ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________________
У Х В А Л А

02.02.2017р. Справа №7/41

Господарський суд Донецької області у складі судді Кротінової О.В., розглянув матеріали за скаргою Дочірньої компанії «Газ України» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України», м.Київ, №31/13-4573 від 07.12.2016р. на дії органу державної виконавчої служби, у справі за позовом Дочірньої компанії «Газ України» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України», м.Київ,

до відповідача, Комунального підприємства «Макіївтепломережа», м.Макіївка Донецької області,

про стягнення боргу у розмірі 62969092,22грн., пені у розмірі 4923942,61грн., 3% річних у розмірі 2092109,70грн., інфляційних у розмірі 5276307,74грн.,-

за участю представників сторін:

від позивача (заявника): не зявився;

від відповідача (боржника): не з'явився;

від відділу примусового виконання рішень департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України: ОСОБА_1 зо довіреністю, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач, Дочірня компанія Газ України Національної акціонерної компанії Нафтогаз України, м.Київ, звернувся до господарського суду з позовом до Комунального підприємства Макіївтепломережа, м.Макіївка Донецької області, про стягнення боргу у розмірі 62969092,22грн., пені у розмірі 4923942,61грн., 3% річних у розмірі 2092109,70грн., інфляційних у розмірі 5276307,74грн.

Рішенням господарського суду Донецької області від 23.06.2011р. у справі №7/41 (повний текст рішення складено та підписано 24.06.2011р.) позовні вимоги Дочірньої компанії Газ України Національної акціонерної компанії Нафтогаз України, м.Київ, до Комунального підприємства Макіївтепломережа, м.Макіївка Донецької області, про стягнення боргу у розмірі 62969092,22грн., пені у розмірі 4923942,61грн., 3% річних у розмірі 2092109,70грн., інфляційних у розмірі 5276307,74грн., задоволено частково, а саме стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість за спожитий природний газ у сумі 62969092,22грн., пеню у сумі 3939154,08грн., інфляційні у розмірі 5276307,74грн., 3% річних у розмірі 2092109,70грн., 25550,00грн. державного мита, 236,00грн. - витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу. У задоволенні решти позовних вимог відмолено.

На виконання приведеного судового акту видано відповідні судові накази, датовані 05.07.2011р.

14.12.2016р. на адресу господарського суду Донецької області надійшла скарга Дочірньої компанії «Газ України» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України», м.Київ, №31/13-4573 від 07.12.2016р. на дії органу державної виконавчої служби, у якій останній просить визнати незаконними дії державного виконавця органу ДВС щодо винесення постанови про повернення виконавчого документа від 17.11.2016р. ВП №28154898; визнати недійсною та скасувати постанову про повернення виконавчого документа від 17.11.2016р. ВП №28154898; зобовязати державного виконавця органу ДВС відновити виконавче провадження №28154898 відповідно до вимог Закону України «Про виконавче провадження».

Обґрунтуванням наведеного, за висновками заявника, є неправомірне винесення оскаржуваної постанови, з огляду на те, що виконання судових рішень є обовязковим та державний виконавець повинен провести усі можливі дії із встановлення майна та коштів боржника, на які може бути звернено стягнення, що не було здійснено державним виконавцем, до того ж дія Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» не розповсюджується на підприємство відповідача, яке перебуває на території проведення антитерористичної операції.

Нормативним підґрунтям визначено ст.ст.1, 2, 6, 10, 18, п.п.2, 9 ст.37, ст.ст.48, 52, 54, 55, 56, 57, 74 Закону України Про виконавче провадження, ст.ст.19, 124 Конституції України та ст.ст.1, 115, 121-2 Господарського процесуального кодексу України, а також посилання на постанову Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження» №14 від 26.12.2003р., п.43 рішення Європейського суду від 20.07.2004р. у справі «Шмалько проти України» (заява №60750/00), рішення Конституційного Суду України від 11.03.2011р. у справі №2-рп/2011.

14.12.2016р. ухвалою господарського суду Донецької області означена скарга прийнята до розгляду.

11.01.2017р. представником відділу примусового виконання рішень департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України електронною поштою надіслано копію клопотання б/н від 11.01.2017р. про відкладення розгляду справи №7/41 за скаргою ДК «Газ України» НАК «Нафтогаз України» на дії департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, призначеної на 12.01.2017р. об 11.35 год. на іншу дату, до якого додано копію довіреності на представника відділу примусового виконання рішень департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України.

