ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.02.2017 р. Справа № 917/2078/16

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Еквівес" (вул. Гната Хоткевича, буд.8, оф. 199, м. Київ, 02094)

до Публічного акціонерного товариства "Полтавський турбомеханічний завод" (вул. Зіньківська, буд.6, м. Полтава, 36000)

про стягнення 204804,78грн.

Суддя Безрук Т. М.

Представники в судових засіданнях 26.01.2017р. та 07.02.2017р:

від позивача: ОСОБА_1

від відповідача: ОСОБА_2

Розглядається позовна заява про стягнення 204804,78 грн., з них: 161966,00 грн. основного боргу за товар згідно договору поставки № 40/15 від 27.01.2016р., 5097,15 грн. пені, 683,07 грн. 3 % річних, 4665,36 грн. інфляційних, 32393,20 грн. штрафу.

В судовому засіданні 26.01.2017р. суд розпочав розгляд справи по суті.

В судовому засіданні 26.01.2017р. судом оголошувалась перерва до 07.02.2017р. за клопотанням відповідача для надання часу для примирення. Сторони примирення не досягли.

Позивач надав заяву від 25.01.2017р. про зменшення розміру позовних вимог, в якій прохає стягнути з відповідача 8461,45 грн. - пені, 1043,56 грн. 3 % річних, 7255,15 грн. - інфляційних, 32393,20 грн. - штрафу. Суд приймає заяву про зменшення розміру позовних вимог. Подальший розгляд справи здійснюється з врахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог від 25.01.2017р. (а.с.51-53).

Відповідач правом на подання відзиву не скористався.

В судовому засіданні 07.02.2017р. судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення згідно ст. 85 ГПК України.

Розглянувши матеріали справи, суд встановив:

Між Товариством з обмеженою відповідальністю "Еквівес" (позивачем) та Публічним акціонерним товариством "Полтавський турбомеханічний завод" (відповідачем) був укладений договір поставки № 40/15 від 27 січня 2016 року (надалі - Договір); (а.с.21-28).

Відповідно до п. 1.1 Договору позивач (постачальник) зобовязався протягом терміну дії договору поставити й передати у власність відповідача (покупця), а покупець зобовязався прийняти та оплатити майно (далі - товар) перелік і кількість якого визначаються специфікаціями, які з моменту підписання сторонами й проставлення печаток сторін (при наявності) є невідємною частиною цього Договору.

В Специфікації №7 від 19.09.2016р. сторони узгодили найменування, кількість, ціну, умови оплати та поставки товару, визначили загальну вартість товару 535480,80 грн. (а.с.28).

На виконання Договору та специфікації № 7 від 19.09.2016р. позивач поставив відповідачу товар (Електродвигуни АИР) на загальну суму 261966,00 грн., що підтверджується двостороннє підписаними видатковими накладними № Е-1862 від 03.10.2016 р. на суму 166620,00 грн. з ПДВ, № Е-1862/1 від 12.10.2016 р. на суму 95346,00 грн. з ПДВ. та довіреностями відповідача №1962 від 11.10.2016р. , № 1235 від 14.07.2016р., №1484 від 17.08.2016р. (а.с.30-34).

На оплату вказаного товару відповідачу було виписано рахунок № Е-1862 від 12.09.2016р. (а.с.29).

В п. 1 специфікації № 7 від 19.09.2016р. встановлено, що розрахунки за партію товару здійснюються шляхом перерахування кошів протягом 30 календарних днів від дня передачі партії товару в розпорядження покупця (а.с.28).

Відповідач за одержаний товар розрахувався несвоєчасно, сплативши 100000,00 грн. - 28.11.2016р. та 161966,00 грн. - 23.01.2017р., що підтверджується відповідними виписками банку з рахунку (а.с.35, 54). Тобто, отриманий товар був оплачений відповідачем повністю.

Позивач заявою від 25.01.2017р. зменшив позовні вимоги в частині стягнення основного боргу в звязку зі сплатою його відповідачем, проте наполягає на стягненні 8461,45 грн. - пені, 1043,56 грн. 3 % річних, 7255,15 грн. - інфляційних, 32393,20 грн. - штрафу.

Статтею 712 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) визначено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ст. 265 Господарського кодексу України (далі ГК України) за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. 6 ст. 265 ГК України до відносин поставки, не врегульованих цим кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договори купівлі-продажу.

Згідно ст. 692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором не встановлено інший строк оплати товару. Покупець зобовязаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Відповідно до ч.1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з статтями 525, 530, 610, 629 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом; якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін); порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання; договір є обов'язковим для виконання сторонами.

