ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.02.2017р. Справа№ 914/3029/16

Господарський суд Львівської області у складі судду ОСОБА_1 при секретарі Кияк І.В., розглянувши матеріали справи

за позовом: Приватного підприємства Акрілак - Хімконтракт, м.Київ

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю Агролайф корми, с.Давидів Пустомитівського району Львівської області

про: стягнення 1 121 595,13 грн.,

за участю представників:

від позивача: не зявився;

від відповідача: ОСОБА_2 - представник (довіреність від 03.01.2017 р.)

Відповідно до ст.20 ГПК України розяснено право відводу судді. Відводу судді заявлено не було. На підставі ст.22 ГПК України розяснено процесуальні права та обовязки сторін.

Суть спору: На розгляд господарського суду Львівської області Приватним підприємством Акрілак - Хімконтракт заявлено позов до Товариства з обмеженою відповідальністю Агролайф корми про стягнення 1 121 595,13 грн. заборгованості за поставлений товар.

Ухвалою суду від 01.12.2016 року позовну заяву прийнято до розгляду, порушено провадження у справі та призначено її до судового розгляду на 26.12.2016 року.

Ухвалою суду від 23.01.2017 р., відповідно до ст.69 ГПК України продовжено строк розгляду спору. Розгляд справи відкладено на 31.01.2017 року.

26.01.2017 р. ПП «Акрілат-Хімконтракт» через відділ автоматизованого документообігу та обробки інформації подав заяву про збільшення позовних вимог (вх.№328/17). Згідно з поданою заявою у звязку із збільшенням терміну прострочення оплати позивач просить суд стягнути з відповідача 65 314,93 грн. - втрат від інфляції та 7 470,49 грн. - 3% річних.

В судовому засіданні 31.01.2017 р., відповідно до ст.77 ГПК України оголошувалась перерва до 02.02.2017 р.

Представник позивача в судове засідання 31.01.2017 р. зявився, заявлені позовні вимоги підтримав повністю з підстав, наведених у позовній заяві та заяві про збільшення позовних вимог. Крім того, надав суду докази часткової оплати відповідачем основного боргу в розмірі 685 260,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що відповідачем в порушення умов договору поставки №09/02/16 від 09.02.2016 р. не оплачено повну вартість поставленого товару, внаслідок чого виникла заборгованість в розмірі 999 600,00 грн. Крім стягнення основного боргу, позивач просить стягнути з відповідача, згідно з п.7.3 договору, штраф у розмірі 99 960,00 грн. та відповідно до ст. 625 ЦК України 3 % річних в розмірі 7 470,49 грн. та 65 314,93 грн. втрат від інфляції.

Представник відповідача в судове засідання зявився, зазначив, що заборгованість виникла через важке фінансове становище на підприємстві, просить суд зменшити розмір штрафних санкцій до 20000,00 грн. (заява вх.№3652/17 від 30.01.2017 р.) та розстрочити виконання рішення на чотири місяці (заява вх.№3654/17/16 від 30.01.2017 р.). На підтвердження оплати суми основної заборгованості перед позивачем відповідачем додано платіжні доручення, якими підтверджується сплата основної заборгованості в розмірі 685 260,00 грн.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши представників сторін, повно, всебічно і обєктивно зясувавши усі обставини справи в їх сукупності, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд встановив наступне.

09 лютого 2016 року між Приватного підприємства Акрілак- Хімконтракт та Товариства з обмеженою відповідальністю Агролайф корми укладено договір поставки №09/02/16, відповідно до умов якого, постачальник (позивач у справі) зобовязався передати у власність покупця (відповідача у справі) амінокислоти та (або) інший товар, асортимент та ціна якого визначені у рахунках-фактурах та (або) специфікації, а покупець зобовязувався прийняти та оплатити замовлений товар.

На виконання умов договору позивачем поставлено, а відповідачем отримано товар, що підтверджується видатковими накладними № 75463 від 09.08.2016 р. на суму 452 400,00 грн. за довіреністю на отримання товару №522 від 09.08.2016 р. та № 75736 від 23.08.2016 р. на суму 547 200,00 грн. за довіреністю №561 від 23.08.2016 р.

