РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.01.2017Справа №910/6049/16

За позовомНаціонального медичного університету ім. О.О. Богомольця
до1. Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1
2. Регіонального відділення Фонду державного майна по м. Києву
треті особи, які не заявляють самостійні вимоги на предмет спору, на стороні позивача 1. Міністерство освіти та науки України 2. Міністерство охорони здоров'я України
провизнання недійсним правочину

Суддя Дупляк О. М.

Представники сторін:

від позивача: Хасін І.Б. за довіреністю
від відповідача-1: ОСОБА_3 за довіреністю
від відповідача-2: Кубік Я. С. за довіреністю
від третьої особи-1:не з'явився
від третьої особи-2:не з'явився
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 25.05.2016, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 20.09.2016 у задоволенні позову Національного медичного університету ім. О.О. Богомольця до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 та Регіонального відділення Фонду державного майна по м. Києву про визнання недійсним договору від 14.12.2015 №4567/3 про внесення змін до договору оренди нерухомого майна від 13.11.2009, відмовлено.

Постановою Вищого господарського суду України від 21.11.2016 касаційну скаргу Національного медичного університету імені О.О. Богомолець задоволено частково, постанову Київського апеляційного господарського суду від 20.09.2016 та рішення Господарського суду міста Києва від 25.05.2016 у справі №910/6049/16 скасовано, а справу скеровано для нового розгляду до суду першої інстанції.

Розпорядженням № 04-23/2544 від 08.12.2016 було призначено повторний автоматичний розподіл справи 910/6049/16.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08.12.2016 для нового розгляду справи визначено суддю Дупляк О.М.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 13.12.2016 призначено справу до розгляду на 17.01.2017.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.01.2017 розгляд справи відкладено на 30.01.2017.

В судове засідання 30.01.2017 представники третіх осіб не з'явилися, про причини неявки суд не повідомили про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином докази чого наявні в матеріалах справи. Неявка представників третіх осіб не перешкоджає розгляду справи.

Представники сторін в судове засідання 30.01.2017 з'явилися та надали суду усні пояснення по суті справи, в яких позивач свої позовні вимоги підтримав в повному обсязі, а відповідачі проти задоволення позовних вимог заперечив.

Позовні вимоги мотивовані невідповідністю укладеного між відповідачами договору від 14.12.2015 № 4567/3 про внесення змін до договору оренди нерухомого майна № 4567 від 13.11.2009 вимогам чинного на момент укладення законодавства та порушенням прав позивача, як орендодавця щодо користування спірним нерухомим майном. Позиція позивача полягає в тому, що відповідно до ст. 5 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" орендодавцем приміщення, яке є предметом договору оренди є позивач. Листом від 20.11.2015 Національний медичний університет ім. О.О. Богомольця повідомив відповідача - 1 про припинення дії договору оренди, відтак передача майна в оренду безпосередньо відповідачем - 2 свідчить про перевищення ним повноважень щодо розпорядження цим майном. Відповідачами, на думку позивача, порушено вимоги ст. 11 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", відповідно до якої оцінка об'єкта оренди передує укладенню договору оренди, а висновок про вартість оцінки об'єкту оренди станом на 30.10.2015 не може вважатись документом, що підтверджує оцінку об'єкта оренди, оскільки він, як балансоутримувач не надавав Довідку про об'єкт оцінки, техпаспорт БТІ, довідку про балансову вартість приміщення, що в свою чергу виключає проведення оцінки згідно затвердженої Кабінетом Міністрів України Методики. Окрім того, передача в оренду приміщення під сходами навчального корпусу грубо суперечить законодавству та Правилам пожежної безпеки в України, затвердженим наказом МВС України від 30.12.2014 за №1417 та ставить під загрозу життя та здоров'я працівників, студентів та відвідувачів університету в разі надзвичайної ситуації. Позивач вважає, що правочин щодо продовження строку дії договору оренди було вчинено без відповідного обсягу цивільної дієздатності та внаслідок зловмисної домовленості керівника відповідача - 2 та відповідача - 1, і відповідно має бути визнаний недійсним на підставі ст. 215 та ст. 232 Цивільного кодексу України.