В силу ст.599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Стаття 611 ЦК України передбачає, що у разі порушення зобовязань настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до п. 6.3. Договору у випадку несвоєчасної оплати продукції, постачальник має право вимагати з покупця пеню в розмірі 0,1% від суми неповернутих коштів за кожен день прострочення оплати, але не більше подвійної облікової ставки НБУ.

На підставі вказаних положень позивачем заявлено до стягнення 8461,45грн. пені, нарахованої за період 04.11.2016р. - 27.11.2016р. за зобовязаннями за накладною № Е-1862 від 03.10.2016 р., та за період 13.11.2016р. - 23.01.2017р. за зобовязаннями за накладною № Е-1862/1 від 12.10.2016 р. (а.с.51-53).

При цьому позивачем не враховано наступне.

Відповідно до ч.6 ст.231 Господарського кодексу України штрафні санкції за порушення грошових зобовязань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, якщо інший розмір не передбачено законом або договором.

Згідно ст. 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань пеня обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Після проведення перерахунку судом встановлено, що належна до стягнення сума пені становить 8311,10 грн. (розрахунок суду залучено до справи). Позовні вимоги в цій частині слід задовольнити. В іншій частині у позові щодо стягнення пені слід відмовити за безпідставністю цих вимог.

Згідно п. 6.4. Договору у випадку несвоєчасної оплати (оплати не в повному обсязі) партії товару в строк більш, ніж 30 календарних днів з дати оплати, визначеної цим договором, постачальник має право вимагати сплати штрафу в розмірі 20% від вартості партії товару, визначеної відповідною специфікацією.

На підставі вказаних положень позивачем заявлено до стягнення 13324,00 грн. штрафу по накладній № Е-1862 від 03.10.2016р. та 19069,20 грн. штрафу по накладній № Е-1862/1 від 12.10.2016р.

Господарський суд зазначає, що одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання за договором, штрафу та пені не суперечить законодавству України.

За порушення у сфері господарювання учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених ГК України, іншими законами та договором (частина друга статті 193, частина перша статті 216 та частина перша статті 218 ГК України).

Одним із видів господарських санкцій згідно з частиною другою статті 217 ГК України є штрафні санкції, до яких віднесено штраф та пеню.

Розмір штрафних санкцій відповідно до частини четвертої статті 231 ГК України встановлюється законом, а в разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або в певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Такий вид забезпечення виконання зобов'язання, як пеня та її розмір встановлено частиною третьою статті 549 ЦК України, частиною шостою статті 231 ГК України, статтями 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" та частиною шостою статті 232 ГК України.

Право встановити в договорі розмір та порядок нарахування штрафу надано сторонам частиною четвертою статті 231 ГК України.

Можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобов'язань передбачено частиною другою статті 231 ГК України.

В інших випадках порушення виконання господарських зобов'язань чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень можливості передбачати в договорі одночасне стягнення пені та штрафу, що узгоджується із свободою договору, встановленою статтею 627 ЦК України, відповідно до якої сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Таким чином, чинне законодавство допускає можливість одночасного стягнення з учасника господарських відносин, що порушив господарське зобов'язання за договором, штрафу та пені, які не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності.

Зазначену правову позицію наведено також у постановах господарської палати Верховного Суду України від 27.04.2012 та постанові Вищого господарського суду України від 12.06.2012 у справі №06/5026/1052/2011, від 30.05.2011 у справі № 42/252, від 09.04.2012 у справі №20/246-08., а також в п.4 Оглядового листа Вищого господарського суду України від 29.04.2013 № 01-06/767/2013 Про деякі питання практики застосування господарськими судами законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань.

Згідно ч. 1 ст. 111-28 ГПК України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

В даному випадку підстави для відступу від правової позиції Верховного суду України у господарського суду відсутні.

За умовами п. п. 6.4. Договору штраф застосовується у випадку несвоєчасної оплати (оплати не в повному обсязі) партії товару в строк більш, ніж 30 календарних днів з дати оплати, визначеної цим договором.

Дата оплати визначена в п. 1 специфікації № 7 від 19.09.2016р., якою встановлено, що розрахунки за партію товару здійснюються шляхом перерахування кошів протягом 30 календарних днів від дня передачі партії товару в розпорядження покупця (а.с.28).

Згідно п. 1 специфікації товар, отриманий за накладною № Е-1862 від 03.10.2016р., позивач повинен був оплатити по 02.11.2016р.

Оплата частини вартості товару була проведена 28.11.2016р. на суму 100000,00 грн. Повністю борг в розмірі 66620,00 грн. був сплачений 23.01.2017р.

