РІШЕННЯ

31 січня 2017 року Справа № 913/1313/16

Провадження №33/913/1313/16

За позовом Публічного акціонерного товариства Укртелеком, м. Київ

до Управління праці та соціального захисту населення Лисичанської міської ради Луганської області, м.Лисичанськ Луганської області

про стягнення 18975 грн 91 коп.

Суддя Драгнєвіч О.В.

Секретар судового засідання Дмітрієва К.С.

У засіданні брали участь:

від позивача: ОСОБА_1, старший юрисконсульт відділу правового забезпечення ОСОБА_2 філії ПАТ "Укртелеком", за довіреністю №743 від 12.12.2016;

від відповідача: представник не прибув.

С У Т Ь С П О Р У:

Публічне акціонерне товариство Укртелеком звернулося до господарського суду Луганської області з позовом до Управління праці та соціального захисту населення Лисичанської міської ради Луганської області про стягнення заборгованості за надані послуги звязку пільговим категоріям населення за договором від 25.02.2015 № 18-25/2, в розмірі 17626 грн 74 коп., зокрема, за надані телекомунікаційні послуги в грудні 2015 року, а також нараховані у звязку із допущеним простроченням - інфляційні втрати в сумі 1128 грн 11 коп., 3% річних в сумі 309 грн 19 коп.

Господарський суд звертає увагу на те, що у вступній частині позовної заяви зазначено, що позивачем є Публічне акціонерне товариство Укртелеком в особі ОСОБА_2 філії ПАТ Укртелеком. Водночас позов підписано представником Публічного акціонерного товариства Укртелеком ОСОБА_3, на підтвердження повноважень якого до позову долучено відповідну довіреність, видану безпосередньо Публічним акціонерним товариством Укртелеком на представництво інтересів довірителя.

Крім того, заявами від 19.12.2016 представник позивача пояснив про помилковість зазначення у вступній та прохальній частинах позову в якості позивача ОСОБА_2 філію ПАТ Укртелеком, просив здійснювати направлення саме процесуальних документів у справі на адресу ОСОБА_2 філії ПАТ Укртелеком (а.с.102, 103).

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про те, що позивачем у справі є саме Публічне акціонерне товариство Укртелеком.

На обґрунтування заявлених вимог позивач вказує про те, що на підставі договору про відшкодування витрат за надані телекомунікаційні послуги громадянам, що мають право на пільги відповідно до чинного законодавства від 25.02.2015 № 18-25/2 надав відповідачу у грудні 2015 року послуги звязку на пільгових умовах населенню м. Лисичанськ Луганскої області, що включені до Єдиного державного автоматизованого реєстру осіб, які мають право на пільги та на яких поширювались дії пунктів 19 ч. 1 ст. 12, п. 10 ч. 1 ст. 13, п. 18 ч. 1 ст. 14, п. 20 ч. 1 ст. 15 Закону України "Про статус ветеранів, гарантії їх соціального захисту", п. 11 ст. 20, ст. 21 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", п. 6 ч. 1 ст. 6, ч. 3 ст. 7 Закону України "Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ і деяких інших осіб та їх соціальний захист", ч. 5 ст. 12 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", п. 4 ч. 3 ст. 13 Закону України "Про охорону дитинства". Заборгованість наявна станом на 01.01.2016 в сумі 17 626 грн. 74 коп. не відшкодована на момент подачі позову. У звязку з простроченням оплати наданих послуг позивач відповідно до ст. 625 ЦК України нарахував 3% річних в сумі 309 грн 19 коп. та інфляційні втрати в сумі 1128 грн 11 коп.

Ухвалою господарського суду від 29.11.2016 порушено провадження, розгляд справи призначено на 19.12.2016.

В додаткових письмових поясненнях від 15.12.2016 позивач, посилаючись на положення постанови Кабінету Міністрів України №256 від 04.03.2002 «Про затвердження Порядку фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету», а також п.3.5., п.2.12 договору, зазначив про обовязок відповідача щомісячно здійснювати розрахунки з позивачем, а саме відшкодування витрат повинно здійснюватися до кінця місяця, наступного за розрахунковим.

