як сторони є страховиками, а не страхувальником (потерпілою особою) або ж вигодонабувачем.

Так, відповідно до ч.2 ст.530 Цивільного кодексу України якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується наявними матеріалами справи, 08.06.2015 Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "АСКО - Донбас Північний" звернулось до Товариства з додатковою відповідальністю "Страхове товариство "Домінанта" з заявою № 22 про виплату страхового відшкодування у розмірі 45 939 грн. 72 коп., яка була отримана останнім 15.06.2015, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення уповноваженій особі підприємства відповідача.

З урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції погоджується з місцевим господарським судом, що обов'язок відповідача по виплаті страхового відшкодування у розмірі 45 939 грн. 72 коп. виник 15.06.2015 з моменту отримання заяви та повинен був здійснений протягом 7 днів з моменту отримання такої заяви, а тому прострочка Відповідача почалась саме з 23.06.2015.

Проте, оскільки позивачем заявлено до стягнення 3% річних й інфляційних на суму 45 939 грн. 72 коп. за період з 13.09.2015, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідно до вимог статті 83 Господарського процесуального кодексу України суд позбавлений можливості виходити самостійно за межі заявлених позовних вимог, а тому вказані вимоги підлягають розгляду за заявлений позивачем період, з чим колегія суддів апеляційної інстанції погоджується.

Так, суд апеляційної інстанції, перевіривши розрахунок 3% річних за період прострочки відповідачем виплати страхового відшкодування у розмірі 45 939 грн. 72 коп. за загальний період прострочки з 13.09.2015 по 16.11.2015 погоджується з судом першої інстанції, що в цій частині позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі та до стягнення з відповідача на користь позивача підлягає 3% річних у розмірі 245 грн. 43 коп. за період з 13.09.2015 по 16.11.2015.

Також, суд апеляційної інстанції, перевіривши розрахунок позивача інфляційних, як збільшення суми основного боргу в період прострочки виконання боржником його грошового зобов'язання в зв'язку з девальвацією грошової одиниці України, погоджується з судом першої інстанції, що позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача інфляційних на суму боргу 45 939 грн. 72 коп. у розмірі 1 373 грн. 36 коп. за загальний період прострочки з 13.09.2015 по 16.11.2015 підлягають задоволенню у заявленому позивачем розмірі, оскільки відповідно до норм статті 83 Господарського процесуального кодексу України суд позбавлений можливості самостійно виходити за межі заявлених позовних вимог.

Щодо заявлених позовних вимог позивача в частині стягнення з відповідача за загальний період прострочки з 07.11.2015 по 16.11.2015 3% річних у розмірі 03 грн. 34 коп. та інфляційних у розмірі 81 грн. 21 коп. на суму невиплаченого страхового висновками суду першої інстанції в наведеній частині.

Днем пред'явлення вимоги кредитором слід вважати день, у який боржник одержав надіслану йому вимогу, а в разі якщо вимогу надіслано засобами поштового зв'язку і підприємством зв'язку здійснено повідомлення про неможливість вручення поштового відправлення, то днем пред'явлення вимоги є дата оформлення названим підприємством цього повідомлення.

Оскільки згаданою статтею 530 ЦК України не визначена форма пред'явлення вимоги кредитором, останній може здійснити своє право як шляхом надіслання платіжної вимоги-доручення, так і шляхом звернення до боржника з листом, телеграмою, надіслання йому рахунка (рахунка-фактури) тощо. При цьому якщо боржник (відповідач) заперечує одержання ним такої вимоги, кредитор (позивач) зобов'язаний подати господарському суду докази її надіслання боржникові. Останній, зі свого боку, не позбавлений права подати докази неодержання ним вимоги кредитора (наприклад, довідку підприємства зв'язку про ненадходження на адресу боржника відповідного рекомендованого поштового відправлення). Ухилення боржника від одержання на підприємстві зв'язку листа, що містив вимогу (відмова від його прийняття, нез'явлення на зазначене підприємство після одержання його повідомлення про надходження рекомендованого або цінного листа) не дає підстав вважати вимогу непред'явленою.

