РІШЕННЯ

"25" січня 2017 р.Справа № 921/704/16-г/4

Господарський суд Тернопільської області

у складі судді Бурди Н.М.

Розглянув матеріали справи

за позовом Городищенської сільської ради Зборівського району Тернопільської області, с. Городище, Зборівський район, Тернопільська область,47237

до відповідача 1: Зборівської районної державної адміністрації, вул. Б. Хмельницького, 24,м. Зборів, Тернопільська область, 47200

відповідача 2: Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1, АДРЕСА_1, 46020

третя особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Тернопільська обласна державна адміністрація, м. Тернопіль, вул. Грушевського, 8.

про визнання недійсними договору оренди землі від 21.10.2002р. та договору оренди водного об'єкта (ставка) від 04.06.2008р.

За участі представників сторін:

Позивача: уповноважений Клочак І.З., довіреність б/н від 01.11.2016 р.

Відповідача 1: уповноважений Загалюк І. Б., доручення № б/н від 30.11.16 р.

Відповідача 2: уповноважений ОСОБА_5, довіреність №474 від 20.02.2015 р.

уповноважений ОСОБА_1, НОМЕР_1.

Третьої особи: головний спеціаліст Калиняк С.В., довіреність №01-29/16-20 від 04.01.2016 р.

Суть справи:

В розпочатому судовому засіданні учасникам судового процесу процесуальні права та обов'язки, передбачені ст. ст. 20, 22, 81-1 ГПК України, роз'яснено.

Городищенська сільська рада Зборівського району Тернопільської області звернулася до господарського суду Тернопільської області з позовною заявою до відповідача 1: Зборівської районної державної адміністрації, відповідача 2: ФОП ОСОБА_1, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Тернопільська обласна державна адміністрація, про визнання недійсними договору оренди землі від 21.10.2002р. та договору оренди водного об'єкта (ставка) від 04.06.2008р.

Ухвалою господарського суду від 15.11.2016 року порушено провадження у справі, залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Тернопільську обласну державну адміністрацію та призначено справу до розгляду на 01.12.2016р., який в подальшому відкладено на 22.12.2016 р. та 10.01.2017р.

29.11.2016р. на адресу суду від третьої особи - Тернопільської обласної державної адміністрації надійшли письмові пояснення по суті заявленого позову від 25.11.2016р. з додатком, що зареєстровані канцелярією суду за вх.№20599, у яких остання проти заявлених позовних вимог заперечила, зокрема з огляду на те, що Обласною державною адміністрацією договір оренди земель водного фонду, про який іде мова, не укладався, остання не є стороною договору, право державної власності в особі обласної державної адміністрації не зареєстровано, а тому в облдержадміністрації відсутні повноваження щодо припинення (розірвання) даного договору з наведених позивачем підстав.

10.01.2017р. на адресу суду від позивача надійшло клопотання, про долучення до матеріалів справи документи згідно переліку, що витребувані ухвалою суду від 22.12.2016 р.

Представник позивача в судовому засіданні 10.01.2017р. позовні вимоги підтримав та зазначив, що відповідачем 2 завдано значних збитків місцевому бюджету с.Городище шляхом недоодержання значної суми коштів за оренду ставка, а тому просить суд розгляд справи відкласти для надання позивачем обґрунтованого розрахунку орендної плати з врахуванням індексу інфляції за оренду об'єкту - ставка.

Представник відповідача 2 у судовому засіданні 10.01.2017 р. проти позову заперечив з підстав, викладених у відзиві на позов (вх.№22181 від 22.12.2016 р.). Так, в якості заперечень на заявлені позовні вимоги, відповідач - 2 зазначив, зокрема, про те що:

- розпорядження голови Зборівської районної державної адміністрації за № 352 від 23.12.2002 року «Про надання в оренду ставка в с. Городище», яким надано в оренду Відповідачу 2 водний об'єкт в с. Городище Зборівського району загальною площею 25,59 га для риборозведення строком на 25 років чинне та в установленому законом порядку не скасоване;

