РІШЕННЯ

07.02.2017Справа №910/22046/16

Господарський суд міста Києва у складі судді Курдельчука І.Д., за участю секретаря судового засідання Багнюка І.І., розглядаючи у відкритому судовому засіданні

справу № 910/22046/16

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «РеЕнерджИ», м. Київ,

до державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною (ДП «Укрекоресурси»), м. Київ,

про стягнення 249 180 грн.,

за участю представників:

позивача - Панчук М.Г. (довіреність від 23.02.2016 № б/н);

відповідача - Дяченко Т.В. (довіреність від 04.01.2017 № 03).

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «РеЕнерджИ» (далі - Товариство) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною (ДП «Укрекоресурси») (далі - Підприємство) суми надмірно сплаченої орендної плати за договором оренди окремого індивідуально визначеного рухомого майна, що належить до державної власності, від 19.02.2016 № 1902/2016 (далі - Договір), а саме 135 900 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 05.12.2016 порушено провадження у справі та призначено судовий розгляд на 20.12.2016.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.12.2016 розгляд справи було відкладено на 31.01.2017 у зв'язку з неявкою представників відповідача.

25.01.2017 позивач подав суду клопотання про відкладення розгляду справи та витребування у відповідача акта взаємозвірки розрахунків по договору.

Суд визнав клопотання обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню.

31.01.2017 відповідач подав суду відзив на позовну заяву, в якому Підприємство проти задоволення позову заперечило повністю.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 31.01.2017 розгляд справи відкладено на 07.02.2017; на позивача покладено обов'язок надати відповідачу примірник акта; на відповідача - отримати від позивача акт, належним чином оформити та подати його до суду.

07.02.2017 позивач подав суду додаткові пояснення по суті спору та заяву про збільшення позовних вимог на суму 113 280 грн. Отже, загальна сума позовних вимог складає 249 180 грн.

Суд прийняв до розгляду заяву про збільшення позовних вимог як таку, що відповідає вимогам статті 22 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України).

Представник позивача у судовому засіданні 07.02.2017 позовні вимоги підтримав повністю та просив суд позов задовольнити; надав пояснення по суті спору.

Представник відповідача у судовому засіданні 07.02.2017 надав пояснення по суті спору; проти задоволення позовних вимог заперечив повністю.

У судовому засіданні 07.02.2017 було оголошено вступну та резолютивну частини рішення, відповідно до статті 85 ГПК України.

Судом, у відповідності до вимог статті 811 ГПК України, складалися протоколи судових засідань, які долучені до матеріалів справи.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши пояснення представників сторін, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

19.02.2016 Товариством (орендарем) та Підприємством (орендодавцем) було укладено Договір, за умовами якого:

- орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування державне окреме індивідуально визначене рухоме майно (далі - майно), що перебуває на балансі орендодавця (пункт 1.2 Договору);

- орендар вступає у строкове платне користування майном у термін, указаний у Договорі, але не раніше дати підписання сторонами Договору та акта приймання-передачі майна (пункт 2.1 Договору);

- орендна плата визначена за результатами конкурсу на право оренди державного майна і становить за базовий місяць розрахунку 45 300 грн. без ПДВ (пункт 3.1 Договору);

- розмір орендної плати за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції за наступний місяць (пункт 3.3 Договору);

- орендна плата сплачується на умовах попередньої оплати на підставі виставлених рахунків в безготівковому порядку на банківський рахунок орендодавця не пізніше 15-го числа кожного місяця (пункт 3.4 Договору);

- орендар зобов'язаний протягом трьох календарних днів з моменту підписання Договору сплатити орендну плату за перший та останній місяць оренди (пункт 3.5 Договору);

- у разі несвоєчасної оплати згідно пункту 3.5 Договору, орендар сплачує штраф у розмірі подвійної місячної орендної плати (пункт 3.12 Договору);

- Договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами. Договір укладено строком на п'ять років, що діє з 19.02.2016 до 18.02.2021 включно (пункт 12.1 Договору).

Договір підписано уповноваженими особами, а саме: від позивача директором Поліщуком О.Д., який діяв на підставі статуту, та від відповідача в.о. начальника виробничого комплексу «Техносервіс» Писаренком О.О., який діяв на підставі положення та довіреності від 29.01.2016 № 04, та скріплено печатками.

В подальшому сторонами було укладено додаткові угоди до Договору.

Так, у березні 2016 сторони підписали додаткову угоду № 1 до Договору, за умовами якої:

- до розділу 6 Договору «Обов'язки Орендаря» додано пункт 6.13 в такій редакції: «Орендар зобов'язаний протягом 14 календарних днів з моменту укладання цього договору підписати акти прийому-передачі окремого індивідуально визначеного рухомого майна, що належить до державної власності.»;

- до розділу 10 Договору «Відповідальність і вирішення спорів за договором» додано пункт 10.11 в такій редакції:

«У разі не підписання актів прийому-передачі у строк визначений пунктом 6.13 Договору, Орендар зобов'язаний сплатити штраф у розмірі 50 % від розміру орендної плати за базовий місяць, включаючи ПДВ за рахунок ВК «Техносервіс», не пізніше 5 календарних днів з моменту закінчення вказаного строку за кожен місяць затримки підписання. У разі коли затримка з підписанням актів прийому-передачі складає більше трьох місяців з моменту укладання цього договору, Орендар сплачує штраф у розмірі 100 % від розміру орендної плати за базовий місяць, включаючи ПДВ на рахунок ВК «Техносервіс», не пізніше 5-го числа кожного місяця.».