12.01.2017р. представником відділу примусового виконання рішень департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України через канцелярію господарського суду Донецької області подано оригінал клопотання б/н від 11.01.2017р., яке було надіслано 11.01.2017р. електронною поштою, з додатком.

Означене клопотання задоволено судом, про що відображено в ухвалі суду від 12.01.2017р. у справі №7/41.

31.01.2017р. від скаржника на електронну адресу суду надійшла копія листа пояснення №31/13 424 від 27.01.2017р., у якому висловлено прохання про розгляд скарги без участі представника ДК «Газ України» за наявними у справі матеріалами. До означеного листа пояснення додано у копіях: довіреність на представника позивача (стягувача), постанова про арешт коштів боржника від 24.07.2014р. ВП №28154898.

31.01.2017р. через канцелярію господарського суду Донецької області отримано оригінал листа пояснення №31/13 424 від 27.01.2017р., який було надіслано електронною поштою 31.01.2017р., з додатками.

У переставлених поясненнях зазначено, що за результатами ознайомлення із матеріалами виконавчого провадження №28154898 виявлено винесення державним виконавцем 24.07.2014р. постави про арешт коштів боржника та направлення ним до банківських установ платіжних вимог у вересні 2015р. та жовтні 2016р., проте вчинені не всі заходи примусового стягнення заборгованості за означеним виконавчим провадженням, зауважено про відсутності у матеріалах виконавчого провадження постанови про арешт майна боржника, будь-які запити до банків чи інших фінансових установ, органів, що здійснюють реєстрацію майна, реєстрацію обтяжень рухомого майна та запити до відповідних органів, установ або проведення перевірки інформації про майно чи доходи боржника, що містяться в базах даних і реєстрах, та перевірки майнового стану боржника за місцем проживання (перебування) або його місцезнаходженням, отже посилання виконавчого органу у цьому випадку про заходи щодо розшуку майна, які виявились безрезультатними є безпідставними та необґрунтованими. Окрім того, наголошено на відсутності будь-якої заборони щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника.

02.02.2017р. представником відділу примусового виконання рішень департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України подано супровідний лист №14234 0 30 16/20.3 03 від 25.01.2017р., до якого додано копії матеріалів виконавчого провадження №28154898.

Представник позивача (заявника) у судове засідання 02.02.2017р. не зявився.

Представник відповідача (боржника) у судові засідання не зявився, причин неявки не повідомив, витребувані документи не надав.

Представник органу державної виконавчої служби України у судовому засіданні 02.02.2017р. проти задоволення вимог скарги заперечив; стверджує про проведення державним виконавцем усіх дій, повязаних з виконанням наказу по справі №7/41.

Керуючись приписами ч.2 ст.121-2 господарського процесуального кодексу України, суд вважає за можливе розгляд скарги за наявними в справі матеріалами, у цьому судовому засіданні, з огляду на що клопотання скаржника про розгляд скарги без участі представника ДК Газ України задоволено судом.

Дослідив надані матеріали та оцінив подані докази за своїм внутрішнім переконанням, суд дійшов висновку, щодо такого.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням господарського суду Донецької області від 23.06.2011р. у справі №7/41 (повний текст рішення складено та підписано 24.06.2011р.) позовні вимоги Дочірньої компанії Газ України Національної акціонерної компанії Нафтогаз України, м.Київ, до Комунального підприємства Макіївтепломережа, м.Макіївка Донецької області, задоволено частково, з відповідача на користь позивача заборгованість за спожитий природний газ у сумі 62969092,22грн., пеню у сумі 3939154,08грн., інфляційні у розмірі 5276307,74грн., 3% річних у розмірі 2092109,70грн., 25550,00грн. державного мита, 236,00грн. - витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу. У задоволенні решти позовних вимог відмолено.

На виконання приведеного судового акту видано відповідні судові накази, датовані 05.07.2011р.

15.08.2011р. головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання наказу господарського суду Донецької області від 05.07.2011р. №7/41 (ВП№28154898) про стягнення заборгованості за спожитий природний газ у сумі 62 969 092,22 грн.