Відповідачі проти задоволення позовних вимог заперечують з підстав недоведеності позивачем обставин, з якими останній пов'язує недійсність правочину. Позиція відповідача - 1 полягає в тому, що позивач не є стороною оспорюваного правочину, рішення щодо продовження чи не продовження договору оренди приймає власник приміщення (в даному випадку - відповідач - 2). Пунктом 2 оспорюваного договору встановлено, що орендар (відповідач - 1) зобов'язується провести незалежну оцінку орендованого нерухомого майна на нову дату 31.10.2015, відповідно до вимог Національного стандарту №1 "Загальні засади оцінки мана та майнових прав", затвердженого постановою КМУ від 10.09.2003 за №1440. Зазначену вимогу виконано ще станом на визначену орендодавцем дату, про, що свідчить "Висновок про вартість майна станом на 31.10.2015". Окрім того, порушення правил пожежної безпеки в Україні, затверджені наказом МВС України від 30.12.2014 за №1417 порушуються саме позивачем, оскільки відповідно до положень Наказу ФДМУ від 14.11.2005 №2975, який зареєстровано в Міністерстві юстиції України 16.01.2006 за №29/11903 "Про затвердження Переліку документів, які подаються орендарем орендодавцеві для укладання договору оренди майна, що належить до державної власності" який діяв на час укладання договору оренди (13.11.2009), сам балансоутримувач (позивач) визначає місце розташування об'єкту оренди.

У судовому засіданні 30.01.2017 було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно та повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на які посилається позивач та відповідачі, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд -

ВСТАНОВИВ:

Як підтверджено матеріалами справи, 13.11.2009 між відповідачем - 2, як орендодавцем та відповідачем - 1 (який на момент укладання договору іменувався - фізична особа - підприємець ОСОБА_1), як орендарем укладено договір оренди №4567 нерухомого майна, що належить до державної власності, згідно якого орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування державне нерухоме майно - частина нежитлового приміщення (надалі - майно), площею 4,60 кв. м., розміщене за адресою: АДРЕСА_1, на 1-му поверсі санітарно-гігієнічному корпусі будівлі, що перебуває на балансі Національного медичного університету імені О.О. Богомольця (надалі - балансоутримувач), вартість якого визначена згідно зі звітом про незалежну оцінку станом на 30.04.2009 та скаладє 30800,00 грн. Майно передається в оренду для розміщення ксерокопіювальної техніки для надання копіювальних послуг. Договір укладено строком на 2 /два/ роки, що діє з 13.11.2009 до 13.11.2011 включно.

Відповідно до акту приймання-передавання орендованого майна від 13.11.2009 підтверджується факт передачі орендованого майна орендодавцем орендарю.

В подальшому, 30.01.2012 сторонами внесено зміни до договору оренди нерухомого майна №4567 від 13.11.2009, а саме: умови договору в частині вартісної оцінки майна замінено "станом на 30.09.2009 становить 30 800,00 грн" на "станом на 30.09.2011 становить 49 400,00 грн"; в частині орендної плати без ПДВ за базовий місяць оренди - "грудень 2011року: 289,03 грн"; в частині строку дії договору "продовжено на 2 роки з 13.11.2011 до 13.11.2013 включно".

Сторонами також, 11.12.2013 внесено зміни до договору оренди нерухомого майна № 4567 від 13.11.2009, а саме: в частині строку дії договору "продовжено на 2 роки з 13.11.2013 до 13.11.2015 включно".

Враховуючи наведені зміни умов договору, строк дії договору сплинув 13.11.2015.

Позивач (балансоутримувач) листом від 08.09.2015 повідомив відповідача - 1 (орендаря) про прийняте ним рішення використовувати орендоване приміщення для власних потреб та небажання продовжувати строк дії договору.