Направляючи відповідачу документи за формами №2-пільга та №3-пільга позивач підтверджує факт надання послуги та вказує суму, яка підлягає відшкодуванню, що як стверджує позивач, є письмовою вимогою про оплату в розумінні ст.530 ЦК України. Також позивач звертався до відповідача з вимогою про оплату боргу листом №45 від 04.11.2016 (а.с.91), який був залишений відповідачем без розгляду (а.с.58-63, 93).

Ухвалою господарського суду Луганської області від 19.12.2016 розгляд справи відкладено на 12.01.2017, надано додатковий час сторонам для надання письмових пояснень та документів, необхідних для розгляду спору.

Відповідач у відзиві від 15.12.2016 за вих. № 11329 проти заявлених вимог заперечив, просив відмовити в позові посилаючись на неналежне виконання саме позивачем зобовязань за договором, зокрема, п. 2.2., в частині своєчасного та повного надання пакету документів із даними та розрахунками по наданим послугам, що було б підставою для звірки розрахунків між сторонами та проведення оплати. Оскільки спірним періодом є грудень 2015 року, то позивач в січні 2016 року відповідно до п.2.2. договору від 25.02.2015 № 18-25/2 повинен був надати акт звіряння за формою 3-пільга, розрахунок вартості надання послуг за формою 2-пільга по кожній категорії окремо на паперових носіях. Однак, крім розрахунку щодо вартості послуг, наданих у минулому місяці згідно з формою 2-пільга на електронному носії позивачем зазначені документи відповідачу надано не було.

Крім того, згідно ст.23 Бюджетного кодексу України бюджетні зобовязання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено Законом про Державний бюджет України. Відповідач зауважує про те, що згідно даних лімітної довідки про бюджетні асигнування на кредитування на 2015 рік та звіту про надходження і використання коштів загального фонду, всі кошти, які надійшли, були перераховані постачальникам послугам у 2015 році в повному обсязі. Заборгованість за бюджетною програмою «Пільги окремим категоріям громадян з послуг звязку станом на 01.01.2016 відсутня. Натомість Законом України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» не передбачена субвенція з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг з апослуги звязку окремим категоріям громадян (а.с.108-114).

Заявою від 15.12.2016 відповідач також просив здійснити розгляд справи за відсутності представника відповідача, яка враховується судом (а.с.131).

Позивач заявою про зменшення позовних вимог від 04.01.2017 за вих.№26-15/10, яка була прийнята судом до розгляду на підставі ст.22 Господарського процесуального кодексу України, зменшив позовні вимоги, зокрема в частині інфляційних нарахувань, до 1039 грн 98 коп. Розмір інших вимог, заявлених до стягнення, залишився незмінним (а.с.142-143).

З огляду на дотримання позивачем встановленої процедури та відповідності поданої заяви вимогам ст.22 Господарського процесуального кодексу України, подальший розгляд справи суд здійснює з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог, розгляду підлягають позовні вимоги про стягнення з відповідача 18975 грн 91 коп., з яких:

- 17626,74 грн сума основного боргу;

- 1039,98 інфляційні нарахування;

- 309,19 грн 3% річних.

В поясненнях на відзив від 15.12.2016 за вих.№26-15/882 та додаткових поясненнях від 04.01.2017 за вих.№26-15/16 позивач послався на наступне: безпідставність доводів відповідача щодо відсутності належного фінансування, виділення субвенцій з державного бюджету як підстави для нездійснення належного розрахунку за зобовязаннями грудня 2015 року, що також спростовується наданими розясненнями Міністерства фінансів України у відповідних листах про можливість надання пільг місцевими органами виконавчої влади за рахунок коштів відповідних місцевих бюджетів у випадку відсутності субвенцій з державного бюджету; відмову відповідача приймати документи в паперовому вигляді, в наслідок чого позивач направляв документи електронною поштою; починаючи з червня 2016 року такі документи вручаються супровідним листом, на якому проставляється відмітка відповідачем про отримання документів; станом на час розгляду спору заборгованість відповідачем не погашена (а.с.100-101; 137-138).

Ухвалою господарського суду Луганської області від 12.01.2017 розгляд справи відкладено на 31.01.2017, надано додатковий час сторонам для надання письмових пояснень та документів, необхідних для розгляду спору, за клопотанням представника позивача у відповідності до ст.69 Господарського процесуального кодексу України продовжено строк розгляду справи до 13.02.2017 включно.

В судове засідання від 31.01.2017 прибув лише представник позивача.