- посилаючись на норми статей 215 та 216 Цивільного кодексу Україну, згідно з якими вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину, відповідач - 2 вважає, що в матеріалах справи не наведено жодного факту, що свідчив би про порушення прав чи інтересів позивача при укладенні договору оренди водного об'єкту між СПД - ФО ОСОБА_1 та Зборівською районною державною адміністрацією. Крім того , Городищенська сільська рада не є стороною оспорюваних правочинів, а тому її права та інтереси ними не охоплюються, як наслідок не можуть бути порушені;

- також відповідачем 2 у поданому відзиві заявлено про застосування позовної давності у справі № 921/704/16-г/4 до спірних правовідносин та відмову у позові з цих підстав, мотивуючи свою заяву тим, що, як вбачається із матеріалів справи, спір про визнання оспорюваних договорів недійсними заявлявся у 2012 році за позовом ОК «Бузок», про що було відомо і посадовим особам Городищенської сільської ради Зборівського району Тернопільської області ще у 2012 році. Крім того, посадовим особам Городищенської сільської ради було відомо про укладення оспорюваних правочинів та їх умови вже після їх укладення.

24.01.2017р. в судовому засіданні представником відповідача -1 _ Зборівської РДА згідно супровідного листа (від 24.01.3017р. за вх. номером 4379) подано заперечення на позов від 2.01.2017р., у яких проти заявлених позивачем вимог заперечував , посилаючись на те, що у відповідності до ч.3 ст. 47 ЦК України 1963 р. , у випадку, якщо одна із сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального посвідчення, суд праві за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. А згідно з Постановою Львівського апеляційного господарського суду по справі №15/91/022-1631/2011р. договір оренди землі від 24.10.2002р. є дійсним. Крім того, посилається на те, що Городищенською сільською радою рішенням №4 від 07.08.2002р. «Про згоду на передачу в оренду ставка» надано згоду на передачу в оренду землі водного фонду загальною площею 25.59 га.

Представник позивача в судовому засіданні, що відбулося 25.01.2017р. позовні вимоги підтримав у повному обсязі з підстав, зазначених у позовній заяві та з урахуванням додатково поданих у справу документів.

Також, 25.01.2017р. через канцелярію суду ним подано пояснення з приводу витребуваного ухвалою від 10.01.2017р. обґрунтованого розрахунку орендної плати з врахуванням індексу інфляції за оренду об'єкту - ставка, а саме щодо неможливості виконати вимоги даної ухвали з огляду на те, що оскільки відповідачем - 2 не виготовлено технічну документацію із землеустрою на земельну ділянку, однією із складових якої є нормативна грошова оцінка, відсутність якої не дає можливості провести та надати суду обґрунтований розрахунок орендної плати з врахуванням індексу інфляції за оренду водного об'єкту (ставка).

Уповноважений представник відповідача -1 у даному судовому засіданні щодо позовних вимог заперечував та просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

Представник відповідача-2 проти позову заперечував з підстав, викладених у відзиві на позов (вх.№22181 від 22.12.2016 р.).

У відповідності до ст. 77 ГПК України розгляд справи неодноразово відкладався та оголошувалась перерва (востаннє до 25.01.2017р.) для надання можливості: сторонам прийняти участь у її розгляді, а також подати додаткові докази у справу.

Технічна фіксація (звукозапис) судового процесу у відповідності до ст.81-1 ГПК України не здійснювався за відсутності відповідних клопотань учасників судового процесу.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення та доводи представників сторін та додатково представлені ними докази, господарським судом встановлено таке:

- рішенням Городищенської сільської ради Зборівського району № 4 від 07.08.2002 р. "Про згоду на передачу в оренду ставка" вирішено надати згоду на передачу в оренду землі водного фонду загальною площею 25, 59 га, з них площа ставка 18, 6 га за межами населеного пункту с. Городище для риборозведення строком на 25 років (п. 2 рішення);

- розпорядженням голови районної державної адміністрації № 352 від 23.12.2002 р. "Про надання в оренду ставка в с. Городище" надано в оренду СПД-ФО ОСОБА_1 водний об'єкт в с. Городище Зборівського району загальною площею 25, 59 га для риборозведення строком на 25 років.