Листом від 20.11.2015 позивач повідомив відповідача - 1 про припинення дії договору.

Однак, 14.12.2015 відповідачем - 2 та відповідачем - 1 було укладено договір №4567/03 про внесення змін до договору оренди нерухомого майна №4567 від 13.11.2009, згідно якого договір оренди №4567 від 13.11.2009 продовжено строком на 2 роки, що діє до "13 листопада 2017 року".

У п. 2 договору № 4567/03 від 14.12.2015 сторони погодили, що відповідно до абзацу 2 ст. 11 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" орендар зобов'язується провести незалежну оцінку орендованого майна згідно договору оренди №4567 від 13.11.2009 на нову дату 31.10.2015, відповідно до вимог Національного стандарту №1 "Загальні засади оцінки мана та майнових прав", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 10.09.2003 за №1440; укласти договір про внесення змін до договору оренди №4567 від 13.11.2009 зі зміною вартості об'єкту оренди, визначеною згідно з новим звітом, та, як наслідок, зміною орендної плати за базовий (перший) місяць оренди; сплатити різницю в орендній платі, якщо така виникне внаслідок переоцінки орендованого державного нерухомого майна.

Згідно п. 4 договору №4567/03 від 14.12.2015 всі інші умови договору оренди №4567 від 13.11.2009 залишаються незмінними.

На думку позивача, при укладанні договору №4567/03 від 14.12.2015 про внесення змін до договору оренди нерухомого майна №4567 від 13.11.2009 його сторонами недодержано було в момент вчинення правочину вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України, що є підставою для визнання такого договору недійсним.

В своїй постанові від 21.11.2016 Вищий господарський суд України, висновки якого обов'язкові для господарського суду, зокрема, вказав, що суди попередніх інстанцій залишили поза увагою, що строк дії договору № 4567 від 13.11.2009 сплив 13.11.2015, а оспорюваний договір № 4567/03 було підписано 14.12.2015, тобто поза межами строку дії основного договору.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ст. 626 Цивільного кодексу України).

У відповідності до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Під час вирішення даної справи суд виходить з того, що угода може бути визнана недійсною лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом.

Підставою недійсності правочину згідно ст. 215 Цивільного кодексу України, на яку посилається позивач, є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 Цивільного кодексу України визначаються загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Так, виходячи із вимог частини першої вказаної статті правочин не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Згідно з постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину.

Згідно з ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 Цивільного кодексу України правочин є чинним за умови дотримання його сторонами наступних вимог: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства (ч. 1); особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (ч. 2); волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч. 3); правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч. 5); правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей (ч. 6).

Відповідно до ст. ст. 4, 10, 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та Цивільного кодексу України, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства.

Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що правовідносини між відповідачами виникли на підставі договору найму державного майна, і відповідно підпадають під правове регулювання глави 58 Цивільного кодексу України та Закону України «Про оренду державного та комунального майна».

Спір у справі виник стосовно питання дотримання сторонами такого договору найму вимог чинного законодавства при укладенні ними 14.12.2015 договору № 4567/03 про внесення змін до договору оренди нерухомого майна № 4567 від 13.11.2009, яким, зокрема, було продовжено строк дії договору на 2 роки до 13.11.2017.

Відповідно до ст. 759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди). Особливості найму окремих видів майна встановлюються цим Кодексом та іншим законом (ст. 760 Цивільного кодексу України).

Орендою, відповідно до положень ст. 2 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» є засноване на договорі строкове платне користування майном, необхідним орендареві для здійснення підприємницької та іншої діяльності.

Згідно з ч.1 ст. 763 Цивільного кодексу України договір найму укладається на строк, встановлений договором.