Через канцелярію суду 25.01.2017 позивачем подано заяву про зменшення розміру позовних вимог від 23.01.2017 за вих.№26-15/76, в якій останній просив не стягувати з відповідача 3% річних та інфляційні втрати, просив стягнути лише суму основного боргу 17626,74 грн.

Відповідно до ч.4 ст.22 Господарського процесуального кодексу України позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог за умови дотримання встановленого порядку досудового врегулювання спору у випадках, передбачених статтею 5 цього Кодексу в цій частині, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог.

В абз.1 пп.3.10 п.3 постанови пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції розяснено, що передбачені частиною четвертою статті 22 ГПК права позивача збільшити або зменшити розмір позовних вимог, відмовитись від позову можуть бути реалізовані до прийняття рішення судом першої інстанції. Під збільшенням або зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено в позовній заяві.

Надаючи оцінку поданій позивачем заяві, суд дійшов висновку про те, що за своїм змістом вона є заявою не про зменшення розміру позовних вимог, а заявою про відмову від позовних вимог про стягнення 3% річних та інфляційних втрат. Суд зауважує також про те, що подана представником позивача заява оформлена не належним чином, зокрема в заяві позивачем не зазначено розмір вимоги, від якої позивач відмовляється або до якої суми зменшує розмір вимоги.

В судовому засіданні представникові позивача судом розяснено його права у відповідності до ст.22 ГПК України, різницю в юридичній природі заяв про зменшення розміру позовних вимог та відмови від частини позовних вимог, процесуальні наслідки у разі прийняття таких заяв.

Натомість в судовому засіданні на запитання суду представник позивача заперечив проти відмови від частини позовних вимог, підтримав подану заяву про зменшення розміру позовних вимог.

Враховуючи вищевикладене, з огляду на невідповідність поданої позивачем заяви про зменшення розміру позовних вимог вимогам ст.22 Господарського процесуального кодексу України, суд не приймає її до розгляду та здійснює розгляд спору з урахуванням раніше заявлених позовних вимог.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав заявлені позовні вимоги, просив позов задовольнити повністю.

За висновком суду, неприбуття представника відповідача у судові засідання не перешкоджає розгляду спору по суті з огляду на належне його повідомлення, наявність відзиву із викладенням правової позиції у справі, та раніше поданого відповідачем клопотання про розгляд спору без участі його представника, яке враховано судом.

У судовому засіданні 31.01.2017 оголошено вступну та резолютивну частини судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, господарський суд

В С Т А Н О В И В:

Між Публічним акціонерним товариством "Укртелеком" в особі ОСОБА_2 філії ПАТ "Укртелеком" і Управлінням праці та соціального захисту населення Лисичанської міської ради укладено договір № 18-25/2 про відшкодування витрат за надані телекомунікаційні послуги громадянам, що мають право на пільги відповідно до чинного законодавства від 25.02.2015.

Згідно п. 1.1 договору предметом договору є відшкодування Управлінням праці та соціального захисту населення Лисичанської міської ради відповідачем у справі, за договором розпорядником коштів, Публічному акціонерному товариству "Укртелеком" позивачу у справі, підприємству звязку, витрат за надання в 2015 році телекомунікаційних послуг громадянам, які мають право на пільги відповідно до чинного законодавства України та внесені до Єдиного державного автоматизованого реєстру осіб, які мають право на пільги по м.Лисичанськ, за рахунок субвенції державного бюджету.

Цей договір набирає чинності з дня його підписання і укладається на строк до 31.12.2015, в частині оплати наданих послуг договір діє до повного виконання зобовязань сторонами. Відповідно до ч. 3 ст. 631 ЦК України сторони дійшли згоди, що умови договору

застосовуються до відносин, які виникли у розпорядника коштів та підприємства звязку з 31.12.2014 (п.5.1. договору).

Права та обовязки сторін врегульовані розділом 2 договору.

Відповідно до п. 2.1 договору підприємство звязку зобовязалось надавати телекомунікаційні послуги громадянам, що мають право на пільги, на підставі тарифів, затверджених уповноваженими органами.