17.11.2016р. державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби України винесена постанова про повернення виконавчого документа стягувачеві, у якій причинами повернення означено відсутність майна, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем заходи щодо розшуку такого майна виявились безрезультатними, крім того боржник зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, а також наявна заборона з приводу вчинення правочинів щодо нерухомого майна і державний виконавець позбавлений можливості звернути стягнення на майно боржника із вказівкою на положення Закону України «Про забезпечення прав та свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території».

Підставою вчинення є посилання на приписи п.п.2, 9 ст.37 Закону України Про виконавче провадження

Згідно із ст.4-5 Господарського процесуального кодексу України, господарські суди здійснюють правосуддя шляхом прийняття обовязкових до виконання на усій території України рішень, ухвал, постанов.

Відповідно до ст.124 Конституції України, судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обовязковими до виконання на всій території України.

За приписом ст.115 Господарського процесуального кодексу України, рішення, ухвали, постанови господарського суду, що набрали законної сили, є обовязковими на всій території України і виконуються в порядку, встановленому Законом України Про виконавче провадження.

При цьому, відповідно до ст.116 Господарського процесуального кодексу України, виконання рішення господарського суду проводиться на підставі виданого ним наказу, який є виконавчим документом. Наказ видається стягувачеві або надсилається йому після набрання судовим рішенням законної сили.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначає Закону України Про виконавче провадження, як спеціальний нормативний акт, що регулює порядок здійснення виконавчого провадження.

Закон України «Про виконавче провадження» №1404-VIII від 02.06.2016р. набрав чинності 05.10.2016.

Відповідно до частини 2 Прикінцевих та перехідних положень до Закону України "Про виконавче провадження" №1404-VIII від 02.06.2016р. визнано такими, що втратили чинність з дня набрання чинності цим Законом, зокрема, ОСОБА_2 України "Про виконавче провадження" №606-ХІV від 21.04.1999h/, крім статті 4, яка втрачає чинність через три місяці з дня набрання чинності цим Законом.

У відповідності до частин 6,7 Прикінцевих та перехідних положень до Закону України "Про виконавче провадження" №1404-VIII від 02.06.2016р. рішення, які виконувалися органами державної виконавчої служби до набрання чинності цим Законом, продовжують виконуватися цими органами до настання підстав для завершення виконавчого провадження. Виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Після набрання чинності цим Законом виконавчі дії здійснюються відповідно до цього Закону.

Як вбачається з поданої скарги, скаржником оскаржуються дії та бездіяльність державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби України за період з 15.08.2011р. (постанова про відкриття виконавчого провадження №28154898) по 17.11.2016р., отже у період дії як Закону України "Про виконавче провадження" №606-ХІV від 21.04.1999р. так і Закону України «Про виконавче провадження» №1404-VIII від 02.06.2016.

Відповідно до положень Закону України "Про виконавче провадження" №606-ХІV від 21.04.1999р. та №1404-VIII від 02.06.2016 основними стадіями виконавчого провадження є: 1) відкриття виконавчого провадження; 2) підготовка до примусового виконання; 3) вжиття заходів примусового виконання рішення; 4) закінчення виконавчого провадження.

Відкриття виконавчого провадження це стадія, яка полягає у діях державного виконавця, що спрямовані на визначення підстав для відкриття виконавчого провадження.

Підготовка до примусового виконання - це дії державного виконавця, спрямовані на встановлення місця знаходження (проживання) боржника, наявності рухомого або нерухомого майна, грошових коштів в установах банків, пропозиції виконати рішення добровільно, створення умов для подальшого виконання виконавчого документу. Мета цієї стадії - створити належні умови для своєчасного й ефективного виконання документів, що надійшли до державного виконавця, а також забезпечити умови для добровільного виконання рішення боржником.

Примусове виконання (застосування заходів примусового виконання рішення) - це вжиття державним виконавцем заходів щодо реалізації припису юрисдикційного акта способами, які визначено законом, із покладанням на боржника виконавчого збору та інших витрат, пов'язаних із виконанням.

Закінчення виконавчого провадження - це дія державного виконавця, що полягає у завершенні проведення виконавчих дій у певному виконавчому провадженні, за певним виконавчим документом.

Отже, здійснення державним виконавцем комплексу дій, які визначені законом, будуть вважатися належними у разі вжиття останнім усіх необхідних (можливих) заходів у їх передбаченій нормативно-правовим актом певній послідовності для повного виконання виконавчого документу у встановлені законом строки, з дотриманням прав учасників виконавчого провадження - стягувача та боржника.