24.10.2002 року між Зборівською районною державною адміністрацією (надалі - Орендодавець) та підприємцем ОСОБА_1 (надалі - Орендар) на підставі вищезазначеного розпорядження голови районної державної адміністрації було укладено договір оренди (надалі - Договір оренди земельної ділянки), відповідно до умов якого Орендодавець передає, а Орендар приймає у тимчасове оплатне користування земельну ділянку загальною площею 25,59 га, яка розташована на території Городищенської сільської ради Зборівського району, в т.ч.: водне дзеркало 18,6 га, землі під гідротехнічними спорудами 0,30 га, багаторічних насаджень 0,63 га, болото 2,65 га, пасовища 2,49 га, порушені землі 0,92 га, згідно з планом користування, що додаються, для організації та ведення рибного господарства (п.п. 1.1., 2.1. Договору оренди земельної ділянки).

У відповідності до п.3.1. Договору оренди земельної ділянки, земельна ділянка передається на умовах оренди строком на 25 років для організації та ведення рибного господарства.

У п.п. 9.2 та 9.3. даного договору сторони дійшли згоди, що він набуває чинності з моменту державної реєстрації у Зборівській районній державній адміністрації та підлягає нотаріальному посвідченню.

Також 04.06.2008 р. між Зборівською районною державною адміністрацією (Орендодавець) та СПД-ФО ОСОБА_1 (Орендар) укладено договір оренди водного об'єкта (ставка) (надалі - Договір оренди водного об'єкта (ставка), згідно умов якого орендодавець надає на підставі розпорядження голови районної державної адміністрації від 23.10.2002 р. № 352 "Про надання в оренду ставка в с. Городище", а орендар приймає в строкове платне користування водний об'єкт (ставок), (надалі об'єкт оренди), який знаходиться за адресою: Тернопільська область, Зборівський район, с. Городище (п. 1.1 Договору оренди водного об'єкта (ставка)).

У відповідності до п. 2.1. Договору оренди водного об'єкта (ставка), в оренду передається водний об'єкт площею водного дзеркала - 18,6 га. Проект відведення земельної ділянки, який підтверджує площу водного дзеркала додається до договору і є невід'ємною його частиною.

Пунктом 2.2. сторони погодили, що в оренду передається водний об'єкт об'ємом 204,6 тис. куб. метрів води. Технічна документація, яка визначає площу водного дзеркала, місткість, нормальний підпірний рівень, стан гідротехнічних споруд та правила експлуатацію водного об'єкта додаються до цього договору і є невід'ємною його частиною.

У відповідності до п. 3.1. договору, даний Договір оренди водного об'єкта (ставка) укладено строком на 25 (двадцять п'ять) років.

У пункті 3.2. вказаного договору сторони погодили, що договір набуває чинності після його підписання сторонами.

Матеріали справи свідчать, що у відповідь на скаргу щодо можливого порушення прав жителів територіальної громади с. Городище при використанні підприємцем ОСОБА_1 земельної ділянки на території Городищенської сільської ради Зборівського району, головним управління Держкомзему у Тернопільській області листом № 32-50-К-390/4711 від 29.09.2011 р. повідомлено, що у СПД-ФО ОСОБА_1, АДРЕСА_2, м. Тернопіль, відсутня будь-яка землевпорядна документація, а дана земельна ділянка згідно державної статистичної звітності з кількісного обліку земель Городищенської сільської ради обліковується в землях запасу цієї сільської ради, у зв'язку з чим останній не орендує вказаної земельної ділянки. Щодо договору оренди ставка повідомило, що розпорядження голови райдержадміністрації прийняте без врахування процедури набуття права оренди стосовно даної земельної ділянки, оскільки підставою укладення Договору оренди водного об'єкта (ставка) від 04.08.2008р. зазначено розпорядження Зборівської РДА від 23.10.2002 р. № 352, тоді як згідно з вимогами ст. 116 ЗК України розпоряджатись такою земельною ділянкою належить Органу місцевого самоврядування.