27.05.2016 сторони уклали додаткову угоду № 2 до Договору, за умовами якої:

- видалено пункт 3.3 Розділу 3 Договору;

- пункт 6.13 розділу 6 Договору викладено у такій редакції: «Передача майна здійснюється у місячний строк після надходження письмового повідомлення з боку Орендаря про наміри прийняти майно та підписати Акти прийому-передачі.»;

- пункт 1.11 розділу 10 Договору видалено.

Частиною першою статті 759 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Отже, укладений учасниками процесу Договір за своєю правовою природою є договором з оренди комунального майна.

Позивач перерахував на користь відповідача за Договором грошові кошти у сумі 249 180 грн., що підтверджується такими платіжними дорученнями:

- від 23.02.2016 № 129 на суму 108 720 грн.;

- від 17.03.2016 № 149 на суму 27 180 грн.;

- від 11.04.2016 № 164 на суму 27 180 грн.;

- від 06.05.2016 № 180 на суму 113 280 грн.;

- від 11.05.2016 № 183 на суму 27 180 грн.;

- від 30.05.2016 № 194 на суму 27 180 грн.

На думку Товариства, Підприємство зобов'язано повернути йому грошові кошти у сумі 249 180 грн. (113 280 грн., які були сплачені як оренда плата за Договором; 27 180 грн. - як штраф за невиконання Договору; 108 720 грн. - як оренда плата за Договором).

Позивач мотивує стягнення вказаних коштів тим, що: Товариство так і не отримало в оренду об'єкт оренди та не користувалося ним; штраф у сумі 27 180 грн. було перераховано 30.05.2016, коли набрала чинності додаткова угода віл 27.05.2016 № 2; грошові кошти у сумі 113 280 грн. взагалі сплачувався за іншим договором та позивач просив відповідача зарахувати вказані кошти як сплату за договором оренди від 04.05.2016 № 04/05/2016, проте останній обліковує їх як отримані саме за Договором.

Відповідач проти задоволення позовних вимог заперечував, посилаючись, зокрема, на те, що Товариство не виконувало свої зобов'язання; саме у зв'язку із порушенням позивачем договірних зобов'язань було розірвано Договір; відсутні підстави для стягнення заявлених позивачем грошових коштів.

Суд дійшов до висновку про відмову у задоволенні позову, виходячи з такого.

У провадженні Господарського суду міста Києва перебувала справа № 910/14924/16 за позовом Підприємства до Товариства про розірвання Договору.

Відповідно до частини третьої статті 35 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 20.10.2016 зі справи № 910/14924/16, яке набрало законної сили 05.11.2016, позовні вимоги задоволено, достроково розірвано Договір, та встановлено таке:

- у зв'язку з невиконанням Товариством істотної умови Договору, щодо страхування майна, зазначеного у додатку № 1 до Договору, Підприємством направлено на адресу Товариства вимогу про дострокове розірвання Договору, в якій Підприємство повідомляє про розірвання Договору у зв'язку з невиконанням умов Договору, що підтверджується описом вкладення у цінний лист та копією фіскального чеку від 14.07.2014 № 5913;

- Товариство на пропозицію про розірвання Договору відповіді не надало, майно, зазначене у додатку № 1 до Договору, не застрахувало;

- Товариство в порушення умов Договору та норм чинного законодавства належним чином не виконало взяті на себе зобов'язання щодо страхування орендованого майна за Договором, що також не було спростовано, зокрема, Товариством не надано суду доказів укладення відповідного договору страхування. Крім того, Товариством не заперечується факт не укладення договору страхування майна;

- положеннями пункту 10.6 Договору сторони погодили, що при невиконанні або порушенні однією із сторін умов Договору та з інших підстав, передбачених законодавчими актами України, Договір може бути розірваний достроково на письмову вимогу однієї із сторін;

- відповідності до положень пункту 12.3 Договору, зміни до умов Договору або його розірвання допускаються за взаємної згоди сторін. Зміни, що пропонуються внести, розглядаються протягом 20 календарних днів з дати їх подання до розгляду іншою стороною;

- так, як зазначалося вище, у зв'язку з невиконанням Товариством істотної умови Договору, щодо страхування майна, зазначеного у додатку № 1 до Договору, Підприємством направлено на адресу Товариства вимогу про дострокове розірвання Договору, в якій Підприємство повідомило про розірвання Договору у зв'язку з невиконанням Товариством умов Договору, що підтверджується описом вкладення у цінний лист та копією фіскального чеку від 14.07.2014 № 5913;

- отже, порушення орендарем (наймачем) такої умови договору оренди державного (комунального) майна, як страхування орендованого майна, є істотним і слугує достатньою правовою підставою для дострокового розірвання договору оренди в судовому порядку;