Відповідно до п.5.2 договору сторони узгодили, що оплата вартості товару здійснюється шляхом 100% післяоплати, протягом 21 календарного дня після отримання товару покупцем, якщо інше не встановлено в специфікації до договору. Датою оплати вартості товару вважається дата надходження грошових коштів на банківський рахунок постачальника (п.5.3 договору).

Відповідно до п.7.3 договору у разі невиконання або неналежного виконання договору винна сторона сплачує на користь іншої сторони штраф у розмірі 10% від невиконаного або неналежно виконаного зобовязання.

Згідно з п.10.1 договору сторонами погоджено, що цей договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами та скріплення їх печатками та припиняє свою дію 31.12.2016 року. У випадку коли на вказану дату будь-яка із сторін не виконала свої зобовязання в повному обсязі, дія договору продовжується до моменту повного і належного їх виконання.

Як вбачається з матеріалів справи та пояснень сторін, відповідач свої зобов'язання перед позивачем щодо оплати вартості товару не виконав, на дату звернення позивача із позовом заборгованість за поставку товару склала 999 600,00 грн. Крім того, за неналежне виконання грошових зобовязань позивач нарахував відповідачу 99 960,00 грн. - штрафу, 17 992,80 грн. - інфляційних втрат, 4042,33 грн. - 3% річних.

26.01.2017 р. ПП «Акрілат-Хімконтракт» подано заяву про збільшення позовних вимог (вх.№328/17). Згідно з поданою заявою (у звязку із збільшенням терміну прострочення оплати) позивач просить суд стягнути з відповідача 65 314,93 грн. - втрат від інфляції та 7 470,49 грн. - 3% річних.

Відповідно до п.3.10 Постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року №18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» (із наступними змінами та доповненнями) передбачені частиною четвертою статті 22 ГПК права позивача збільшити або зменшити розмір позовних вимог, відмовитись від позову можуть бути реалізовані до прийняття рішення судом першої інстанції. Під збільшенням або зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено в позовній заяві. Згідно з частиною третьою статті 55 ГПК ціну позову вказує позивач. Отже, у разі прийняття судом зміни (в бік збільшення або зменшення) кількісних показників, у яких виражається позовна вимога, має місце нова ціна позову, виходячи із якої і вирішується спір,- з обов'язковим зазначенням про це як у вступній, так і в описовій частині рішення.

У будь-якому випадку має бути додержано правила вчинення відповідної процесуальної дії, а недотримання ним таких правил тягне за собою процесуальні наслідки, передбачені ГПК .

Збільшено (чи зменшено) може бути лише розмір вимог майнового характеру.

Відтак спір підлягає вирішенню з вимог, зазначених у заяві про збільшення позовних вимог від 26.01.2017 року.

В судовому засіданні представник відповідача інформував суд, що ним з 21.11.2016 р. по 11.01.2017 р. частково погашено суму основного боргу перед позивачем в розмірі 685 260,00 грн., що підтверджується платіжними дорученнями: №1940 від 21.11.2016 р. на суму 40000,00 грн., №3860 від 22.11.2016 р. на суму 7000,00 грн., № 3261 від 22.11.2016 р. на суму 53260,00 грн., № 3864 від 23.11.2016 р. на суму 40000,00 грн., № 1322 від 24.11.2016 р. на суму 35000,00 грн., № 1987 від 25.11.2016 р. на суму 40000,00 грн., № 1991 від 28.11.2016 р. на суму 30000,00 грн., № 2030 від 29.11.2016 р. на суму 30000,00 грн., № 1365 від 30.11.2016 р. на суму 25000,00 грн., № 757 від 01.12.2016 р. на суму 30000,00 грн., № 1382 від 02.12.2016 р. на суму 30000,00 грн., № 2056 від 05.12.2016 р. на суму 30000,00 грн., № 2074 від 06.12.2016 р. на суму 30000,00 грн., № 3872 від 07.12.2016 р. на суму 30000,00 грн., № 4014 від 08.12.2016 р. на суму 30000,00 грн., № 1417 від 12.12.2016 р. на суму 18000,00 грн., № 772 від 12.12.2016 р. на суму 7000,00 грн., № 2146 від 13.12.2016 р. на суму 25000,00 грн., № 2156 від 14.12.2016 р. на суму 20000,00 грн., № 4046 від 20.12.2016 р. на суму 30000,00 грн., №1484 від 22.12.2016 р. на суму 20000,00 грн., № 1525 від 26.12.2016 р. на суму 30000,00 грн., № 1596 від 05.01.2017 р. на суму 35000,00 грн., № 1615 від 11.01.2017 р. на суму 20000,00 грн., відтак просить суд зменшити розмір штрафних санкцій та розстрочити виконання рішення на чотири місяці.

