КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" лютого 2017 р. Справа№ 910/18455/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Гончарова С.А.

суддів: Тищенко А.І.

Скрипки І.М.

при секретарі судового засідання Денисюк І.Г.

за участю представників:

від позивача: Генбач В.М. - за належним чином оформленою довіреністю;

від відповідача: Жук О.Б. - за належним чином оформленою довіреністю;

Ковбасюк В.А. - за належним чином оформленою довіреністю;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Діамед"

на рішення Господарського суду міста Києва від 02.11.2016 року у справі № 910/18455/16 (суддя Пукшин Л.Г.)

за позовом Київської міської клінічної лікарні № 11 Дніпровського району м. Києва

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Діамед"

про зобов'язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 02.11.2016 року у справі № 910/18455/16 позовні вимоги задоволено повністю, вирішено зобов'язати Товариство з обмеженою відповідальністю "Діамед" звільнити нежитлове приміщення загальною площею 42,0 кв.м розташованого на першому поверсі в будівлі за адресою : вул.. Рогозівська, 6 в місті Києві. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Діамед" на користь Київської міської клінічної лікарні № 11 Дніпровського району м. Києва 1 378,00 грн. - судового збору.

Не погодившись з вказаним рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "Діамед" звернулося до Київського апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, відповідно до якої просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Апеляційна скарга вмотивована тим, що фактично суд наділив позивача функціями власника майна, чим порушив норми матеріального права, неправильно та вибірково їх застосував, неповно з'ясував обставини справи, що мають суттєве значення для вирішення спору.

Апелянт зазначає, що положенням про оренду майна територіальної громади міста Києва, затвердженого рішенням Київської міської ради № 415 від 21.04.2015, так само як і Законом України "Про оренду державного та комунального майна", обмеження щодо права комунального підприємства бути орендодавцем нерухомого майна, площа якого не перевищує 200 кв.м., стосується виключно площі конкретного майна, яке є предметом оренди за окремим договором, а не кількості всього закріпленого за ним на праві господарського відання або оперативного управління майна.

Скаржник вказує, що чинним законодавством передбачений чіткий порядок зміни істотних умов договору оренди (подовження договору оренди). Орендодавець та Орендар зобов'язані вчинити певні дії відповідно до Положення, а рішення про зміну істотних умов договору оренди приймає Постійна комісія з питань власності. Однак, незважаючи на дані пояснення Позивача та надані докази на їх підтвердження, - Суд в Рішенні не врахував спеціальні норми та порядок, визначений Положенням. Дніпровська районна в місті Києві державна адміністрація, як орендодавець, не надіслала жодної заяви щодо припинення, зміни умов договору оренди, як того вимагає ч. 2 ст. 17 ЗУ «Про оренду державного та комунального майна».

Відповідно автоматичного розподілу справ між суддями для розгляду даної апеляційної скарги сформовано колегію суддів у складі: Гончаров С.А. (головуючий), Скрипка І.М., Яковлєв М.Л.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 12.12.2016 року у визначеному складі колегії суддів, апеляційна скарга прийнята до розгляду, порушено апеляційне провадження у справі, розгляд справи призначено на 01.02.2017 року.

Позивач, згідно з поданим до суду 27.01.2017 року відзивом, проти доводів викладених в апеляційній скарзі заперечив та просить апеляційний суд залишити рішення господарського суду міста Києва від 02.11.2016 року у справі «910/18455/16 без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Апелянт, згідно з поданим до суду 01.02..2017 року клопотанням, просить апеляційний суд зупинити провадження по справі до набрання законної сили рішення по справі №910/22583/16, оскільки вирішення спору по справі № 910/22583/16 в провадженні Господарського суду міста Києва, прямо стосується апеляційного провадження по справі № 910/18455/16 тому що, при вирішенні спору про пролонгацію договору оренди по справі № 910/22583/16, провадження про звільнення приміщення по справі № 910/18455/16 втрачає сенс.