- суд зазначає, що розірвання Договору на підставі частини другої статті 651 ЦК України не ставиться в залежність від наявності чи відсутності вини орендаря, для цього достатньо наявності факту істотного порушення умов договору, яке було встановлено судом (невиконання товариством обов'язку щодо страхування орендованого майна);

- при цьому, суд не приймає до уваги твердження Товариство, викладені у відзиві на позовну заяву, зокрема, що Товариство фактично не вступило у строкове користування орендованим майном, а тому, в останнього відсутні підстави для страхування майна, оскільки положеннями пункту 6.10 Договору та нормами статті 10 Законом України «Про оренду державного та комунального майна» обов'язок орендаря не залежить від фактичного отримання майна в оренду, а ставиться в залежність від факту укладання договору.

Таким чином, рішенням від 20.10.2016 зі справи № 910/14924/16 було встановлено, що саме орендарем належним чином не виконувався Договір, що в подальшому і стало підставою для його розірвання.

У частині першій статті 762 ЦК України зазначено, що за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Частинами першою та четвертою статті 286 Господарського кодексу України визначено, що орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством. Строки внесення орендної плати визначаються в договорі.

Крім того, пунктами 1 та 3 статті 19 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» передбачено, що орендар за користування об'єктом оренди вносить орендну плату незалежно від наслідків господарської діяльності. Строки внесення орендної плати визначаються у договорі.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За приписами статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Слід зазначити, що посилання позивача на те, що він не вступив у строкове платне користування, не є підставою для повернення грошових коштів, які були сплачені на виконання умов Договору.

Згідно ч. 6 ст. 762 ЦК України наймач звільняється від плати за весь час, протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає.

Матеріалами справи підтверджено, що саме з вини позивача він не вчинив дії щодо його страхування об'єкта оренди, не отримав його та не користувався ним.

Разом з тим, укладаючи Договір Підприємство розраховувало отримати орендну плату та саме з вини Товариства не передало в оренду майно.

Підставою розірвання договору за рішенням суду було істотне порушення Товариством цього договору. При цьому господарський суд зауважує, що істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору (абз. 2 ч. 2 ст. 651 ЦК України).

Оцінка порушення договору як істотного здійснюється судом відповідно до критеріїв, що встановлені зазначеною нормою. Вирішуючи питання про оцінку істотності порушення стороною договору, слід встановити не лише наявність істотного порушення договору, але й наявність шкоди, завданої цим порушенням другій стороні, яка може бути виражена у вигляді реальних збитків та (або) упущеної вигоди, її розмір, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору, а також установити, чи є справді істотною різниця між тим, на що має право розраховувати сторона, укладаючи договір, і тим, що в дійсності вона змогла отримати.

Наразі, у зв'язку з оплатою договору оренди Підприємство отримало вигоду на яку розраховувало, а стягнення цих коштів позбавить орендодавця те, на що він мав право розраховувати та суперечитиме припису норми частини 6 статті 762 ЦК України.

Отже, не вбачається підстав для повернення грошових коштів у сумі 249 180 грн., які були сплачені позивачем на виконання умов Договору.

Саме по собі розірвання Договору не має своїм наслідком повернення грошових коштів, які були сплачені орендарем під час дії правочину.

Інші доводи позивача, викладені ним у позові та поясненнях, суд вважає непереконливими та такими, що не відповідають приписам чинного законодавства України, спростовуються матеріалами та встановленими обставинами справи.

Саме на позивачеві лежить тягар доказування тих обставин, на які він посилається, заявляючи позовні вимоги.

Відповідно до частини першої статті 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими і речовими доказами, висновками судових експертів; поясненнями представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі. В необхідних випадках на вимогу судді пояснення представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі, мають бути викладені письмово (частина друга статті 32 ГПК України).

Відповідно до пункту 2.3 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» (далі - Постанова № 18) якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 ГПК України), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи; крім того, неподання позивачем витребуваних господарським судом матеріалів, необхідних для вирішення спору, тягне за собою правові наслідки у вигляді залишення позову без розгляду на підставі пункту 5 частини першої статті 81 ГПК України.

Позивач не подав суду належних та допустимих доказів (у розумінні статі 32 ГПК України) наявності обставин та підстав для задоволення позовних вимог.

З огляду на наведене у позові слід відмовити.

За приписами статті 49 ГПК України судові витрати зі сплати судового збору покладаються на позивача.

Керуючись статтями 43, 49, 75, 82 - 85 ГПК України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Відповідно до частини п'ятої статті 85 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Рішення може бути оскаржено протягом десяти днів з дня підписання повного рішення шляхом подачі апеляційної скарги до місцевого господарського суду.

Відповідно до статті 87 ГПК України повне рішення та ухвали надсилаються сторонам, прокурору, третім особам, які брали участь в судовому процесі, але не були присутні у судовому засіданні, рекомендованим листом з повідомленням про вручення не пізніше трьох днів з дня їх прийняття або за їх зверненням вручаються їм під розписку безпосередньо у суді.

Повне рішення складено 14.02.2017.

Суддя І.Д. Курдельчук