Позивач вважає, що зазначені вище договори оренди землі від 21.10.2002р. та оренди водного об'єкта (ставка) від 04.06.2008р. слід визнати недійсними в порядку вимог ст. 215 Цивільного кодексу України, обґрунтовуючи свої твердження тим, що:

- в порушення вимог ст.14 Закону України «Про оренду землі», укладений 24.10.2002 року договір оренди земельної ділянки не посвідчений нотаріально, не зареєстрований у встановленому законодавством порядку (що є також порушенням умов п.п. 9.2-9.3 Договору оренди земельної ділянки), також не відповідає типовій формі, затвердженій постановою КМУ від 17.03.1993 року №197, а відтак його слід визнати недійсним;

- посилаючись на норми чинного на момент укладення спірного правочину норми чинного законодавства, зокрема п.5 Порядку користування землями водного фонду, затвердженого постановою КМУ №502 від 13.05.1996 року, ст.51Водного кодексу України а також положення договору оренди водного об'єкта (ставка) зокрема (п.п.2.1., 10.2 та 10.5) позивач вважає, що необхідною умовою для укладення договору оренди водного об'єкта є належним чином оформлені правовстановлюючі документи на земельну ділянку водного фонду, в т.ч. земельну ділянку, що знаходиться під водним плесом, прибережну смугу і т.д., а укладення договору оренди земельної ділянки є обов'язковою умовою для укладення договору оренди водного об'єкта, а тому зважаючи на допущені грубі порушення законодавства при укладенні договору оренди земельної ділянки від 24.10.2002 року, договір оренди водного об'єкта (ставка) від 04.06.2008 року слід визнати недійсним, оскільки оспорювані договори укладені за відсутності у Відповідача-2 землевпорядної документації на орендовану земельну ділянку та оформлені без врахування процедури набуття права оренди;

- в обґрунтування своїх позовних вимог позивач, серед іншого, посилається на справу №15/91/5022-1631/2011, в межах розгляду якої встановлено дані обставини, а отже відповідно до ч. 3 ст.35 ГПК України не потребують доказування при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Однак, приймаючи до уваги, що висновки (судження) судів з приводу прав та обов'язків сторін щодо спірних договорів, зроблені на підставі встановлених при розгляді зазначеної вище справи обставин, не є преюдиційними, тому, з врахуванням вимог ст.ст. 33-34 , 35-36 ГПК України, обставини у даній справі сторонами доказувалися, а судом встановлювалися на підставі поданих ними та зібраних судом доказів.

І оскільки, на думку позивача, відповідач-2- ФОП ОСОБА_1 без належних на те правових підстав користується земельною ділянкою, загальною площею 25,59 га та відповідно в т.ч. водним об'єктом, площею водного дзеркала 18,6 га., чим завдає значних збитків місцевому бюджету с. Городище Зборівського району Тернопільської області, який з моменту незаконної оренди недоотримав значну суму коштів орендної плати за користування спірними об'єктами, що є підставою для захисту інтересів Городищенської сільської ради та членів її територіальної громади шляхом пред'явлення до Господарського суду Тернопільської області відповідного позову про визнання договорів оренди землі від 21.10.2002р. та оренди водного об'єкта (ставка) від 04.06.2008р. недійсними.

Проаналізувавши встановлені обставини в сукупності, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, у відповідності з статті 43 ГПК України, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають до задоволення з огляду на наступне:

Зобов'язання згідно із ст.ст. 11, 509 ЦК України, ст. 174 ГК України виникають, зокрема, з договору.

Господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів ( ч. 7 ст. 179 ГК України).

Аналіз спірних правовідносин свідчить, що оспорюваний у справі договір від 30.03.2004р. є договором оренди землі водного фонду, а договір від 20.08.2010р. - договором оренди водного об'єкта (ставка).

Відносини, пов'язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, Законом України "Про оренду землі" (надалі - Закон), законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі (ст.2 ЗУ "Про оренду землі"). Однак, оскільки спірні правовідносини сторін пов'язані з орендою земельної ділянки водного фонду та орендою водного об'єкта, то вони крім означених вище нормативно-правових актів регулюються також спеціальними нормами - Водним кодексом України та Законом України "Про охорону навколишнього природного середовища" (ч. 2 ст. 2 Водного кодексу України).

Так, заявляючи позов в частині визнання недійсним договору оренди земель від 24.10.2002р., позивач, серед іншого, посилається на те, що спірний правочин не посвідчений нотаріально, не зареєстрований у встановленому законодавством порядку (що є також порушенням умов п.п. 9.2-9.3 Договору оренди земельної ділянки), та не відповідає типовій формі, затвердженій постановою КМУ від 17.03.1993 року №197, а отже є недійсним.