Положеннями ст. 17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» визначено, що термін договору оренди визначається за погодженням сторін. У разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором. Після закінчення терміну договору оренди орендар, який належним чином виконував свої обов'язки за договором, має переважне право, за інших рівних умов, на укладення договору оренди на новий термін, крім випадків, якщо орендоване майно необхідне для потреб його власника. У разі якщо власник має намір використовувати зазначене майно для власних потреб, він повинен письмово попередити про це орендаря не пізніше ніж за три місяці до закінчення терміну договору.

Відповідно до положень ст. 777 Цивільного кодексу України наймач, який належно виконує свої обов'язки за договором найму, після спливу строку договору має переважне право перед іншими особами на укладення договору найму на новий строк. Наймач, який має намір скористатися переважним правом на укладення договору найму на новий строк, зобов'язаний повідомити про це наймодавця до спливу строку договору найму у строк, встановлений договором, а якщо він не встановлений договором, - в розумний строк. Умови договору найму на новий строк встановлюються за домовленістю сторін. У разі недосягнення домовленості щодо плати та інших умов договору переважне право наймача на укладення договору припиняється.

В п. 10.4. договору, як встановлено судом, сторонами було погоджено, що у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну договору після закінчення строку його чинності протягом одного місяця, договір вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором, з урахуванням змін у законодавстві на дату продовження договору.

Пунктом 4.3. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29 травня 2013 року N 12 «Про деякі питання практики застосування законодавства про оренду (найм) майна» судам роз'яснено, що статтею 285 Господарського кодексу України, статтею 777 Цивільного кодексу України, частиною третьою статті 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" наявність у орендаря передбаченого переважного права, за інших рівних умов, на укладення договору оренди на новий строк, якому відповідає обов'язок орендодавця щодо укладення такого договору, є підставою для обов'язкового укладення відповідного договору оренди згідно із законом за наявності обставин, зазначених у відповідних законодавчих приписах.

Отже, вирішуючи такі спори, господарські суди мають з'ясовувати наявність у орендаря переважного права на укладення договору оренди на новий строк з урахуванням наявності чи відсутності обставин, з якими закон пов'язує виникнення такого права, а також вчинення кожним з учасників спірних правовідносин певних дій на виконання вимог закону. При цьому судам слід також з'ясовувати, чи належним чином орендар виконував зобов'язання за договором.

Судом також мають досліджуватися обставини, пов'язані з наміром власника використовувати для власних потреб майно, стосовно якого виник спір, в тому числі наявність доказів, які однозначно свідчать про відповідний намір.

Відповідно до ст. 26 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» договір оренди припиняється в разі: закінчення строку, на який його було укладено; приватизації об'єкта оренди орендарем (за участю орендаря); банкрутства орендаря; загибелі об'єкта оренди; ліквідації юридичної особи, яка була орендарем або орендодавцем.

Як встановлено судом, 08.09.2015 позивач, повідомив відповідача - 1 про подальше використання орендованого приміщення для власних потреб та відсутність наміру продовжувати строк дії договору, а 20.11.2015 позивач повідомив відповідача - 1 про припинення дії договору.

При цьому, матеріали справи не містять доказів із яких би вбачалося, що відповідач звертався до позивача та/або відповідача - 2 в порядку передбаченому договором та Законом України «Про оренду державного та комунального майна» з заявами щодо наміру укласти договір на новий термін.

Отже, термін дії договору оренди № 4567 нерухомого майна, що належить до державної власності від 13.11.2009, з врахуванням внесених до нього змін, згідно п.10.1 договору встановлений з 13.11.2009 до 13.11.2015. Оспорюваний договір було підписано 14.12.2015 - після спливу строку дії договору, тобто поза межами строку дії договору оренди.

Суд також погоджується з твердженням позивача, що орендодавцем орендованого за договором майна, в даному випадку, має виступати позивач, а не відповідач - 2, враховуючи наступне.