Таким чином, станом на дату розгляду справи в суді заборгованість відповідача перед позивачем із врахуванням часткової оплати основного боргу становить 367 600,00 грн.

У заяві (вх.№ 3652/17) про зменшення розміру штрафних санкцій до 20000,00 відповідач зазначив, що відповідач здійснює регулярні платежі на користь позивача з метою погашення заборгованості. Заявлені позивачем штрафні санкції у розмірі 99 960,00 грн. непомірно великі з розміром заборгованості, яка залишилась непогашеною і становлять 1/3 заборгованості, що значно менше суми реальних збитків, що зазнало підприємство у звязку з невиконанням відповідачем своїх зобовязань.

Клопотання про розстрочку виконання рішення на чотири місяці. відповідач обґрунтовує тим, що підприємство є виробничим, яке самостійно здійснює виготовлення продукції, а отже його виробничі витрати є значними та мають регулярний характер (оренда, обслуговування обладнання, комунальні витрати, які зросли в осінньо-зимовий період) закупівля сировини, заробітна плата працівникам, зберігання та доставка продукції, найм транспортних засобів. Без фінансування наведених статтей витрат, підприємство буде паралізоване, що призведе до зупинення виробництва та накладення додаткових штрафів контролюючими органами і скорочення працівників.

Представник позивача заперечив щодо задоволення клопотання відповідача щодо зменшення розміру штрафу і відстрочки виконання рішення та зазначив, що до моменту звернення із позовом відповідач не здійснив жодного платежу.

При прийнятті рішення суд виходив з наступного.

Відповідно до частини 1 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 174 ГК України господарські зобов'язання виникають з господарського договору та інших угод, передбачених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Між сторонами у справі виникли зобовязання з приводу поставки товару на підставі договору поставки №09/02/16 від 09.02.2016 року.

Відповідно до ч.1 ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобовязується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не повязаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобовязується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

В силу частини 2 ст.712 ЦК України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж.

Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послуги, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку.

Згідно з ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Покупець зобовязаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару (ст.692 ЦК України).

Відповідно до ст.526 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Аналогічні вимоги встановлені ст. 193 ГК України.

У ст. 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від виконання зобов'язань не допускається, а у відповідності до ст.599 ЦК України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Як підтверджується матеріалами справи, товар відповідачу поставлений позивачем на підставі видаткових накладних № 75463 від 09.08.2016 р. та № 75736 від 23.08.2016 р. та довіреності на отримання товару №522 від 09.08.2016 р. та №561 від 23.08.216 р., без жодних заперечень та зауважень.

Внаслідок невиконання відповідачем зобовязань за укладеним договором, виникла заборгованість, яка на момент подачі позовної заяви становила 999 600,00 грн. Вартість поставленого товару відповідачем була частково оплачена лише під час розгляду справи в розмірі 685 260,00 грн.

В силу приписів п.1-1 ч. 1 ст. 80 ГПК України господарський суд припиняє провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Відповідно до розяснення Вищого господарського суду України у п.4.4 постанови Пленуму "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" від 26.12.2011 р. №18 господарський суд припиняє провадження у справі у звязку з відсутністю предмета спору (п.1-1 ч.1 ст. 80 ГПК України), зокрема, у випадку припинення існування предмета спору (напр. сплата суми боргу, знищення спірного майна, скасування оспорюваного акта державного чи іншого органу тощо). Припинення провадження у справі на підставі зазначеної норми ГПК можливе в разі, коли предмет спору існував на момент виникнення останнього та припинив існування в процесі розгляду справи.