Відповідно до ст. 79 Господарського процесуального кодексу України господарський суд зупиняє провадження у справі в разі неможливості розгляду даної справи до вирішення пов'язаної з нею іншої справи, що розглядається іншим судом

Відповідно до п. 3.16 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 року, під неможливістю розгляду даної справи слід розуміти неможливість для даного господарського суду самостійно встановити обставини, які встановлюються іншим судом в іншій справі, - у зв'язку з непідвідомчістю або непідсудністю іншої справи даному господарському суду, одночасністю розгляду двох пов'язаних між собою справ різними судами або з інших причин.

Наведені клопотання відповідача про зупинення провадження у справі не підлягає задоволенню, оскільки судом не встановлено неможливість (зокрема, через наявність будь-яких перешкод) розгляду даної справи до вирішення справи № 910/22583/16 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Діамед".

Розглянувши у судовому засіданні апеляційну скаргу, дослідивши матеріали справи та зібрані у ній докази, заслухавши пояснення учасників судового процесу, присутніх в судовому засіданні, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 99 Господарського процесуального кодексу України апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами наданими суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 101 Господарського процесуального кодексу України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Місцевим господарським судом вірно встановлено та матеріалами справи підтверджується наступне.

10.04.2008 року між Київською міською клінічною лікарнею №11 Дніпровського району міста Києва як орендодавцем та Товариством з обмеженою відповідальністю "ДІАМЕД" як орендарем було укладено договір про передачу майна комунальної власності територіальної громади міста Києва, яке передається в оренду, зареєстрований в книзі записів Головного управління охорони здоров'я та медичного забезпечення, за умовами якого орендодавець на підставі рішення Київради від 28.12.2006 № 548/605 передав, а орендар прийняв в оренду нерухоме майно за адресою: м. Київ, вул. Рогозівська, буд. 6 корп. 1, для розміщення аптек, які реалізують готові ліки.

Згідно п. 2.1 договору оренди об'єктом оренди є: нежиле приміщення, загальною площею 42,0 кв.м. , в т.ч. на 1 поверсі 42,0 кв.м.

Об'єкт оренди належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва і знаходиться на балансі Київської міської клінічної лікарні № 11 (п.2.4 договору).

Пунктом 9.1 договору оренди передбачено строк його дії з 31.08.2007 до 29.08.2008 року.

Згідно зі ст. 284 Господарського кодексу України строк договору оренди визначається за погодженням сторін. У разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення строку дії договору він вважається продовженим на такий самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Після закінчення строку дії договору оренди його дія неодноразово продовжувалась автоматично, кожного разу на один рік. Остання пролонгація договору оренди відбулась 30.08.2015 року строком до 29.08.2016 року.

Листом від 07.09.2016 року вих. № 448 "Про заперечення щодо користування орендованим майном після закінчення договору оренди № 2225/8 від 10.04.2008 року" позивач повідомив відповідача про закінчення строку дії договору оренди та вимагав повернути об'єкт оренди на підставі акту приймання - передачі (повернення). Вказаний лист було направлено на адресу відповідача цінним листом від 07.09.2016, доказом чого є опис вкладення та фіскальний чек № 0285, копії яких знаходяться в матеріалах справи.

Як зазначалось, позовними вимогами у даній справі є зобов'язання вчинити дії, а саме, звільнити нежитлове приміщення загальною площею 42,0 кв.м розташованого на першому поверсі в будівлі за адресою : вул.. Рогозівська, 6 в місті Києві

Позовні вимоги вмотивовані тим, що термін дії договору оренди № 2225/8 від 10.04.2008 закінчився 29.08.2016, однак відповідач орендоване приміщення не звільнив та не передав Київській міській клінічній лікарні № 11 Дніпровського району м. Києва, у зв'язку з чим останнім заявлено вимоги про зобов'язання ТОВ "Діамед" звільнити нежитлове приміщення загальною площею № 42,0 кв.м. розташованого на першому поверсі в будівлі за адресою: м. Київ, вул. Рогозівська, 6 у судовому порядку.

Судова колегія, оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному і об'єктивному дослідженні в судовому засіданні з урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи їх взаємний зв'язок, погоджується з висновками, з яких виходив місцевий господарський суд при прийнятті оскаржуваного рішення з наступних підстав.