В п. 2.2 договору сторони погодили, що згідно постанови Кабінету Міністрів України від 29.01.2003 № 117 "Про Єдиний державний автоматизований реєстр осіб, які мають право на пільги" підприємство звязку зобовязалось щомісяця:

- до 10 числа наступного за звітним місяцем надавати розпоряднику коштів на електронних носіях розрахунки щодо вартості послуг, наданих пільговикам у минулому місяці згідно з формою "2-пільга";

- до 15 числа наступного за звітним надавати акти звіряння за формою "3-пільга" за фактично надані послуги звязку громадянам, що мають право на пільги;

- до 20 числа наступного за звітним місяцем надавати розпоряднику коштів на паперових носіях: розрахунки вартості наданих послуг за формою "2-пільга" по кожній категорії пільговиків окремо згідно тарифів, затверджених уповноваженими органами.

Згідно п.2.9 договору підприємство звязку несе відповідальність за якісне проведення розрахунків вартості формою « 2-пільга». У разі виявлення помилок або неправильного проведення розрахунків вартості з формою « 2-пільга» чи електронного файлу, доопрацьовує їх і надає у встановлені терміни.

Розпорядник коштів зобовязаний приймати надані підприємством звязку на паперових та електронних носіях розрахунки вартості наданих послуг за формою « 2-пільга» (п.2.10 договору).

У відповідності до п.3.1. договору відшкодування розпорядником коштів підлягає сума витрат підприємства за фактично надані телекомунікаційні послуги пільговій категорії населення у 2015 році.

У відповідності до п. 2.12 договору при порушенні підприємством звязку термінів, передбачених п. 2.2 договору розпорядник коштів здійснює оплату за надані пільгові послуги на місяць пізніше, а не в місяці, наступному за звітним.

Як вбачається з матеріалів справи, підставою для звернення позивача до суду із відповідним позовом стало надання останнім послуг звязку на пільгових умовах населенню м.Лисичанськ Луганської області, що включені до Єдиного державного автоматизованого реєстру осіб, які мають право на пільги та на яких поширювались дії пунктів 19 ч. 1 ст. 12, п. 10 ч. 1 ст. 13, п. 18 ч. 1 ст. 14, п. 20 ч. 1 ст. 15 Закону України "Про статус ветеранів, гарантії їх соціального захисту", п. 11 ст. 20, ст. 21 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", п. 6 ч. 1 ст. 6, ч. 3 ст. 7 Закону України "Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ і деяких інших осіб та їх соціальний захист", ч. 5 ст. 12 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", п. 4 ч. 3 ст. 13 Закону України "Про охорону дитинства", на виконання умов вказаного договору у грудні 2015 року на суму 17626 грн 74 коп., за які відповідач не розрахувався. У звязку із неналежним виконанням відповідачем зобовязань за договором в частині повного та своєчасного проведення розрахунку, допущення прострочення виконання грошового зобовязання, позивачем на підставі ст.625 ЦК України також нараховано 1039,98 інфляційні втрати протягом березня-вересня 2016 року, та 309,19 грн 3% річних за період з 01.03.2016 по 30.09.2016 (а.с.143).

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам сторін, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 3 ст. 63 Закону України від 18.11.2003 № 1280-IV "Про телекомунікації" телекомунікаційні послуги (послуги звязку) споживачам, які мають установлені законодавством України пільги з їх оплати, надаються операторами, провайдерами телекомунікацій відповідно до законодавства України.

Згідно з п. 63 Правил надання та отримання телекомунікаційних послуг, які затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 11.04.2012 № 295, визначено, що установлені законами пільги з оплати послуг звязку надаються споживачеві відповідно до законодавства за місцем його проживання з дня предявлення ним документа, що підтверджує право на пільги.

У відповідності до ст. 19 Закону України "Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії", який визначає правові засади формування та застосування державних соціальних стандартів і нормативів, спрямованих на реалізацію закріплених Конституцією України та законами України основних соціальних гарантій, встановлено, що пільги щодо оплати житлово-комунальних, транспортних послуг і послуг звязку та критерії їх надання визначаються виключно законами України.

Статтею 87 Бюджетного кодексу України визначено, що видатки на соціальний захист та соціальне забезпечення належать до видатків, що здійснюються з Державного бюджету України.

Порядок та умови надання субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам визначаються Кабінетом Міністрів України (ч. 2 ст. 97 Бюджетного кодексу України).

