ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

07.02.2017 Справа № 905/3326/16

Господарський суд Донецької області у складі судді Огороднік Д.М., розглянувши матеріали справи

за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю «Технології мереж»
доТовариства з обмеженою відповідальністю «Старлайн технології»
про за участю представників: від позивача: від відповідача:cтягнення 126022,90грн. ОСОБА_1 представник за довіреністю; не зявився.
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

На розгляд господарського суду Донецької області передані позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Технології мереж» про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Старлайн технології» основного боргу у розмірі 38924,00грн., пені у розмірі 38977,90грн., штрафу у розмірі 9731,00грн., 3% річних у розмірі 3193,00грн., інфляційного збільшення боргу у розмірі 35197,00грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем своїх зобовязань за договором поставки №В/13/17 12/1 від 17.12.2013 щодо здійснення своєчасної оплати вартості поставленого товару.

На підтвердження вищезазначених обставин, позивач надає належним чином засвідчені копії наступних документів: договору поставки №В/13/17 12/1 від 17.12.2013, специфікації №1 від 17.12.2013, додаткової угоди №1 від 25.12.2013.

Ухвалою господарського суду Донецької області від 30.11.2016 порушено провадження та призначено справи до розгляду, у позивача витребувано ряд документів, в тому числі належні докази на підтвердження обставин, викладених у позовній заяві;

Розгляд справи неодноразово відкладався ухвалами суду (20.12.2016, 24.01.2017) у звязку з необхідністю витребування у позивача належних доказів.

Ухвалою господарського суду Донецької області від 24.01.2017 строк розгляду справи продовжено на 15 днів на підставі ст.69 Господарського процесуального кодексу України.

В судових засіданнях представнику позивача було розяснено які необхідно надати документи та ухвалою суду від 24.01.2017 зобовязано позивача надати суду належним чином засвідчені копії (оригінали для огляду) первинних бухгалтерських документів, зокрема видаткових накладних, актів приймання-передачі, рахунків - фактур, довіреностей на отримання товаро-матеріальних цінностей на підтвердження виконання сторонами договору № В/13/17-12/1 від17.12.2013 ; належні докази придбання, облік позивачем товару, який в подальшому поставлений відповідачу.

Відповідач заперечує проти задоволення позову. У своєму відзиві відповідач зазначає, що позивач не виконав вимоги ухвали господарського суду Донецької області від 30.11.2016 про направлення до ТОВ «Старлайт технології» акту звірки взаєморозрахунків між сторонами за предметом позову з визначенням періодів нарахування заборгованості. Позивачем не надано жодного доказу на підтвердження факту отримання відповідачем товару, жодного первинного документу бухгалтерського обліку. У відповідача відсутні первинні бухгалтерські документи щодо здійснення закупки продукції у позивача згідно договору поставки №В/13/17 12/1 від 17.12.2013, та як на підставі рішення загальних зборів учасників ТОВ «Старлайн технології» від 01.07.2014 діяльність відповідача була призупинена у звязку з проведенням на території м.Авдіївка антитерористичної операції. У звязку з цими обставинами колишній директор підприємства ОСОБА_2 виїхав з м.Авдіївка, не забезпечивши передачу бухгалтерських документів у встановленому порядку.

Представник позивача клопотань щодо фіксації судового процесу не заявляв, у зв'язку з чим, розгляд справи здійснювався без застосуванням засобів технічної фіксації судового процесу у відповідності до статті 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши подані позивачем та відповідачем документи і матеріали, вислухавши правову позицію позивача, всебічно і повно зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд

В С Т А Н О В И В:

17.12.2013 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Технології мереж» (постачальник, позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Старлайн технології» (покупець, відповідач) підписаний договір поставки №В/13/17 12/1 (далі Договір).

За умовами вказаного Договору постачальник зобовязується поставити у власність покупця продукцію виробничо технічного призначення, в асортименті, в строки та за ціною, узгодженою сторонами у рахунках та/або специфікаціях, які є невідємними частинами даного Договору, а покупець зобовязується прийняти та оплатити зазначену продукцію (п.1.1 Договору).

Розділом 2 договору передбачені права та обовязки сторін, а саме покупець зобовязується: своєчасно та в повному обсязі сплатити за поставлену продукцію. Постачальник зобовязується забезпечити поставку продукції у строки, встановлені цим Договором; передати покупцеві продукцію належної якості.

Відповідно до п.3.1. Договору вартість на продукцію, яка постачається постачальником, визначається сторонами у відповідних рахунках та/або специфікаціях до цього Договору.

