РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.01.2017Справа №910/193/17

Господарський суд міста Києва в складі:

головуючого судді Привалова А.І.

при секретарі Купній В.В.

розглянувши справу № 910/193/17

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю - підприємства «АВІС»;

до товариства з обмеженою відповідальністю «ПРАВНИЧА КОМПАНІЯ «СПРАВА»;

про стягнення 576 000,00 грн.

за участю представників сторін:

від позивача: Волошенюк О.В., довіреність б/н від 04.01.2017р.;

від відповідача: не з'явився.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Господарського суду міста Києва звернулось товариство з обмеженою відповідальністю - підприємство «АВІС» (надалі - позивач) з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «ПРАВНИЧА КОМПАНІЯ «СПРАВА» (надалі - відповідач) про стягнення 576 000,00 грн.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що відповідач в порушення умов укладеного між сторонами договору купівлі-продажу сільськогосподарської продукції № ДА-75 від 26.03.2015р. у визначений строк не поставив соняшник, вирощений з посівного матеріалу, переданого позивачем, внаслідок чого позивачем нараховані штрафні санкції в сумі 576 000,00 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 05.01.2017р. порушено провадження у справі № 910/193/17 та призначено її розгляд на 26.01.2017р.

Присутній в судовому засіданні 26.01.2017р. представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги в повному обсязі.

Представник відповідача у судове засідання не з'явився, вимоги ухвали про порушення провадження у справі від 05.01.2017р. не виконав, відзив на позов та витребувані докази не подав.

Відповідач належним чином повідомлений про призначення справи до розгляду в засіданні господарського суду, про час і місце його проведення.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК України. (п. 3.9.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції»).

Згідно ст. 64 Господарського процесуального кодексу України, ухвала про порушення провадження у справі надсилається сторонам за повідомленою ними господарському суду поштовою адресою. У разі ненадання сторонами інформації щодо їх поштової адреси, ухвала направляється за адресою місцезнаходження сторін, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців.

У відповідності до ст. 87 Господарського процесуального кодексу України, ухвалу про порушення провадження у справі від 05.01.2017р. було надіслано відповідачу рекомендованою кореспонденцією з повідомленням про вручення на адресу, що зазначена в позовній заяві та отримана останнім - 12.01.2017р.

Оскільки про поважні причини неявки в судове засідання представника відповідача суд не повідомлений; клопотань про відкладення розгляду справи від відповідача не надходило, тому суд вважає, що, у відповідності до ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, справа може бути розглянута за наявними в ній матеріалами, без участі представника відповідача, яких достатньо для винесення рішення по суті.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 82 Господарського процесуального кодексу України, рішення прийнято господарським судом за результатами оцінки доказів, поданих позивачем, у нарадчій кімнаті.

Згідно ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, в засіданні суду була оголошена вступна та резолютивна частини рішення.

Розглянувши подані позивачем документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, що мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

26.03.2015р. між позивачем (за договором - Сторона 1) та відповідачем (за договором - Сторона 2) було укладено Договір купівлі-продажу сільськогосподарської продукції № ДА-75, відповідно до умов п.1.1 якого Сторони домовилися, що в порядку та на умовах, зазначених у даному Договорі:

1.1.1. Сторона 1 зобов'язується передати у власність Сторони 2 посівний матеріал високоолеїнового соняшника (надалі - Посівний матеріал) та здійснити розрахунок за поставлений Стороною 2 соняшник, вирощений із Посівного матеріалу;

1.1.2. Сторона 2 зобов'язується прийняти Посівний матеріал та використати його за призначенням, встановленим даним Договором, здійснити за нього розрахунок та поставити Стороні 1 соняшник, вирощений із Посівного матеріалу (надалі - Соняшник).

Відповідно до пункту 1.3 Договору, найменування, кількість предмету Договору, його часткове співвідношення (асортимент, номенклатура), одиниці виміру, ціна одиниці виміру та загальна сума Предмету Договору визначаються у специфікаціях, рахунках, видаткових накладних та/або інших товарно-супровідних документах, які є невід'ємною частиною даного Договору.