Згідно з п.п. б п. 4 ч. 1 ст. 89 та ст. 102 Бюджетного кодексу України видатки на відшкодування вартості послуг наданих пільговим категоріям громадян здійснюються з місцевих бюджетів за рахунок коштів, які надходять з державного бюджету України (субвенцій з державного бюджету України) у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.2002 № 256 затверджено Порядок фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення на рахунок субвенцій з державного бюджету, якими встановлено механізм фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення компенсаційних виплат за вказані пільги окремих категорій громадян за рахунок субвенцій з державного бюджету.

В пункті 2 зазначеної постанови визначено, що головні розпорядники коштів місцевих бюджетів здійснюють розрахунки з постачальниками послуг на підставі поданих ними щомісячних звітів щодо послуг, наданих особам, які мають право на відповідні пільги.

Відповідно до п. 3 Порядку фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення на рахунок субвенцій з державного бюджету головними розпорядниками коштів місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення, є керівники головних управлінь, управлінь, відділів та інших самостійних структурних підрозділів місцевих держадміністрацій, виконавчих органів рад, до компетенції яких належать питання праці та соціального захисту населення.

Отже, розпорядником коштів бюджетного фінансування вищевказаних соціальних пільг в м.Лисичанськ Луганської області є Управління праці та соціального захисту населення Лисичанської міської ради (відповідач у справі), а отже відшкодування витрат, понесених позивачем внаслідок надання телекомунікаційних послуг пільговим категоріям громадян м. Лисичанськ, повинен здійснювати відповідач за рахунок державних субвенцій.

При цьому, суд не погоджується та вважає помилковими доводами відповідача про безпідставність заявлених позовних вимог, враховуючи те, що згідно даних лімітної довідки про бюджетні асигнування на кредитування на 2015 рік та звіту про надходження і використання коштів загального фонду, всі кошти, які надійшли, були перераховані постачальникам послугам у 2015 році в повному обсязі. Заборгованість за бюджетною програмою «Пільги окремим категоріям громадян з послуг звязку станом на 01.01.2016 відсутня. Натомість Законом України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» не передбачена субвенція з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг за послуги звязку окремим категоріям громадян.

Наразі неналежне фінансування заходів соціального захисту окремих категорій громадян не є підставою для звільнення відповідача від обовязку відшкодування витрат, які підтверджені та понесені позивачем у звязку із виконанням укладеного між сторонами договору, а також підставою для звільнення від відповідальності за неналежне виконання зобовязань.

Відповідно до висновку, наведеного в рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України" від 18.10.2005 відсутність бюджетних коштів, передбачених у видатках Державного бюджету України на відповідний рік, не виправдовує бездіяльність органу державної влади і не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення грошового зобовязання.

Аналогічна позиція викладена також у постанові Верховного Суду України від 15.05.2012 у справі № 3-28гс12, яка відповідно до статті 111-28 ГПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Разом з тим, дослідивши обставини справи та зібрані докази, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, враховуючи наступне.

Згідно ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обовязковим для виконання сторонами.

Статтею 526 Цивільного кодексу України визначено, що зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Аналогічна за змістом норма міститься у п. 1 ст. 193 Господарського кодексу України.

У відповідності з п. 2 ст. 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобовязання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобовязань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Згідно ст. 222 Господарського кодексу України учасники господарських відносин, які порушили майнові права або законні інтереси інших субєктів, зобовязані поновити їх, не чекаючи предявлення їм претензії або звернення до суду.

Одностороння відмова від виконання зобовязань не допускається (ст. 525 Цивільного кодексу України, п. 7 ст. 193 Господарського кодексу України).

За змістом п. 3.2 укладеного між сторонами договору сторони передбачили, що розпорядник коштів здійснює відшкодування підприємству звязку витрати, повязані з наданням телекомунікаційних послуг пільговим категоріям громадян, у відповідності до постанови Кабінету Міністрів України від 04.03.2002 № 256 "Про затвердження Порядку фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету", що підтверджується розрахунками та реєстрами.

Розпорядник коштів після проведення звірки пільгових категорій громадян, підписує акт звірки і проводить оплату послуг на підставі наданих підприємством звязку розрахунків і актів звірки (п. 3.4 договору).

Розрахунок за надання послуги проводиться розпорядником коштів по безготівковому розрахунку шляхом перерахування оплати на розрахунковий рахунок підприємства звязку згідно розрахунків вартості наданих послуг за формою "2-пільга" (п. 3.5 договору).