Отже, провадження у справі в частині стягнення основного боргу в розмірі 685 260,00 грн. необхідно припинити.

Таким чином, сума основного боргу відповідача перед позивачем підлягає стягненню в розмірі 367 600,00 грн.

В силу вимог статті 610, частини першої статті 612 Цивільного кодексу України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст.253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Відповідно до ч. 1 ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як зазначено у п.4 (п.п.4.1) Постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань» - сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Як вбачається з платіжних доручень про часткову оплату відповідачем основної заборгованості у рядку: «Призначення платежу» зазначено: за лізин, треонін згідно рах.№75736 від 23.08.2016 р. Судом встановлено, що позивачем зазначені кошти зараховані спершу за оплату товару по видатковій накладній № 75736 від 23.08.2016 р., а їх залишок - заборгованість по видатковій накладній № 75463 від 09.08.2016 р.

За порушення строків оплати товару, на підставі ст.625 ЦК України, позивачем нараховано 65 314,93 грн. інфляційних втрат та 7470,49 грн. 3 % річних.

Суд звертає увагу позивача на те, що ним не взято до уваги п.1.9. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 р. №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань» в якому розяснено, що день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення інфляційних нарахувань та пені.

При нарахуванні 3% річних позивач не врахував, проведених оплат 21.11.2016 року та 26.12.2016 року, отже періодом нарахування втрат від інфляції та 3% річних від суми боргу 452400,00 грн. є період з 31.08.2016 р. по 25.12.2016 р. та 14.09.2016 р. по 20.11.2016 р., а не по 26.12.2016 року та 21.11.2016 р., як вважає позивач.

Здійснивши перерахунок заявлених до стягнення сум, суд вважає що стягненню з відповідача підлягає сума 7408,80 грн. - 3% річних та заявлена сума 65 314,93 грн. - втрат від інфляції, оскільки суд при прийнятті рішення не може вийти за межі позовних вимог, а позивач не подав такої заяви.

Щодо стягнення 99 960,00 грн. штрафу суд зазначає наступне:

В силу ст. 216 ГК України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених кодексом, іншими законами та договором. Одним із видів господарських санкцій згідно з ч.2 ст.217 ГК України є штрафні санкції, до яких віднесено штраф та пеню.

Штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання (ст.230 ГК України).

Статтею 549 ЦК України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. При цьому є штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Із врахуванням умов п.5.2. договору поставки оплату отриманого товару відповідач зобов'язаний був здійснити до 30.08.2016 р. включно за видатковою накладною №75463 від 09.08.2016 р. та до 13.09.2016 р. включо за видатковою накладною № 75736 від 23.08.2016 р. Таким чином, починаючи з 31.08.2016 р. (накладна №75463 від 09.08.2016 р.) та з 14.09.2016 р. (№75736 від 23.08.2016 р.) відповідач вважається таким, що прострочив виконання грошового зобов'язання, а відтак у позивача виникло право на нарахування штрафних санкцій.

Кваліфікуючими ознаками штрафу є: можливість встановлення штрафу за майже будь-яке порушення зобов'язання: невиконання або неналежне виконання (порушення умов про кількість, якість товарів, робіт (послуг), виконання зобов'язання неналежним способом тощо); обчислення у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Штраф застосовується одноразово у випадку прострочення боржником виконання зобов'язання понад встановлений сторонами зобов'язання термін та може встановлюватися за будь-яке порушення, тоді як пеня має триваючий характер, тобто нараховується за певний проміжок часу, є видом відповідальності за невиконання, за загальним правилом, виключно грошового зобов'язання.

Відповідно до п.7.3 договору у разі невиконання або неналежного виконання договору винна сторона сплачує на користь іншої сторони штраф у розмірі 10% від невиконаного або неналежно виконаного зобовязання.

Відтак задоволенню та стягненню з відповідача підлягає 99 960,00 грн. штрафу.