Загальна вартість договору складається із вартості фактично поставленої покупцю продукції. Розрахунки за продукцію здійснюються в національній валюті України шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника або в інших формах, що не суперечать чинному законодавству України, погоджених сторонами додатково. Усі платіжні документи за Договором оформлюються з дотриманням вимог діючого законодавства України (п.3.2, п.3.3 Договору).

Відповідно до п.3.4 Договору покупець здійснює 100% передоплату за кожну партію продукції шляхом перерахування грошових коштів на підставі рахунків постачальника. За погодженням сторін оплата за поставлену партію продукції може бути здійснена покупцем в строк, вказаний в специфікації до цього Договору.

Згідно з п.4.1 Договору поставка продукції здійснюється у строки, які узгоджені сторонами в відповідних рахунках та/або специфікаціях.

Відповідно до п.4.2 Договору поставка продукції за цим Договором відбувається одним з таких способів:

4.2.1 На умовах EXW (склад постачальника, м.Донецьк) відповідно до ІНКОТЕРМС 2010. Датою поставки вважається дата, яка вказана в накладній (товарно транспортній накладній).

4.2.2 Курєрською службою доставки. При цьому датою поставки вважається дата, яка вказана на штампі на документі відповідної курєрської служби. Яка підтверджує прийомку продукції до перевезення.

В кожному окремому випадку умови поставки можуть змінюватися, що узгоджується сторонами додатково у рахунках та/або у специфікаціях.

Пунктом 4.3 Договору передбачено, що постачальник разом з продукцією надає покупцеві наступні товаросупроводжувальні документи:

- рахунок фактуру або рахунок 1 примірник;

- податкову накладну 1 примірник;

- видаткову накладну (товарно транспортну накладну) 1 примірник.

Згідно з п.4.6 Договору датою поставки вважається дата, зазначена представником покупця на відповідних товаросупровідних документах, наданих постачальником про приймання продукції.

Відповідно до п.10.6 Договору останній набуває чинності з моменту його підписання обома сторонами і діє до 31.12.2014, а в частині виконання зобовязань - до повного їх виконання.

Належним чином засвідчена копія Договору підписана сторонами, скріплена печатками їх підприємств та наявна в матеріалах справи.

Між сторонами підписана специфікація №1 від 17.12.2013 до Договору на суму 38924,28грн. У вказаній специфікації сторонами узгоджені умови поставки самовивіз, строк поставки 24.12.2013, строк оплати 30 днів з моменту отримання товару, форма оплати розрахунковий рахунок.

25.12.2013 року між позивачем та відповідачем підписана додаткова угода №1 до договору, в якій сторони погодили викласти п.3.4 договору в наступній редакції : «покупець здійснює 100% оплату за кожну партію продукції шляхом перерахування коштів на рахунок постачальника на підставі рахунків постачальника протягом 30 календарних днів з моменту отримання кожної конкретної партії товару…»

Оцінивши зміст зазначеної угоди, з якої виникли цивільні права та обовязки сторін, суд дійшов висновку, що укладений правочин за своїм змістом та правовою природою містить елементи договору поставки, який підпадає під правове регулювання норм ст. 712 Цивільного кодексу України та ст.ст. 264-271 Господарського кодексу України. В частині, що не суперечить договору, до вказаного правочину також застосовуються норми Цивільного кодексу України, які регулюють правила купівлі-продажу (ст.ст. 655-697 Цивільного кодексу України).

Статтею 712 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно зі ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. У разі прострочення сплати за товар продавець має право вимагати сплати товару.

Як визначено положеннями ст. 526 Цивільного кодексу України та ст. 193 Господарського кодексу України субєкти господарювання повинні виконувати господарські зобовязання належним чином відповідно до умов укладеного договору.

При цьому, приписи ч.7 ст. 193 Господарського кодексу України та ст.525 Цивільного кодексу України встановлюють загальне правило щодо заборони односторонньої відмови від зобовязання або односторонньої зміни його умов, що кореспондується із вимогами ст.629 Цивільного кодексу України щодо обовязковості договору для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як зазначає позивач, він 24.12.2013 здійснив поставку продукції відповідачу на загальну суму 38924,28грн. шляхом самостійного вивезення відповідачем зі складу позивача. Документом, який підтверджує здійснення поставки, на думку позивача, є специфікація.

Ухвалою суду від 24.01.2017 зобовязано позивача надати суду належним чином засвідчені копії (оригінали для огляду) первинних бухгалтерських документів, зокрема видаткових накладних, актів приймання-передачі, рахунків - фактур, довіреностей на отримання товаро-матеріальних цінностей на підтвердження виконання сторонами договору № В/13/17-12/1 від17.12.2013; належні докази придбання, облік позивачем товару, який в подальшому поставлений відповідачу.