Отже, сума штрафу за даною накладною становить 13324,00 грн.

Товар, поставлений за накладною № Е-1862/1 від 12.10.2016р., мав бути оплачений по 11.11.2016р., проте оплата проведена лише 23.01.2017р. Отже, сума штрафу за даною накладною становить 19069,20грн.

Таким чином, позовні вимоги щодо стягнення штрафу є правомірними та підлягають задоволенню.

Відповідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

На підставі даної норми позивачем нараховано 1043,56 грн. - 3% річних за періоди 04.11.2016р. - 27.11.2016р. та 13.11.2016р. - 23.01.2017р., а також 7255,15 грн. інфляційних за жовтень 2016р. за зобовязаннями за накладною № Е-1862 від 03.10.2016 р. та за листопад-грудень 2016р. за зобовязаннями за накладною № Е-1862/1 від 12.10.2016 р. (а.с.51-53).

Після проведення перерахунку судом встановлено, що належна до стягнення сума 3% річних становить 890,97 грн. (розрахунок суду залучено до справи). Позовні вимоги в цій частині слід задовольнити. В іншій частині у позові щодо стягнення річних слід відмовити за безпідставністю цих вимог.

При нарахуванні інфляційних позивач не вірно визначив період та початок нарахування інфляційних.

В п.3.2. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. № 14 Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань розяснено, що індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Позивач по накладній № Е-1862 від 03.10.2016р. нарахував інфляційні за жовтень 2016р. в той час, як прострочення платежу було в період 03.11.2016р. - 27.11.2016р., тому підстави для нарахування інфляційних за жовтень відсутні.

При нарахуванні інфляційних протягом листопада 2016 року на борг за накладною № Е-1862/1 від 12.10.2016р. позивачем проведено нарахування інфляційних не за повний місяць існування боргу (прострочення в цей місяць було протягом 12.11.2016р.-30.11.2016р.). Отже за листопад інфляційні не підлягають нарахуванню.

За грудень 2016р. сума інфляційних становить 858,11 грн. (розрахунок суду залучено до справи). Позовні вимоги в цій частині слід задовольнити.

В іншій частині у позові щодо стягнення інфляційних слід відмовити за безпідставністю цих вимог.

Позивач у позові прохає також покласти на відповідача судові витрати понесені ним у даній справі.

При подачі даного позову позивачем сплачено 3072,06 грн. судового збору за платіжним дорученням від 21.12.2016р. № 2405 (а.с.9). Факт надходження даного судового збору до спеціального фонду Державного бюджету України підтверджено повідомленням з Управління державної казначейської служби України у м. Полтаві Полтавської області від 04.01.2017р. (а.с.46).

Заявою від 25.01.2017р. позивач зменшив позовні вимоги до 49153,36 грн. (а.с.51-53). З цих позовних вимог судовий збір належить сплачувати в сумі 1378,00 грн. (з розрахунку ставок судового збору на дату подачі позову).

Відповідно до ст. 49 ГПК України судові витрати покладаються на відповідача пропорційно задоволеним позовним вимогам за заявою про зменшення позовних вимог.

Сума судового збору в розмірі 1694,06 грн. підлягає повернення позивачу на підставі ст. 7 Закону України «Про судовий збір».

В разі добровільного виконання рішення суду до відкриття виконавчого провадження відповідач не позбавлений права звернутися до суду з заявою про визнання наказу таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, на підставі ст. 117 ГПК України. Сторони також мають право укласти мирову угоду у процесі виконання судового рішення незалежно від наявності виконавчого провадження згідно ст. 121 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 49, 82, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В :

1. Прийняти заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Еквівес" про зменшення розміру позовних вимог.

2. Позов задовольнити частково.

3. Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Полтавський турбомеханічний завод" (вул. Зіньківська, буд. 6, м. Полтава, 36000; ідентифікаційний код 00110792) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Еквівес" (вул. Гната Хоткевича, буд.8, оф. 199, м. Київ, 02094; ідентифікаційний код 37502259) 8311грн. 10 коп. пені, 890грн. 97 коп. річних, 858грн. 11 коп. інфляційних, 19069грн. 20 коп. штрафу за накладною від 12.10.2016р., 13324грн. 00 коп. штрафу за накладною від 03.10.2016р., 813грн. 02 коп. витрат зі сплати судового збору.

Видати наказ після набрання цим рішенням законної сили.

3. В іншій частині у позові відмовити.

Повне рішення складено та підписано: 09.02.2017р.

Суддя Безрук Т. М.