Договір про передачу майна комунальної власності територіальної громади міста Києва, яке передається в оренду № 2225/8 від 10.04.2008 року є договором оренди комунального майна, а тому між сторонами виникли правовідносини, які підпадають під правове регулювання глави 58 Цивільного кодексу України, глави 30 Господарського кодексу України та Закону України "Про оренду державного та комунального майна".

Відповідно до ст. 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" термін договору оренди визначається за погодженням сторін. Термін договору оренди не може бути меншим, ніж п'ять років, якщо орендар не пропонує менший термін. У разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором. Після закінчення терміну договору оренди орендар, який належним чином виконував свої обов'язки за договором, має переважне право, за інших рівних умов, на укладення договору оренди на новий термін, крім випадків, якщо орендоване майно необхідне для потреб його власника.

Із змісту статей 759, 763 і 764 Цивільного кодексу України, частини другої статті 291 Господарського кодексу України, частини другої статті 17 та частини другої статті 26 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" вбачається, що після закінчення строку договору оренди він може бути продовжений на такий самий строк, на який цей договір укладався, за умови, якщо проти цього не заперечує орендодавець. Наявність згоди орендодавця на продовження договору оренди є ознакою договірної свободи, визначеною ст. 627 Цивільного кодексу України, оскільки елементом свободи договору є також право сторони визначати спосіб використання належного їй майна та за своєю згодою змінювати, розривати або продовжувати на новий строк дію договору. А тому, в разі відсутності у орендодавця наміру передавати майно у оренду та за умови дотримання передбаченого ст. 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" порядку, договір оренди є припиненим у зв'язку з закінченням терміну, на який його було укладено.

Згідно п. 4.14 договору оренди після припинення дії договору оренди у разі відмови у продовженні договору оренди зобов'язаний протягом 30 календарних днів передати майно по акту приймання - передачі орендодавцю.

Судом встановлено, що листом № 448 від 07.09.2016 позивачем було дотримано вимоги законодавства та умови договору щодо порядку повідомлення орендаря про відсутність намірів продовжувати орендні відносини за договором № 2225/8 від 10.04.2008 р., а відтак - вказаний договір припинив свою дію 29.08.2016, у зв'язку закінченням терміну, на який його було укладено.

Згідно зі статтею 27 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" у разі розірвання договору оренди, закінчення строку його дії та відмови від його продовження або банкрутства орендаря він зобов'язаний повернути орендодавцеві об'єкт оренди на умовах, зазначених у договорі оренди.

Відповідно до ч. 1 ст. 785 Цивільного кодексу України у разі припинення договору найму наймач зобов'язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

Проте, як зазначає позивач, відповідач до даного часу орендоване майно не звільнив та по акту приймання-передачі не передав.

Відповідно до вимог статті 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі статтею 525 Цивільного кодексу України та ч.7 статті 193 Господарського кодексу України одностороння відмова від зобов'язання не допускається, крім випадку коли право такої відмови встановлено договором або законом.

Посилання відповідача щодо подання позову неналежним позивачем, оскільки останній не може бути орендодавцем нерухомого майна, яке перевищує закріплене за ним на праві господарського відання або оперативного управління майно у розмірі 200 кв.м., вірно не приймається судом першої інстанції до уваги з огляду на наступне.

Відповідно до Положення про оренду майна територіальної громади м. Києва № 415 від 21.04.2015, яке прийняте з урахуванням норм Закону України "Про оренду державного та комунального майна", орендодавцями нерухомого майна, загальна площа якого не перевищує 200 кв.м. на одне підприємство, та іншого окремого індивідуально визначеного майна, яке закріплено за ними на праві господарського відання або оперативного управління, є комунальні підприємства, установи та організації територіальної громади міста Києва.

За нормами статті 5 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" орендодавцями, крім інших, є підприємства, установи та організації - щодо нерухомого майна, загальна площа якого не перевищує 200 квадратних метрів на одне підприємство, установу, організацію, та іншого окремого індивідуально визначеного майна.