Відповідно до ст.4 Закону України «Про виконавче провадження» №606-ХІV від 21.04.1999р. під час виконання рішень державний виконавець має право на безпосередній доступ до баз даних і реєстрів, у тому числі електронних, що містять інформацію про боржників, їхнє майно та кошти. Порядок доступу до таких реєстрів встановлюється Міністерством юстиції України спільно з відповідними центральними органами виконавчої влади, які забезпечують їх ведення.

Аналогічна норма міститься в п.4 ст.18 ст.4 Закону України «Про виконавче провадження» №1404-VIII від 02.06.2016р.

Згідно з ст.5 Закону України «Про виконавче провадження» №606-ХІV від 21.04.1999 вимоги державного виконавця щодо виконання рішень обов'язкові для всіх органів, організацій, посадових осіб, фізичних і юридичних осіб на території України. Державному виконавцю повинні бути безоплатно надані у встановлений ним строк інформація, документи або їх копії, необхідні для здійснення його повноважень.

У відповідності до ст.18 Закону України «Про виконавче провадження» №1404-VIII від 02.06.2016р. виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право з метою захисту інтересів стягувача одержувати безоплатно від державних органів, підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, посадових осіб, сторін та інших учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, в тому числі конфіденційну.

Згідно ст.11 Закону України «Про виконавче провадження» №606-ХІV від 21.04.1999р. державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Державний виконавець, зокрема, здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення (далі - виконавчий документ), у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.

Заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб; 2) звернення стягнення на заробітну плату (заробіток), доходи, пенсію, стипендію боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу певних предметів, зазначених у рішенні; 4) інші заходи, передбачені рішенням (ст.32 Закону України №606-ХІV від 21.04.1999р., що знайшла своє відображення у ст.10 редакції Закону №1404-VІІІ від 02.06.2016р.).

У відповідності до ч.2 ст.36 Закону України «Про виконавче провадження» №606-ХІV від 21.04.1999р. розшук боржника - юридичної особи, майна боржника організовує виконавець шляхом подання запитів до відповідних органів, установ або проведення перевірки інформації про майно чи доходи боржника, що міститься в базах даних і реєстрах, та перевірки майнового стану боржника за місцем проживання (перебування) або його місцезнаходженням.

Відповідно до п.3.12. Інструкції з організації примусового виконання рішень (затверджена наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012р. за № 512/5 в редакції, що діяла до 05.10.2016) організацію розшуку боржника - юридичної особи та майна боржника чи інформації про місце отримання боржником доходів державний виконавець здійснює шляхом направлення запитів до органів державної податкової служби, Державної реєстраційної служби України, банків, Державної автомобільної інспекції Міністерства внутрішніх справ України, Державної казначейської служби України, Державного агентства земельних ресурсів, бюро технічної інвентаризації, нотаріату, органів статистики тощо або перевірки інформації за даними електронних баз даних та реєстрів, що містять інформацію про майно чи доходи боржника, а також за даними інших джерел інформації як офіційних, так і неофіційних (засобів масової інформації, мережі Інтернет тощо).

Однак, в рамках виконавчого провадження №28154898 відсутні докази виконання державним виконавцем означених дій.

У відповідності до ст.54 Закону України «Про виконавче провадження» №1404-VIII від 02.06.2016р. виконавець має право звернутися за інформацією про дебіторську заборгованість боржника до органів доходів і зборів. Органи доходів і зборів зобовязані протягом трьох робочих днів з дня одержання відповідної вимоги виконавця надати виконавцю необхідні документи та інформацію.

Доказів відповідного звернення суду не надано.

Відповідно до ч.1 ст.37 Закону України Про виконавче провадження (у редакції Закону України №1404-VІІІ від 02.06.2016р.) виконавчий документ повертається стягувачу у разі, якщо, зокрема, п.2) у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені протягом року виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними; п.9) законом встановлено заборону щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо у нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення.

Частиною 2 цієї норми передбачено, що про наявність обставин, зазначених у п.п.2-6 ч.1 цієї статті, державний виконавець складає акт.