Позивач вимог суду не виконав, витребуваних документів не надав. Представник позивача в судових засіданнях надала пояснення про те, що первинні документи на підприємстві відсутні, проте продукція відповідачу позивачем на виконання договору була поставлена.

Відповідач теж документів на підтвердження отримання від позивача продукції по договору не надав, у звязку з їх відсутності на підприємстві відповідача.

Слід зазначити, що позивач не є платником податку на додану вартість, тому ціна товару зазначена без ПДВ.

Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Відповідно до ст. ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 «Про судове рішення» рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Дослідивши наявні матеріали справи, судом встановлено, що позивачем не доведено виконання ним договору №В/13/17 12/1, а саме не доведено виконання зобовязання з передачі позивачем відповідачу продукції, специфікація, на яку посилається позивач, не є первинним документом який підтверджує приймання-передачу товару, а є лише угодою сторін щодо найменування, кількості, ціни, умови поставки, умови оплати обладнання. Як погоджено сторонами в п. 4.3 договору постачальник разом з продукцією надає покупцеві наступні товаросупроводжувальні документи, а саме рахунок фактуру або рахунок; видаткову накладну (товарно транспортну накладну). Вказані документи позивачем до матеріалів справи не надано. Позивачем також не надано докази придбання, обліку позивачем товару, поставленого відповідачу по Договору та первинні бухгалтерські документи, зокрема, видаткові накладні, акти приймання передачі, рахунки фактури, довіреності на отримання товарно матеріальних цінностей на підтвердження виконання сторонами Договору Відповідач заперечує проти позову. Оскільки позивач не є платником ПДВ, то не можливо перевірити податкову звітність як позивача так і відповідача.

Враховуючи вищевикладене, позивачем не доведено належними та допустимими доказами факт здійснення поставки продукції відповідачу на виконання договору №В/13/17 12/1. Наявні матеріали справи свідчать тільки про укладення договору та погодження усіх обставин договору поставки, проте не свідчать про виконання договору позивачем.

Оскільки позивачем не доведено здійснення поставки товару, то з урахуванням умов договору щодо оплати, у відповідача не настає зобовязання з оплати товару, оскільки воно повязано із здійсненням позивачем поставки.

За таких обставин, позовні вимоги про стягнення основного боргу у розмірі 38924,00грн., задоволенню не підлягають.

Окрім того, позивач просить стягнути з відповідача пеню у розмірі 38977,90грн., штрафу у розмірі 9731,00грн., нараховані на підставі п. 6.2, п. 6.4 договору.

Стаття 611 Цивільного кодексу України передбачає, що у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, якими зокрема є сплата неустойки, відшкодування збитків та моральної шкоди.

Аналогічні положення закріплені і в ст.ст. 216, 217 Господарського кодексу України. При цьому, несвоєчасне виконання грошових зобовязань є належною підставою у розумінні ст.218 Господарського кодексу України для застосування заходів господарсько-правової відповідальності.

Як встановлено ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Пенею є вид неустойки, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання;

Частиною 1 статті 230 Господарського кодексу України передбачено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобовязаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобовязання.

Згідно ч. 4 ст. 231 Господарського кодексу України у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобовязання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобовязання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

У відповідності до ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобовязання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобовязання мало бути виконано.

Враховуючи те, що позивачем не доведено порушення відповідачем умов договору а саме грошового зобовязання по договору, то відповідно підстави нарахування та стягнення пені та штрафу відсутні. Отже, позовні вимоги про стягнення пені та штрафу задоволенню не підлягають.

Також позивач просить стягнути з відповідача 3% річних у розмірі 3193,00грн., інфляційні втрати у розмірі 35197,00грн.

Стаття 625 Цивільного кодексу України не звільняє боржника від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Боржник, що прострочив виконання грошового зобовязання, за вимогою кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь період прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлений договором або законом.

Оскільки позивачем не доведено порушення відповідачем умов договору а саме грошового зобовязання по договору, то відповідно підстави нарахування та стягнення 3% річних та інфляційних втрат відсутні. Отже, позовні вимоги про стягнення 3% річних та інфляційних втрат задоволенню не підлягають.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

У звязку із відмовою в задоволенні позовних вимог, судовий збір відповідно до ст.49 Господарського процесуального кодексу України покладається на позивача.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 43, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

Відмовити у задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Технології мереж» про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Старлайн технології» основного боргу у розмірі 38924,00грн., пені у розмірі 38977,90грн., штрафу у розмірі 9731,00грн., 3% річних у розмірі 3193,00грн., інфляційного збільшення боргу у розмірі 35197,00грн.

Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня складення повного рішення та може бути оскаржене в порядку та у строки, визначені Господарським процесуальним кодексом України

Дата складення повного рішення: 09.02.2017.

Суддя Д.М. Огороднік