Подання ж кредитором позовної заяви, адресованої господарському суду (а не боржнику) і надіслання останньому як відповідачеві копії такої заяви є складовими судової процедури, а не цивільних правовідносин, і відповідні дії не можуть розглядатися як вимога у розумінні зазначеної норми ЦК України. (п. 1.7 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" №14 від 17.12.2013 року)

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується наявними матеріалами справи, позивачем було надіслано вимогу відповідачу в розумінні частини 2 статті 530 Цивільного кодексу України про виплату страхового відшкодування лише на суму в розмірі 45 939 грн. 72 коп., а про виплату страхового відшкодування у розмірі 4 060 грн. 28 коп. в межах ліміту відповідальності по майну (50 000 грн. 00 коп.) після здійснення доплати страхового відшкодування на суму 7 082 грн. 63 коп., було заявлено в межах судового розгляду у справі № 910/18247/15, а тому вказані дії не можуть розглядатися як вимога у розумінні зазначеної норми Цивільного кодексу України.

За таких підстав, суд апеляційної інстнції погоджується з судом першої інснції про відмову в задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача за загальний період прострочки з 07.11.2015 по 16.11.2015 3% річних у розмірі 03 грн. 34 коп. та інфляційних у розмірі 81 грн. 21 коп. на суму невиплаченого страхового відшкодування 4 060 грн. 28 коп.

У п. 32 інформаційного листа Вищого господарського суду України від 13.08.2008 № 01-8/482 "Про деякі питання застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у першому півріччі 2008 року" 1666 на запитання, чи підлягає обов'язковому скасуванню в апеляційному порядку рішення місцевого господарського суду, в якому він помилково застосував норму права, що не підлягала застосуванню до спірних правовідносин, але в резолютивній частині якого дійшов по суті правильного висновку, дана така відповідь. Якщо помилка місцевого господарського суду у застосуванні норм матеріального права не вплинула на загальну правову оцінку обставин справи та на правильність судового висновку що вирішення спору, то у суду апеляційної інстанції немає підстав для скасування відповідного судового рішення. Водночас, апеляційний господарський суд у мотивувальній частині своєї постанови не лише вправі, а й повинен зазначити власну правову кваліфікацію спірних відносин та правову оцінку обставин справи.

Отже, як вбачається з мотивувальної частини рішення Господарського суду міста Києва від 09.11.2016 у справі № 910/17755/16 суд першої інстанції помилково визначив спірні правовідносини як регресні, проте вірно застосував норми матеріального права, які регулюють правовідносини при суброгації та в резолютивній частині дійшов по суті правильного висновку, в зв'язку з чим у суду апеляційної інстанції відсутні підстави для скасування вказаного рішення місцевого господарського суду.

Отже, позовні вимоги Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "АСКО - Донбас Північний" підлягають задоволенню частково, а саме: 3% річних у розмірі 245 грн. 43 коп. та інфляційні у розмірі 1 373 грн. 36 коп. за період з 13.09.2015 по 16.11.2015.

Статтею 4-3 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Частина 1 статті 33 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до статті 43 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до ст. 104 Господарського процесуального кодексу України, підставами для скасування або зміни рішення місцевого господарського суду є:

1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи;

4) порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів Київського апеляційного господарського суду приходить до висновку, що доводи апелянта, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків господарського суду першої інстанції, викладених в оскаржуваному рішенні, а тому рішення місцевого господарського суду підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - без задоволення.

Судовий збір за подачу апеляційної скарги, у відповідності до вимог статті 49 Господарського процесуального кодексу України, покладається судом на апелянта.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 ГПК України Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "АСКО - Донбас Північний" на рішення Господарського суду міста Києва від 09.11.2016 у справі № 910/17755/16 - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 09.11.2016 у справі № 910/17755/16 - залишити без змін.

3. Матеріали справи № 910/17755/16 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова апеляційного господарського суду набирає законної сили з дня її прийняття. Постанову апеляційного господарського суду може бути оскаржено до Вищого господарського суду України у порядку та строки, передбачені Господарським процесуальним кодексом України.

Головуючий суддя С.Р. Станік

Судді Г.В. Корсакова

Ю.Л. Власов