Статтею 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 цього кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Пунктом 2 постанови Пленуму Верховного Суду України N 9 від 06.11.2009р. "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" визначено, що відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину, а отже, до правочину, який укладений 24.10.2002р., необхідно застосовувати правила Цивільного кодексу України від 18.07.1963 року (далі ЦК України 1963р.).

Відповідно до ст. 153 Цивільного кодексу України 1963р., договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах.

Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди.

У відповідності до ч. 3 ст. 47 ЦК України 1963р., нотаріальне посвідчення угод обов'язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу.

Згідно ст. 48 Цивільного кодексу України 1963 року, недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону.

У відповідності до Закону України "Про оренду землі" (в редакції чинній на момент укладення договору) відносини, пов'язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, Законом України "Про оренду землі", законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі.

Також статтею 18 Закону України "Про оренду землі" передбачено, що договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації.

Частиною другою статті 125 Земельного кодексу України (в редакції чинній на момент укладення договору) встановлено, що право на оренду земельної ділянки виникає після укладення договору оренди і його державної реєстрації.

Крім цього, у п.п. 9.2-9.3 Договору оренди земельної ділянки сторони домовились, що він (договір) набуває чинності з моменту державної реєстрації у Зборівській районній державній адміністрації та підлягає нотаріальному посвідченню.

Отже, відповідно до ч. 1 ст. 20 Закону України "Про оренду землі" договір оренди землі підлягає державній реєстрації й на підставі ч. 2 ст. 125 Земельного кодексу України, ст. 18 Закону України "Про оренду землі", постанови Кабінету Міністрів України N 2073 від 25.12.1998р. "Про затвердження Порядку державної реєстрації договорів оренди землі" (чинної на момент укладення договору), тому вважати його укладеним слід з моменту такої реєстрації.

Однак, як свідчать зібрані у справі докази і підтверджено представниками сторін договору в судових засіданнях, договір оренди землі від 24.10.2002р. зареєстрований у встановленому законом порядку не був, як не був він і нотаріально посвідчений, а тому його слід вважати неукладеним.

Згідно зі змістом ст. 48 ЦК України 1963р. недійсною може бути визнана лише укладена угода, а тому позовні вимоги в частині визнання недійсним договору оренди землі від 24.10.2002р. задоволенню не підлягають.

Крім того, статтею 16 Цивільного кодексу України передбачено право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення. Тому, з цією метою суд повинен з'ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права та можливість його захисту в обраний ним спосіб (правова позиція Верховного Суду України, викладена у листі від 01.07.2014р. "Аналіз практики застосування судами ст. 16 Цивільного кодексу України").

Відповідно до ст. 1 ГПК України, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Реалізуючи передбачене ст. 64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб'єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об'єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

Статтею 54 ГПК України встановлено, що подана до господарського суду позовна заява повинна містити зміст позовних вимог та обставини, якими позивач їх обґрунтовує.

Згідно з ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст.ст. 215 та 216 ЦК України, вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину (ч. 5 п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 р. № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними").

У п. 18 Інформаційного листа Вищого Господарського суду України №01-8/211 від 07.04.2008р. вказано, що коло заінтересованих осіб має суд засовувати в кожному конкретному випадку в залежності від обставин справи та правових норм, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, якщо інше не встановлено законом.

Зважаючи на те, що визнання правочину недійсним є одним із способів захисту цивільних прав та інтересів, який передбачений п.2 ч. 2 ст. 16 ЦК України, з позовом до суду вправі звернутись особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України).

З наведених норм випливає, що до суду з позовом про визнання "чужого" правочину недійсним вправі звернутись не будь-яка заінтересована особа, а лише та особа, особисті немайнові або майнові права та інтереси якої порушуються оспорюваним правочином. Крім того, визнання правочину недійсним повинно бути саме тим способом захисту прав та інтересів, застосування якого призведе до захисту порушених прав та інтересів особи, яка не є стороною оспорюваного правочину.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення. Тому, з цією метою суд повинен з'ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права та можливість його захисту в обраний ним спосіб (правова позиція Верховного Суду України, викладена у листі від 01.07.2014р. "Аналіз практики застосування судами ст. 16 Цивільного кодексу України").