Відповідні терміни зазначених дій розпорядника врегульовані вищезазначеним Порядком фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету (пункти 5-8).

Суд звертає увагу на те, що в п. 2.2 договору сторони на виконання вказаного Порядку чітко визначили строки, види та порядок надання документів, необхідних для на підтвердження наданих послуг звязку громадянам. При чому зазначений обовязок покладено саме на позивача як підприємство звязку, яке надає відповідні послуги.

Зокрема, за змістом п.2.2. договору позивач зобовязаний щомісяця:

- до 10 числа наступного за звітним місяцем надавати розпоряднику коштів на електронних носіях розрахунки щодо вартості послуг, наданих пільговикам у минулому місяці згідно з формою "2-пільга";

- до 15 числа наступного за звітним надавати акти звіряння за формою "3-пільга" за фактично надані послуги звязку громадянам, що мають право на пільги;

- до 20 числа наступного за звітним місяцем надавати розпоряднику коштів на паперових носіях: розрахунки вартості наданих послуг за формою "2-пільга" по кожній категорії пільговиків окремо згідно тарифів, затверджених уповноваженими органами.

Дослідивши зміст положень укладеного між сторонами договору, а також враховуючи положення постанов Кабінету Міністрів України від 29.01.2003 № 117 "Про Єдиний державний автоматизований реєстр осіб, які мають право на пільги", від 04.03.2002 № 256 "Про затвердження Порядку фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету", наказів Міністерства праці та соціальної політики України від 28.03.2003 №83 «Про затвердження форми №3-пільга», від 04.10.2007 №535 «Про затвердження форми « 2-пільга», суд дійшов висновку про те, що підставою для проведення розрахунків між сторонами та можливості відповідачу, як розпоряднику коштів, провести відшкодування витрат понесених підприємством звязку у звітний період є своєчасне надання останнім вказаних документів.

Адже відшкодуванню за рахунок субвенцій з державного бюджету підлягають витрати, що підтверджуються розрахунками та реєстрами. Розпорядник коштів після проведення звірки пільгових категорій громадян, підписує акт звірки і проводить оплату послуг на підставі наданих підприємством звязку розрахунків і актів звірки.

За таких обставин, ненадання підприємством звязку у встановлені строки акту звірки за формою « 3-пільга», розрахунку вартості наданих послуг за формою « 2-пільга» по кожній категорії пільговиків на паперових носіях - унеможливлює проведення розпорядником коштів перевірки достовірності данних, проведення звірки розрахунків, та здійснення своєчасного відшкодування підтверджених витрат підприємству звязку.

Крім того, згідно п.2.9 договору саме підприємство звязку несе відповідальність за якісне проведення розрахунків, зокрема вартості за формою « 2-пільга».

Враховуючи зміст обовязків, покладених на сторін умовами укладеного договору, суд окремо зауважує про те, що покладення обовязку на позивача у визначені строки надати відповідний перелік документів відповідачу саме на паперових носіях також свідчить про неможливість проведення сторонами перевірки данних, звірки розрахунків та підтвердження наданих послуг шляхом лише обміну відповідними документами на електронних носіях.

Наразі з матеріалів справи вбачається неналежне виконання позивачем зобовязань за договором в частині своєчасного та повного надання розпоряднику коштів всіх необхідних документів на паперових носіях (п.2.2.).

Зокрема, позивачем на електронну адресу відповідача було направлено лише розрахунок вартості послуг за формою « 2-пільга», що не заперечується відповідачем (а.с.30, 88, 130).

Позивач, обґрунтовуючи свою позицію, посилається на те, що відповідач ухилявся від отримання відповідних документів. Разом з тим, відповідних актів про відмову останнього отримати нарочно документи або інших належних доказів в розумінні ст.ст.33, 34 ГПК України на підтвердження факту ухилення останнього від отримання документів позивачем суду не надано.

Натомість відповідач посилається на порушення саме позивачем зобовязань за договором та не надання на виконання п.2.2. договору відповідачу, як розпоряднику коштів, необхідних документів для підтвердження господарської операції - акту звірки за формою « 3-пільга», розрахунку вартості наданих послуг за формою « 2-пільга» по кожній категорії пільговиків на паперових носіях у встановлені строки. Відповідач підтвердив, що позивачем було направлено лише розрахунок щодо вартості послуг за формою "2-пільга" на електронну пошту, інших документів не надходило.