При цьому в контексті даної норми площа до 200 квадратних метрів - це площа, яка передається в оренду конкретному підприємству, установі, організації, а не площа, яка закріплена за орендодавцями на праві господарського відання або оперативного управління.

Визначене Положенням про оренду майна територіальної громади міста Києва, затвердженого рішенням Київської міської ради № 415 від 21.04.2015 року, так само як і Законом України "Про оренду державного та комунального майна", обмеження щодо права комунального підприємства бути орендодавцем нерухомого майна, площа якого не перевищує 200 кв.м., стосується виключно площі конкретного майна, яке є предметом оренди за окремим договором, а не кількості всього закріпленого за ним на праві господарського відання або оперативного управління майна.

З огляду на викладене колегія суддів критично приймає доводи апелянта про те, що положенням про оренду майна територіальної громади міста Києва, затвердженого рішенням Київської міської ради № 415 від 21.04.2015, так само як і Законом України "Про оренду державного та комунального майна", обмеження щодо права комунального підприємства бути орендодавцем нерухомого майна, площа якого не перевищує 200 кв.м., стосується виключно площі конкретного майна, яке є предметом оренди за окремим договором, а не кількості всього закріпленого за ним на праві господарського відання або оперативного управління майна.

Щодо тверджень відповідача про виключне право власника майна приймати рішення стосовно продовження або відмови у продовженні терміну оренди майна, суд першої інстанції вірно відзначає, що за приписами ст. 764 Цивільного кодексу України та ч. 2 ст. 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" правом щодо висловлення заперечень проти продовження договору оренди наділені саме сторони відповідного договору (орендар та орендодавець), тобто, у даному випадку Київська міська клінічна лікарня № 11 Дніпровського району міста Києва є належним суб'єктом реалізації вищенаведених норм.

Колегією суддів не приймаються доводи апелянта про те, що Дніпровська районна в місті Києві державна адміністрація, як орендодавець, не надіслала жодної заяви щодо припинення, зміни умов договору оренди, як того вимагає ч. 2 ст. 17 ЗУ «Про оренду державного та комунального майна», оскільки судами вже встановлено, що Київська міська клінічна лікарня № 11 Дніпровського району міста Києва є належним суб'єктом реалізації спірного майна.

Суд першої інстанції вірно зазначає, що виставлення позивачем відповідачу рахунків за користування приміщенням не є свідченням пролонгації договору, оскільки користування майном не може бути безоплатним.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідачем не було надано жодних доказів на спростування обставин щодо закінчення терміну дії договору оренди, викладених позивачем у позовній заяві, так само не надано доказів щодо вчинення ним будь-яких дій спрямованих на передачу (повернення) орендованого майна орендодавцеві.

З огляду на викладене позовні вимоги Київської міської клінічної лікарні № 11 Дніпровського району міста Києва є обґрунтованими та такими, що вірно задоволені судом першої інстанції.

За таких обставин, висновки суду першої інстанції про встановлені обставини і правові наслідки відповідають дійсним обставинам справи і підтверджуються достовірними доказами, а тому рішення господарського суду міста Києва від 02.11.2016 року у справі № 910/18455/16 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи і підстав для його скасування не вбачається.

Разом з тим, доводи Товариства з обмеженою відповідальністю "Діамед", викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків господарського суду першої інстанції.

З огляду на викладене, судова колегія приходить до висновку про те, що апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "Діамед" на рішення господарського суду міста Києва від 02.11.2016 року у справі № 910/18455/16 є необґрунтованою та такою, що задоволенню не підлягає.

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги у зв'язку з відмовою в її задоволенні на підставі ст. 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на апелянта.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 49, 99, 101, 103-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Діамед" на рішення господарського суду міста Києва від 02.11.2016 року у справі № 910/18455/16 - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 02.11.2016 року у справі № 910/18455/16 - залишити без змін.

3. Матеріали справи № 910/18455/16 повернути до суду першої інстанції.

Постанова може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя С.А. Гончаров

Судді А.І. Тищенко

І.М. Скрипка