Підпунктом 2.1.1 Договору передбачено, що позивач зобов'язується передати у власність відповідача Посівний матеріал у кількості 80 (вісімдесят) посівних одиниць з метою його посіву на земельній ділянці розміром 160 га.

Як встановлено судом, на виконання умов договору позивач за видатковою накладною № АУ000017851 від 26.03.2015р., копія якої залучена до матеріалів справи, а оригінал було оглянуто в судовому засіданні, поставив відповідачу Посівний матеріал у кількості 80 (вісімдесят) посівних одиниць на загальну суму 323 000,00 грн.

Факт отримання відповідачем товару також підтверджується довіреністю на отримання товарно-матеріальних цінностей (типова форма № М-2) № 65 від 26.03.2015р., копія якої наявна в матеріалах справи.

Відповідно до пп.2.2.4 п. 2.2. Договору, Сторона 2 зобов'язана оплатити Стороні 1 вартість Посівного матеріалу не пізніше 01.10.2015р.

Натомість, як зазначив позивач, відповідач оплатив Посівний матеріал з порушенням встановленого строку - 18.11.2015р.

Пунктом 2.2. Договору визначено обов'язки відповідача, зокрема, своєчасно й належним чином засіяти земельну ділянку розміром 160 га. Посівним матеріалом; своєчасно, у повному обсязі та з найменшими втратами виростити, зібрати врожай Соняшника та зберігати його у належних умовах до дня передачі виключно позивачу із усіма, передбаченими законодавством, супровідними документами; продати/поставити Соняшник, вирощений із Посівного матеріалу із застосуванням Добрив, виключно позивачу на умовах, передбачених пунктом 2.1.6 Договору у такому порядку:

- 50 (п'ятдесят) % від загального обсягу врожаю Соняшника до 01 січня 2016 року;

- 50 (п'ятдесят) % від загального обсягу врожаю Соняшника до 01 травня 2016 року;

поставити Соняшник, вирощений відповідачем із Посівного матеріалу та зібраний на земельній ділянці, відведеній для такої мети розміром 160 га, у загальній кількості із розрахунку двадцять п'ять центнерів з одного гектару власними транспортними засобами та за власний рахунок на адресу розташування виробничих потужностей позивача, а саме: Вінницька область, смт. Крижопіль, вул. Куйбишева, 88. Поставка Соняшника транспортом позивача можлива за попередньою письмовою домовленістю про це між Сторонами з одночасним коригуванням ціни із врахуванням транспортних витрат.

Відповідно до умов Договору, позивач поставив, а відповідач прийняв Посівний матеріал на суму 323 000,00 грн., засіяв ним земельну ділянку розміром 160 і зібрав врожай Соняшника.

Однак, відповідач, отримавши посівний матеріал, не поставив позивачу Соняшник, як це передбачено умовами спірного договору.

У зв'язку з чим, 11.12.2016р. позивач цінним листом з описом вкладення направив на адресу відповідача вимогу за вих. № 1341 від 16.12.2016р. про сплату штрафу в сумі 576 000,00 грн. Проте відповідач вказану вимогу залишив без відповіді та задоволення.

Оскільки відповідач не поставив позивачу соняшник, вирощений з поставленого позивачем посівного матеріалу, позивач звернувся з даним позовом до суду та просить стягнути з відповідача штраф у сумі 576 000,00 грн.

Згідно ст. 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 175 Господарського кодексу України, майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Проаналізувавши умови договору купівлі-продажу сільськогосподарської продукції № ДА-75 від 26.03.2015р., суд встановив, що він має цивільно-правову природу договору контрактації сільськогосподарської продукції.