Як вже зазначалось вище, відділом примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України було винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві у звязку з тим, що у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними. Зазначено, що з метою забезпечення виконання рішення суду накладено арешт на все майно боржника шляхом винесення відповідної постанови та оголошення його відчуження. Згідно відповіді ДФСУ за боржником зареєстровані відкриті рахунки в установах банку, але кошти на рахунках відсутні.

Проте, дослідивши фактичні обставини, судом не встановлено вжиття виконавчим органом усіх всіх необхідних та можливих заходів для належного примусового виконання рішення господарського суду Донецької області, а тому оскаржувана заявником постанова державного виконавця від 17.11.2016р. про повернення виконавчого документу стягувачу ВП№28154898 є передчасною.

Окрім того, слід зауважити про відсутність акту на виконання ч.2 ст.37 Закону України Про виконавче провадження (у редакції Закону України №1404-VІІІ від 02.06.2016р.)

При цьому висновок щодо «безрезультатності» та/або «неможливості» розшуку майна чи встановлення/з'ясування певних обставин буде обґрунтованим лише тоді, коли державний виконавець, повністю реалізувавши надані йому права, застосував усі можливі (передбачені законом) заходи для досягнення необхідного позитивного результату.

Аналогічної правової позиції дотримується й Вищий господарський суд України у Постанові у справі №14/492 від 04.02.2015 року та у Постанові у справі №9/38-10 від 21.10.2014 року.

В той же час, як вбачається з матеріалів справи підставою для прийняття рішення про повернення виконавчого документа визначено реєстрацію боржника: м.Макіївка, вул.Лебедєва, 72а, та з посиланням на приписи Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» - заборона з приводу вчинення правочинів щодо нерухомого майна, а відтак позбавлено можливості звернути стягнення на майно боржника.

Статтею 3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» для цілей цього Закону тимчасово окупованою територією визначено: 1) сухопутна територія Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, внутрішні води України цих територій; 2) внутрішні морські води і територіальне море України навколо Кримського півострова, територія виключної (морської) економічної зони України вздовж узбережжя Кримського півострова та прилеглого до узбережжя континентального шельфу України, на які поширюється юрисдикція органів державної влади України відповідно до норм міжнародного права, Конституції та законів України; 3) повітряний простір над територіями, зазначеними у пунктах 1 і 2 цієї частини.

ОСОБА_2 визначає статус території України, тимчасово окупованої внаслідок збройної агресії Російської Федерації, встановлює особливий правовий режим на цій території, визначає особливості діяльності державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій в умовах цього режиму, додержання та захисту прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб (ст.2 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України»).

Згідно даних витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань № від 14.12.2016р., місцезнаходженням боржника Комунального підприємства «Макіївтепломережа» зазначено: Донецька область, м.Макіївка, Гірницький район, вул.Лебедєва, б.72а, що не є тимчасово окупованою територію у розумінні Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», а отже його дія на спірні правовідносини не розповсюджується.

Відтак, висновки державного виконавця, викладені у постанові від 17.11.2016р. про повернення виконавчого документу стягувачу ВП№28154898 безпідставні.

Враховуючи наведене, дії органу Державної виконавчої служби України щодо винесення постанови про повернення виконавчого документа стягувачеві від 17.11.2016р. у ВП№28154898 підлягають визнанню неправомірними.

Статтею 121-2 Господарського кодексу України передбачений порядок розгляду господарськими судами скарг на дії чи бездіяльність органів Державної виконавчої служби щодо виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів, а також порядок такого оскарження у процедурі виконання судових рішень.

Пунктом 7 постанови Пленуму Верхового Суду України №14 від 26.12.2003р. Про практику розгляду судами скарги на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження передбачено, що у разі визнання неправомірними рішення, дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби, суд зобовязує їх усунути допущені порушення або іншим шляхом поновлює порушені права чи свободи заявника.

У п.9.13 постанови пленуму Вищого господарського суду України Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України №9 від 17.10.2012р. зазначено, що при вирішенні питань, повязаних із застосуванням ст.121-2 Господарського процесуального кодексу України, господарським судам слід мати на увазі таке.

За результатами розгляду скарги виноситься ухвала, в якій господарський суд або визнає доводи заявника правомірними і залежно від їх змісту визнає постанову державного виконавця щодо здійснення заходів виконавчого провадження недійсною, або визнає дії чи бездіяльність органу Державної виконавчої служби незаконними, чи визнає недійсними наслідки виконавчих дій, або зобов'язує орган державної виконавчої служби здійснити певні виконавчі дії, якщо він ухиляється від їх виконання без достатніх підстав, або визнає доводи скаржника неправомірними і скаргу відхиляє.