Згідно з ч.ч. 2, 3 ст. 326 Цивільного кодексу України від імені та в інтересах держави Україна право власності здійснюють відповідно органи державної влади. Управління майном, що є у державній власності, здійснюється державними органами, а у випадках, передбачених законом, може здійснюватися іншими суб'єктами.

Відповідно до преамбули Закону України "Про управління об'єктами державної власності" останній визначає правові основи управління об'єктами державної власності. Відповідно до ч. 1 ст. 4 вказаного вище Закону управління об'єктами державної власності здійснює, зокрема, міністерства та інші органи виконавчої влади (далі - уповноважені органи управління).

Із матеріалів справи вбачається, що приміщення, яке орендується відповідачем - 1 за договором є державним нерухомим майном та перебуває на балансі позивача, який є вищим навчальним закладом, що входить до сфери управління Міністерства охорони здоров'я України.

Згідно з положеннями ч. 2 ст. 70 Закону України «Про вищу освіту» майно закріплюється за державним або комунальним вищим навчальним закладом на праві господарського відання і не може бути предметом застави, а також не підлягає вилученню або передачі у власність юридичним і фізичним особам без згоди засновників вищого навчального закладу та вищого колегіального органу самоврядування вищого навчального закладу, крім випадків, передбачених законодавством.

Згідно з ч. 1 ст. 136 Господарського кодексу України право господарського відання є речовим правом суб'єкта підприємництва, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом), з обмеженням правомочності розпорядження щодо окремих видів майна за згодою власника у випадках, передбачених цим Кодексом та іншими законами.

Отже, майно, передане в оренду, перебуває в господарському віданні позивача відповідно до ч. 2 ст. 70 Закону України "Про вищу освіту", який набрав чинності 06.09.2014, за якою майно закріплюється за державним або комунальним вищим навчальним закладом на праві господарського відання і не може бути предметом застави, а також не підлягає вилученню або передачі у власність юридичним і фізичним особам без згоди засновників вищого навчального закладу та вищого колегіального органу самоврядування вищого навчального закладу, крім випадків, передбачених законодавством.

Передача в оренду державними і комунальними вищими навчальними закладами закріплених за ними на праві господарського відання об'єктів власності здійснюється без права їх викупу відповідно до законодавства.

Згідно з п. 4 ч. 3 ст. 70 Закону України "Про вищу освіту" вищий навчальний заклад у порядку, визначеному законом, та відповідно до статуту має право використовувати майно, закріплене за ним на праві господарського відання, у тому числі для провадження господарської діяльності, передавати його в оренду та в користування відповідно до законодавства.

Таким чином, за позивачем, відповідно до ст. 70 Закону України "Про вищу освіту", закріплено на праві господарського відання державне майно, зокрема, нежитлова будівля, розташована у АДРЕСА_1.

Згідно з положеннями ст. 287 Господарського кодексу України орендодавцями щодо державного та комунального майна є: 1) Фонд державного майна України, його регіональні відділення - щодо цілісних майнових комплексів підприємств, їх структурних підрозділів та нерухомого майна, яке є державною власністю, а також іншого майна у випадках, передбачених законом; 2) органи, уповноважені Верховною Радою Автономної Республіки Крим або місцевими радами управляти майном, - відповідно щодо майна, яке належить Автономній Республіці Крим або є у комунальній власності; 3) державні (комунальні) підприємства, установи та організації - щодо нерухомого майна, загальна площа якого не перевищує 200 квадратних метрів на одне підприємство, установу, організацію, та іншого окремого індивідуально визначеного майна, якщо інше не передбачено законом; 4) державне підприємство із забезпечення функціонування дипломатичних представництв та консульських установ іноземних держав, представництв міжнародних міжурядових організацій в Україні Державного управління справами - щодо нерухомого майна та іншого окремого індивідуально визначеного майна цього підприємства. Організаційні та майнові відносини, пов'язані з передачею в оренду цілісних майнових комплексів державного сектора економіки, а також цілісних майнових комплексів, що є комунальною власністю, регулюються законодавством відповідно до цього Кодексу.