Доказів належного виконання позивачем обовязків згідно п.2.2. договору - своєчасного надання відповідачу нарочно або направлення поштою всього переліку документів, передбаченого умовами договору для можливості проведення звірки розрахунків пільгових категорій громадян, перевірки данних, підтвердження обсягу наданих послуг та застосованих тарифів, позивачем суду також не надано.

Отже, підприємством зв'язку не були надані розпоряднику коштів первинні документи, які б підтвердили факт здїйснения фінансово-господарської операції (надання послуги звязку). Згідно з п. 1.2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого Наказом Міністерства Фінансів України від 24.05.1995 №88 господарські операції відображаються у бухгалтерському обліку методом їх суцільного і безперервного документування. Записи в облікових регістрах провадяться на підставі первинних документів, створених, відповідно до вимог цього положення. Згідно зі статтею 4 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» витрати відображаються в бухгалтерському обліку та фінансовій звітності в момент їх виникнення. У разі відсутності первинних документів не підтверджується здійснення фінансово- господарської операції (надання послуги звязку) і виникненні грошового зобовязання.

Суд визнає безпідставним посилання позивача на лист №23 від 06.06.2016 як доказ належного виконання останнім зобовязань за договором, оскільки зміст данного листа не підтверджує факт направлення позивачем відповідачу на виконання п.2.2. договору акту звірки за формою « 3-пільга», розрахунку вартості наданих послуг за формою « 2-пільга» по кожній категорії пільговиків на паперових носіях за надані послуги в грудні 2015 року. Як вбачається з додатку відповідачу направлялися списки пільговиків, які отримали пільгу у травні 2016 року (а.с.139)

Суд зауважує також про те, що наразі під час розгляду спору ухвалами суду від 19.12.2016, 12.01.2017 позивача було зобовязано надати відповідні докази направлення відповідачу на виконання п.2.2.договору вказаних документів, зокрема, на поштову адресу відповідача (за місцем його знаходження). Однак, вимоги вказаних ухвал суду були залишені останнім без виконання.

Під час розгляду справи позивач також не усунув допущене порушення зобовязань згідно п.2.2. договору, відповідні документи позивачем відповідачу протягом розгляду спору на паперових носіях вручено або направлено на поштову адресу також не було.

Долучені представником позивача до матеріалів справи скріншоти про направлення електронною поштою під час вирішення спору на виконання вимог ухвали суду акту звірки розрахунків відповідачу також не підтверджують належного виконання позивачем договірних зобовязань, а саме п.2.2. договору - надання відповідачу як розпоряднику коштів всіх необхідних документів - акту звірки за формою « 3-пільга», розрахунку вартості наданих послуг за формою « 2-пільга» по кожній категорії пільговиків на паперових носіях за надані послуги в грудні 2015 року, а тому до уваги судом не приймаються.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 Цивільного кодексу України).

Статтею 33 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Позивачем не доведено факт належного виконання зобовязань за договором, а саме на виконання п.2.2. договору - надання відповідачу, як розпоряднику коштів, всіх необхідних документів - акту звірки за формою « 3-пільга», розрахунку вартості наданих послуг за формою « 2-пільга» по кожній категорії пільговиків на паперових носіях за надані послуги в грудні 2015 року як підстави для здійснення перевірки данних, звірення розрахунків, підтвердження наданих послуг та можливості проведення відшкодування понесених витрат за грудень 2015 року.

Окремо суд також звертає увагу на наступне.

Частиною 1 статті 530 ЦК України встановлено, що якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частиною 2 ст.530 ЦК України передбачено, що якщо строк (термін) виконання боржником обовязку не встановлений або визначений моментом предявлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обовязок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обовязок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Як вбачається зі змісту розділу 3 договору про порядок розрахунків, сторони погодили, що розпорядник коштів після проведення звірки пільгових категорій громадян, підписує акт звірки і проводить оплату послуг на підставі наданих підприємством звязку розрахунків і актів звірки (п. 3.4 договору).

Розрахунок за надання послуги проводиться розпорядником коштів по безготівковому розрахунку шляхом перерахування оплати на розрахунковий рахунок підприємства звязку згідно розрахунків вартості наданих послуг за формою "2-пільга" (п. 3.5 договору).