При цьому господарський суд не вправі самостійно вчиняти ті чи інші дії, пов'язані із здійсненням виконавчого провадження, замість державного виконавця (наприклад, відкривати або закінчувати виконавче провадження), але може зобов'язати державного виконавця здійснити передбачені законом дії, від вчинення яких той безпідставно ухиляється.

Якщо під час розгляду скарги господарським судом буде виявлено порушення законності або недоліки в діяльності органу Державної виконавчої служби, учасників виконавчого провадження, суд має вжити заходів, передбачених частинами першою і другою статті 90 ГПК.

Тобто, ані Господарський процесуальний кодекс України, ані Законом України Про виконавче провадження не надає повноважень відповідному суду скасувати акти державної виконавчої служби. З метою поновлення порушеного права, господарський суд вправі постанову державної виконавчої служби або наслідки виконавчих дій визнати недійсними. До того ж, суд не справі зобовязати державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби до вчинення тих дій, які згідно із наведеним Законом можуть здійснюватись тільки державним виконавцем або відповідною посадовою особою державної виконавчої служби.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачений Конституцією та законами України.

За приписами статей 4-2, 4-3 Господарського процесуального кодексу України, правосуддя у господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом та на засадах змагальності.

Відповідно до вимог статті 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень. Судовими доказами за визначенням статей 32-38 Господарського процесуального кодексу України слід вважати документи, які можуть підтвердити або спростувати обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

В силу ст.43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Враховуючи встановлені обставини та норми чинного законодавства, господарський суд дійшов висновку також щодо правомірності доводів заявника, та приймаючи до уваги таке, задовольняє скаргу Дочірньої компанії Газ України Національної акціонерної компанії Нафтогаз України, м.Київ, №31/13-4573 від 07.12.2016р. в частині визнання постанови головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про повернення виконавчого документа від 17.11.2016р. ВП №28154898 недійсною.

В іншій частині вимог суд у задоволенні скарги відмовляє, з огляду на вищевикладене.

Відповідно до вимог ст. 41 Закону України «Про виконавче провадження» у разі якщо постанова виконавця про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа стягувачу визнана судом незаконною чи скасована в установленому законом порядку, виконавче провадження підлягає відновленню за постановою виконавця не пізніше наступного робочого дня з дня одержання виконавцем відповідного рішення.

Як наслідок, суд приходить до висновку, що встановлено обовязок саме державного виконавця здійснити дії направлені на відновлення виконавчого провадження у разі визнання недійсною відповідної постанови судом у певний строк.

Враховуючи те, що відновлення виконавчого провадження, у даному випадку, є передбаченим законом наслідком визнання постанови про повернення виконавчого документа стягувачу недійсною (незаконною), та з огляду на те, що суду не надано доказів ухилення державного виконавця від вчинення дій щодо відновлення виконавчого провадження, вимоги скаржника щодо зобов'язання відновити виконавче провадження є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст.4-2, 4-3, 86, 121-2 Господарського процесуального кодексу України, приписами постанови Пленуму Вищого господарського суду України №9 від 17.10.2012р. Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України, суд,

УХВАЛИВ:

1. Скаргу Дочірньої компанії Газ України Національної акціонерної компанії Нафтогаз України, м.Київ, №31/13-4573 від 07.12.2016р. на дії органу державної виконавчої служби про визнання незаконними дії державного виконавця органу ДВС щодо винесення постанови про повернення виконавчого документа від 17.11.2016р. ВП №28154898; визнання недійсною та скасування постанови про повернення виконавчого документа від 17.11.2016р. ВП №28154898; зобовязання державного виконавця органу ДВС відновити виконавче провадження №28154898 відповідно до вимог Закону України "Про виконавче провадження", задовольнити частково.

2. Визнати незаконними дії державного виконавця органу ДВС щодо винесення постанови про повернення виконавчого документа від 17.11.2016р. ВП №28154898.

3. Визнати постанову про повернення виконавчого документа від 17.11.2016р. ВП №28154898 недійсною.

4. У задоволенні решти вимог відмовити.

5. Ухвала суду набирає законної сили в день її прийняття.

Суддя О.В. Кротінова