Щодо клопотання відповідача про зменшення розміру штрафних санкцій до 20000,00 грн. суд зазначає наступне:

Згідно ч. 1 ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання

Згідно з п.3 ч.1 ст.83 ГПК України господарський суд, приймаючи рішення, має право зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

Статтею 233 ГК України суду надано право зменшувати розмір штрафних санкцій у разі, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобовязання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобовязанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Відповідно до ч.3 ст.551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Зі змісту зазначених норм вбачається, що зменшення розміру заявленої до стягнення пені є правом суду, а за відсутності переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення пені. Таким чином, вирішення питання про зменшення неустойки та розмір, до якого вона підлягає зменшенню, закон відносить на розсуд суду.

Частиною 3 ст.509 ЦК України встановлено, що зобовязання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

В пункті 3.17.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 року № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України" зазначено, що вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (пункт 3статті 83 ГПК), господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків), тощо. Майновий стан сторін та соціальна значущість підприємства мають значення для вирішення питання про зменшення пені.

Крім того, у п. 7 оглядового листа Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування господарськими судами законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань (за матеріалами справ, розглянутих у касаційному порядку ВГСУ)" від 29.04.2013р. №01-06/767/2013 зазначено, що положеннями частини першої статті 233 ГК України передбачено, що у разі, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно зі збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому, повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобовязання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобовязанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Зазначені норми законодавства ставлять право суду на зменшення неустойки в залежність від співвідношення її розміру і збитків.

Таким чином, суд має право, виходячи з конкретних обставин справи, зменшити розмір штрафних санкцій, але не звільняти повністю боржника від їх сплати.

При цьому слід враховувати, що правила ст. 551 ЦК України та ст. 233 ГК України направлені на запобігання збагаченню кредитора за рахунок боржника, недопущення заінтересованості кредитора у порушенні зобовязання боржником.

Як вбачається з матеріалів справи та враховуючи, що відповідачем під час розгляду справи погашено 685 260,00 грн., що становить 68,5% основної заборгованості, яка виникла перед позивачем 31.08.2016 р. на суму 452400 грн. та 14.09.2016 р. на суму 547200,00 грн.

Разом з тим, судом також враховані інтереси позивача, зокрема, боржник не звільнений від відповідальності за неналежне виконання договірних зобовязань, в даному випадку йдеться лише про зменшення розміру пені, що підлягає стягненню.

Зважаючи на те, що нарахування надмірно великих штрафних санкцій не може бути способом збагачення, а є відповідальністю за порушення господарського зобовязання, враховуючи відсутність доказів завдання позивачеві збитків, внаслідок неналежного виконання зобовязання, керуючись інтересами як боржника, так і кредитора, суд дійшов висновку використати своє право, надане йому ч. 3 ст. 551 ЦК України, ч. 1 ст. 233 ГК України, п. 3 ч. 1 ст.83 ГПК України, зменшити розмір нарахованого позивачем штрафу на 30%, тобто до 69 972,00 грн.

Щодо клопотання відповідача про відстрочку виконання рішення на чотири місяці року суд зазначає наступне:

Відповідно до п. 6 ст. 83 ГПК України господарський суд приймаючи рішення має право відстрочити або розстрочити виконання рішення.

Згідно чинних положень ГПК України, надання відстрочки виконання судового рішення допускається лише у виняткових випадках при наявності обєктивних обставин, що ускладнюють або виключають виконання рішення.

Відповідно до п. 7.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 9 від 17.10.2012 року "Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України" підставою для відстрочки, розстрочки, зміни способу та порядку виконання рішення можуть бути конкретні обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у визначений строк або встановленим господарським судом способом. При цьому слід мати на увазі, що згоди сторін на вжиття заходів, передбачених статтею 121 ГПК, ця стаття не вимагає, і господарський суд законодавчо не обмежений будь-якими конкретними термінами відстрочки чи розстрочки виконання рішення. Проте, вирішуючи питання про відстрочку чи розстрочку виконання рішення, зміну способу і порядку виконання рішення, господарський суд повинен враховувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи, зокрема, щодо фізичної особи (громадянина) - тяжке захворювання її самої або членів її сім'ї, скрутний матеріальний стан, стосовно юридичної особи - наявну загрозу банкрутства, відсутність коштів на банківських рахунках і майна, на яке можливо було б звернути стягнення, щодо як фізичних, так і юридичних осіб - стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо. При цьому суд повинен врахувати можливі негативні наслідки для боржника при виконанні рішення у встановлений строк чи попередньо встановленим способом, але перш за все повинен врахувати такі ж наслідки і для стягувача при затримці виконання рішення та не допустити іх настання.