В розділі договору про права та обовязки, в п.2.12 сторони передбачили, що при порушенні підприємством звязку термінів, передбачених п. 2.2 договору розпорядник коштів здійснює оплату за надані пільгові послуги на місяць пізніше, а не в місяці, наступному за звітним.

Дослідивши зміст укладеного між сторонами договору, суд дійшов висновку про те, що сторонами в договорі не визначено конкретного строку (терміну) виконання обовязку з оплати, і зокрема це стосується ситуації, коли підприємством звязку виконуються зобовязання згідно п.2.2. договору із простроченням.

Водночас, належних та допустимих доказів, у розумінні ст.ст. 33, 34 ГПК України, на підтвердження звернення позивача до відповідача з вимогою про сплату боргу в сумі 17626,74 грн за надані послуги за договором в грудні 2015 року в порядку ч. 2 ст. 530 ЦК України, позивачем суду також не надано. Зазначене унеможливлює встановлення періоду прострочення відповідачем виконання грошового зобов'язання.

Суд критично оцінює надане позивачем листування сторін, не приймає до уваги доводи позивача про те, що останній листом за вих.№45 від 04.11.2016 звертався з вимогою про оплату спірної заборгованості до відповідача, який за твердженням позивача, є вимогою в розумінні ст.530 ЦК України, оскільки в зазначених листах мова іде про заборгованість утворену в 2016 році, тоді як спірна заборгованість сформована за грудень 2015 року на підставі наданих послуг згідно договору від 25.02.2015 № 18-25/2 (а.с.91-93).

Докази звернення позивача із відповідною вимогою до відповідача про оплату заборгованості в сумі 17626,74 грн за надані послуги за договором в грудні 2015 року в матеріалахз справи відсутні.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем у звязку з тим, що витрати за надані послуги звязку пільговим категоріям населення в сумі 17626,74 грн не були добровільно відшкодовані відповідачем на момент подачі позову, на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України на суму заборгованості нараховано 3% річних та інфляційних втрат.

Згідно ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Позивачем заявлені до стягнення 1039,98 інфляційні втрати, нараховані за період березня-вересня 2016 року, та 309,19 грн 3% річних за період з 01.03.2016 по 30.09.2016 (а.с.143).

Як вбачається, позивач, нараховуючи платежі за ст.625 ЦК України, помилково керувався положеннями п.2.12 договору, враховуючи лише частину редакції цього пункту, застосовану окремо від контексту.

Водночас в п.2.2 договору сторонами було погоджена можливість здійснення оплати за надані пільгові послуги на місяць пізніше (без визначення конкретного строку), а не в місяці, наступному за звітним у разі порушення підприємством звязку термінів, передбачених п. 2.2 договору. Натомість вказаним пунктом не визначаються обовязки та не встановлюються строки проведення розрахунку відповідачем у спірних правовідносинах сторін за умови не виконання в повному обсязі зобовязань згідно п.2.2 договору.

Враховуючи встановлені у справі обставини, умови кладеного між сторонами договору, позовні вимоги про стягнення залишку невідшкодованої заборгованості по витратах, понесених внаслідок надання послуг звязку пільговим категоріям населення в сумі 17626,74 грн за грудень 2015 року є заявленими передчасно та задоволенню не підлягають. За таких обставин у задоволенні позовних вимог про стягнення 1039,98 нарахованих інфляційних втрат та 309,19 грн 3% річних, слід відмовити повністю.

Відповідно до приписів ст. 44, 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір за подання позову в сумі 1378 грн покладається на позивача.

Керуючись ст.ст. 22, 44, 49, 82, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

1. У задоволенні позову Публічного акціонерного товариства "Укртелеком" до Управління праці та соціального захисту населення Лисичанської міської ради Луганської області про стягнення 18975 грн 91 коп., з яких 17626 грн 74 коп. - заборгованість за надані телекомунікаційні послуги пільговим категоріям населення, 1039 грн 98 коп. - інфляційні втрати, 3% річних в сумі 309 грн 19 коп., відмовити.

2. Судовий збір за подання позову в сумі 1378 грн покласти на Публічне акціонерне товариство "Укртелеком".

Відповідно до статті 85 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 06.02.2017.

Суддя О.В. Драгнєвіч