За приписами статті 713 Цивільного кодексу України, за договором контрактації сільськогосподарської продукції виробник сільськогосподарської продукції зобов'язується виробити визначену договором сільськогосподарську продукцію і передати її у власність заготівельникові (контрактанту) або визначеному ним одержувачеві, а заготівельник зобов'язується прийняти цю продукцію та оплатити її за встановленими цінами відповідно до умов договору. До договору контрактації застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до частини першої статті 272 Господарського кодексу України, за договором контрактації виробник сільськогосподарської продукції (далі - виробник) зобов'язується передати заготівельному (закупівельному) або переробному підприємству чи організації (далі - контрактанту) вироблену ним продукцію у строки, кількості, асортименті, що передбачені договором, а контрактант зобов'язується сприяти виробникові у виробництві зазначеної продукції, прийняти і оплатити її.

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України, суб'єкт господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України.

Згідно зі ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов і вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Приписами статті 33 Господарського процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

На час розгляду спору в господарському суді відповідачем не надано доказів поставки позивачу Соняшника у кількості 400 тонн, як це слідує з умов пп.2.2.6 договору, відтак, судом встановлено порушення зі сторони відповідача умов поставки соняшника у встановлені договором строки, а тому позовна вимога про стягнення з відповідача штрафу є обґрунтованою.

Відповідно до положень ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Статтею 611 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Згідно частини першої статті 275 Господарського кодексу України за нездачу сільськогосподарської продукції у строки, передбачені договором контрактації, виробник сплачує контрактанту неустойку в розмірі, встановленому договором, якщо інший розмір не передбачений законом.

Пунктом 7.5. Договору унормовано, що у разі, якщо Сторона 2 порушила умови підпунктів 2.2.5 й 2.2.6 пункту 2.2 Договору, вона зобов'язана протягом семи банківських днів від дня отримання від Сторони 1 відповідної письмової вимоги, сплатити на користь останньої штраф у розмірі 20% від ринкової вартості не переданого Стороні 1 Соняшника у встановлений термін та кількості, але не менше суми із розрахунку: із площі 160 га при врожайності 2,0 т з одного га та вартості 8 000,00 (вісім тисяч грн. 00 коп.) грн. за одну тону.

За приписами п. 7.6. Договору, у разі якщо Сторона 2 порушила умови підпунктів 2.2.5. й 2.2.6 пункту 2.2 Договору, вона зобов'язана протягом семи банківських днів від дня отримання від Сторони 1 відповідної письмової вимоги, сплатити на користь останньої штраф у розмірі 20% вартості Посівного матеріалу за його безпідставне використання.

Згідно з ч. 2 ст. 218 Господарського кодексу України, учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання. У разі, якщо інше не передбачено законом або договором, суб'єкт господарювання за порушення господарського зобов'язання несе господарсько-правову відповідальність.

Відповідно до ч. 1. ст. 216 Господарського кодексу України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

У сфері господарювання, згідно з ч. 2 ст. 217 та ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України, застосовуються господарські санкції, зокрема, штрафні санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно ст. 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Згідно ч. 4 ст. 213 Господарського кодексу України, штраф як різновид неустойки, може бути встановлений договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг). Отже, пеня і штраф є різновидами неустойки, які не можна ототожнювати.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок штрафу в сумі 576 000,00 грн., суд встановив, що він є арифметично вірним, а тому позовні вимоги визнаються обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Враховуючи вищевикладені обставини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню повністю.

Витрати по сплаті судового збору, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Керуючись ст.ст. 49, 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В:

1. Позовні вимоги задовольнити повністю.

2. Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «ПРАВНИЧА КОМПАНІЯ «СПРАВА» (02154, м. Київ, вул. Ентузіастів, 21, кв. 133; ) на користь товариство з обмеженою відповідальністю - підприємство «АВІС» (21037, м. Вінниця, вул. Пирогова, 150; ) 576 000 грн. 00 коп. - штрафу та витрати по сплаті судового збору в сумі 8640 грн. Видати наказ.

Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його прийняття, оформленого відповідно до вимог ст. 84 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст рішення підписано: 31.01.2017р.

Суддя А.І. Привалов