Отже, виходячи із наведених приписів, позивач, звертаючись до суду із даним позовом та вимагаючи визнати недійсними договори оренди земельної ділянки та оренди водного об'єкта, не будучи стороною за цими договорами, зобов'язаний довести, яким чином оспорювані ним договори порушують (зачіпають) його права та законні інтереси, а суд, в свою чергу, зобов'язаний перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, і в залежності від встановленого вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача.

Порушення або оспорювання прав та інтересів особи, яка звертається до суду за їх захистом, є обов'язковими; обов'язком позивача, відповідно до ст. 33 ГПК України, є доведення (підтвердження) в установленому законом порядку наявності факту порушення або оспорювання його прав та інтересів.

Посилання позивача про невідповідність оспорюваного договору нормам чинного законодавства за відсутності при цьому порушень прав та інтересів позивача, не є підставою для визнання такого договору недійсним в судовому порядку, оскільки відповідно до приписів ст. 1 ГПК України, особа звертається до суду саме за захистом своїх порушених або оспорюваних прав та охоронюваних законом інтересів.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що звертаючись до суду з позовною вимогою про визнання недійсним договору оренди землі від 24.10.2002 року, укладеного між Зборівською районною державною адміністрацією та фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1 про передачу в оренду земельної ділянки, загальною площею 25,59 га, яка розташована на території Городищенської сільської ради Зборівського району Тернопільської області та визнання недійсним договору оренди водного об'єкта (ставка) від 04.06.2008 року, укладеного між Зборівською районною державною адміністрацію та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 про передачу в строкове платне користування водного об'єкта (ставка), площею водного дзеркала 18,6 га, який розташований на території Городищенської сільської ради Зборівського району Тернопільської області, позивач вважав себе заінтересованою особою щодо вказаних правочинів, а самі договори - недійсними.

В якості обґрунтувань того, в чому саме полягає порушення його прав та законних інтересів, для захисту яких він звернувся до суду, позивач посилається на те, що незаконне надання в користування спірної земельної ділянки та водного об'єкта порушує інтереси держави та Городищенської сільської ради у сфері контролю за використанням та охороною земель, ефективного використання земельних ресурсів, а також на спричинення ФОП ОСОБА_1 значних збитків місцевому бюджету с. Городище шляхом недоотримання з моменту незаконної оренди значної суми коштів до місцевого бюджету.

Проте, така мотивація позивача не може бути взята до увага, оскільки не доводить порушення саме його прав чи законних інтересів укладеним и договорами оренди земельної ділянки та водного об'єкта з врахуванням того, що :

- статтями 4-3 ГПК України визначено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Згідно ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Відповідно до положень вказаної норми предметом доказування є обставини, які свідчать про дійсні права та обов'язки сторін у справі та складаються з фактів, якими позивач обґрунтовує підстави позову та фактів, якими відповідач обґрунтовує заперечення проти позову.

Вимоги, що пред'являються до доказів, визначені ст. 34 ГПК України. Згідно із приписами вказаної норми, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно ст. 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення, для господарського суду не є обов'язковим.

В процесі розгляду спору позивачем не доведено наявність обставин і підстав, за яких укладення спірних правочинів порушує його права, у чому полягає його законний інтерес і яким саме чином визнання цих договорів недійсними призведе до захисту цих прав чи інтересу, так як:

- підставою для укладення договору оренди землі від 24.10.2002 р. було розпорядження голови райдержадміністрації від 23.10.2002 р. "Про надання в оренду ставка в с. Городище" (яке станом на день винесення рішення є чинним і ніким не скасованим), прийнятого у відповідності до рішення Городищенської сільської ради від 07.08.2002 р ."Про згоду на передачу в оренду ставка" та рішення Зборівської районної ради від 26.09.2000 р. № 153 "Про затвердження Тимчасового положення про порядок передачі земель водного фонду Зборівського району юридичним та фізичним особам", що спростовується зібраними у справі доказами спростовуються твердження позивача про те, що спірну земельну ділянку передано в користування незаконно та без відома органу місцевого самоврядування на території якого вона (ділянка) знаходиться;

- у відповідь на витребуваний ухвалою суду від 10.01.2017р. в підтвердження спричинення відповідачем - 2 збитків місцевому бюджету с. Городище обґрунтований розрахунок орендної плати з врахуванням індексу інфляції за оренду водного об'єкту (ставка), позивачем повідомлено про відсутність нормативної грошової оцінки даної земельної ділянки водного фонду.