Виходячи із наведеного, законодавець, у будь-якому випадку пов'язує розстрочення виконання судового рішення у судовому порядку з об'єктивними, непереборними, тобто, виключними обставинами, що ускладнюють вчасне виконання судового рішення.

Розглянувши заяву відповідача, суд зазначив, що наведені ньому обставини, які на думку відповідача свідчать про наявність підстав для відстрочки виконання рішення, є звичайними обставинами при веденні господарської діяльності, яку відповідач здійснює на власний ризик.

Відповідачем не наведено жодних належних доводів та доказів того, що підприємством вживаються та чи вживатимуться на майбутнє заходи щодо покращення результатів його фінансового становища, а посилання відповідача на те, що в провадженні господарського суду Дніпропетровської області перебуває справа про стягнення 111 039,33 грн. боргу з контрагента відповідача не доводить того, що у випадку надання відстрочки відповідач зможе погасити заборгованість в інші терміни, адже сума заборгованості є значною від тієї суми, яку відповідач планує отримати за рішенням суду.

З огляду на викладене, суд не вбачає достатніх підстав для задоволення заяви відповідача, оскільки обставини, на які він посилається в обґрунтування вказаної заяви, за змістом положень процесуального закону, не є підставою для відстрочки виконання судового рішення.

При цьому суд також враховував нормативні приписи статті 121 Господарського процесуального кодексу України стосовно права відповідача на повторне звернення до суду про розстрочку або відстрочку виконання судового рішення на етапі виконавчого провадження.

Відповідно до статті 32 Господарського процесуального кодексу України наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору встановлюються на підставі доказів. При цьому в силу статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді всіх обставин справи. Ніякі докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили (ст.43 ГПК України).

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги обґрунтовані поданими доказами, а загальна сума заборгованості, яка підтверджена матеріалами справи та підлягає до задоволення, складає 367 600,00 грн. основного боргу, 65 314,93 грн. - втрат від інфляції, 7470,49 грн. - 3% річних та 69 972,00 грн. штрафу.

Відповідно до ст.49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на відповідача. Враховуючи, що борг у розмірі 685 260,00 грн., сплачений після порушення провадження у даній справі, судові витрати, сплачені пропорційно розміру позовних вимог в цій частині, необхідно покласти на відповідача.

Судовий збір у разі зменшення судом розміру неустойки покладається на відповідача повністю, без урахування зменшення неустойки.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 33, 34, 43, 44, 49, 80, 82, 83, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов задоволити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю Агролайф корми (Львівська область, Пустомитівський район, с.Давидів, вул.Львівська, буд.2А; ідентифікаційний код 36874925) на користь Приватного підприємства Акрілак - Хімконтракт (04212, м.Київ, вул.Богатирська, 3-Г; ідентифікаційний код 24744461) 367 600,00 грн. - основного боргу, 69 972,00 грн. - штрафу, 65 314,93 грн. - втрат від інфляції, 7408,80 грн. - 3% річних та 17 584,26 грн. судового збору.

3. Наказ видати, відповідно до ст.116 ГПК України.

4. Провадження у справі в частині стягнення основного боргу на суму 685 260,00 грн. припинити.

5. В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Рішення набирає законної сили відповідно до ст. 85 ГПК України та може бути оскаржене до Львівського апеляційного господарського суду в порядку і строки, передбачені ст.ст. 91-93 ГПК України.

В судовому засіданні 02.02.2017 р. оголошено вступну та резолютивну частини рішенн, повний текст рішення складено та підписано 07.02.2017 р.

Суддя Блавацька-Калінська О. М.