Водночас, за змістом пункту 289.1 статті 289 ПК і частини першої статті 13 Закону України «Про оцінку земель» для визначення розміру орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності обов'язково проводиться та використовується нормативна грошова оцінка земельних ділянок, яка являє собою капіталізований рентний дохід (дохід, який можна отримати із землі як фактора виробництва залежно від якості та місця розташування земельної ділянки), визначений за встановленими і затвердженими нормативами (стаття 1 Закону України «Про оцінку земель»).

Відповідно до положень статті 18 Закону України «Про оцінку земель» нормативна грошова оцінка земельних ділянок, розташованих у межах населених пунктів, незалежно від їх цільового призначення проводиться не рідше ніж один раз на 5-7 років. Технічна документація з нормативної грошової оцінки земельних ділянок у межах населених пунктів затверджується відповідною сільською, селищною, міською радою (частина перша статті 23 цього Закону).

З огляду на те, що позивачем не подано, а судом не здобуто доказів затвердження технічної документації з нормативної грошової оцінки земельних ділянок с. Городище шляхом прийняття відповідного рішення Городищенською сільською радою, як органом місцевого самоврядування на території якого розміщена спірна земельна ділянка, що в свою чергу дозволило б здійснити розрахунок розміру орендної плати у встановленому законом порядку та розмірі, а тому твердження позивача про спричинення орендарем значних збитків місцевому бюджету судом оцінюється критично та до уваги не приймається.

Крім цього, згідно відомостей відділу держземагенства у Зборівському районі Тернопільської області, що містяться у листі за №140/19 від 22.01.2014р., за статистичною звітністю по формі 6-ЗЕМ станом на 01.01.2014р. на території Городищенської сільської ради обліковується 18 га земельних ділянок під водою, з них не використовуються земельні ділянки 18 га, що дає підстави дійти висновку про те, що ставки на території Городищенської сільської ради в оренді не перебувають.

Згідно п. 12.1 договору оренди водного об'єкту (ставка) від 04.06.2008р. сторони також погодили його державну реєстрацію в ДП «Зборівське відділення Тернопільської регіональної філії центу ДЗК».

І так як будь-яких відомостей про те, що сторони провели державну реєстрацію цього договору судом не здобуто, а сторонами не подано, тому підстави рахувати, що договір оренди водного об'єкта (ставка) від 04.06.2008р., як і договір оренди від 24.10.2002р. , набув чинності - відсутні.

Згідно із ч. 3 ст. 640 ЦК України, договір оренди водного об'єкта (ставка) не міг бути укладеним та зареєстрованим в установленому законом порядку без зареєстрованого у цьому ж порядку договору оренди землі, на якому він розташований.

Таким чином, зважаючи на встановлені в процесі розгляду справи обставини, суд прийшов до переконання, що право позивача щодо земельної ділянки та водного об'єкта (ставка), що зазначені в оспорюваних договорах та знаходяться на території Городищенської сільської ради шляхом визнання недійсними угод , що не набули чинності, не є тим способом захисту, що поновить це право.

Визнання правочину недійсним, як спосіб захисту цивільних інтересів, застосовується у випадках, коли необхідно відновити становище, яке існувало до укладення правочину з порушенням умов, необхідних для чинності правочину.

Метою звернення до суду з таким позовом є застосування наслідків його недійсності (реституції), відшкодування збитків або моральної шкоди у випадках, коли її відшкодування передбачено законом.

У відповідності до п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 р. № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", згідно із статтями 210 та 640 ЦК не є вчиненим правочин у разі нездійснення його державної реєстрації, якщо правочин підлягає такій реєстрації. Встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним. Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено (не укладено).

У цьому разі можуть заявлятися лише вимоги, передбачені главою 83 ЦК України.

Згідно ст. 49 ГПК України судовий збір покладається на позивача у справі.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 43, 49, 82-85 ГПК України, господарський суд

ВИРІШИВ:

1. В позові відмовити.

На рішення господарського суду, яке не набрало законної сили, сторони у справі, прокурор, треті особи, особи, які не брали участь у справі, якщо господарський суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право подати апеляційну скаргу через місцевий господарський суд, який розглянув справу.

Повне рішення складено 06.02.2017р.

Суддя Н.М. Бурда