Наведені положення кореспондуються з положеннями ст. 5 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", згідно якої орендодавцями є: Фонд державного майна України, його регіональні відділення та представництва - щодо цілісних майнових комплексів підприємств, їх структурних підрозділів та нерухомого майна, а також майна, що не увійшло до статутного (складеного) капіталу господарських товариств, створених у процесі приватизації (корпоратизації), що є державною власністю, крім майна, що належить до майнового комплексу Національної академії наук України та галузевих академій наук, а також майна, що належить вищим навчальним закладам та/або науковим установам, що надається в оренду науковим паркам та їхнім партнерам; органи, уповноважені Верховною Радою Автономної Республіки Крим та органами місцевого самоврядування управляти майном, - щодо цілісних майнових комплексів підприємств, їх структурних підрозділів та нерухомого майна, яке відповідно належить Автономній Республіці Крим або перебуває у комунальній власності; державне підприємство із забезпечення функціонування дипломатичних представництв та консульських установ іноземних держав, представництв міжнародних міжурядових організацій в Україні Державного управління справами - щодо нерухомого майна та іншого окремого індивідуально визначеного майна цього підприємства, що передається дипломатичним представництвам та консульським установам іноземних держав, представництвам міжнародних міжурядових організацій в Україні; підприємства, установи та організації - щодо нерухомого майна, загальна площа якого не перевищує 200 квадратних метрів на одне підприємство, установу, організацію, та іншого окремого індивідуально визначеного майна.

Враховуючи наведене, орендодавцем щодо приміщення площею 4,6 кв.м, яке орендувалося відповідачем - 1 за договором, відповідно до Закону України "Про оренду державного та комунального майна" є не Регіональне відділення Фонду державного майна України по місту Києву та не Міністерство охорони здоров'я України, а установа, у якої це майно перебуває на праві господарського відання - Національний медичний університет ім. О.О. Богомольця (позивач).

Як передбачено п. 2.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про оренду (найм) майна" від 29.05.2013 № 12, підприємства державної форми власності мають право бути орендодавцями, як правило, тільки щодо окремого індивідуально визначеного майна та нерухомого майна площею до 200 кв.м., а для того, щоб підприємство мало право передати в оренду структурний підрозділ (філію, цех, дільницю) або нерухоме майно (будівлю, споруду, приміщення) площею понад 200 кв.м., воно (підприємство) повинно одержати дозвіл Фонду державного майна України, його регіонального відділення, представництва. Якщо майно перебуває у власності Автономної Республіки Крим або у комунальній власності, то такий дозвіл може бути наданий органом, зазначеним в абз. 3 ст. 5 Закону України "Про оренду державного та комунального майна".

Також, згідно з ч. 4 ст. 9 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" орендодавець відмовляє в укладенні договору оренди в разі, якщо, зокрема, орган, уповноважений управляти майном, не дає згоди на укладення договору оренди.

В п.2.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29 травня 2013 року №12 "Про деякі питання практики застосування законодавства про оренду (найм) майна" вирішуючи спори, пов'язані з укладенням договору оренди державного майна, господарські суди повинні з'ясовувати, чи додержано визначений статтею 9 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" порядок укладення відповідного договору, в тому числі щодо погодження з органом, уповноваженим управляти майном, та органом Антимонопольного комітету України питання про передачу майна в оренду.

Матеріалами справи підтверджено, що Міністерство охорони здоров'я України, який, як орган управління майном, надав згоду на продовження строку дії договору оренди лише 04.12.2015, тобто через 21 день після закінчення строку дії договору оренди. Отже станом на час закінчення дії договору оренди № 4567 нерухомого майна, що належить до державної власності від 13.11.2009 згода органу управління на його продовження була відсутня, що свідчить про недотримання при укладанні спірного договору визначеного статтею 9 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" порядку укладення такого договору.

Положеннями статті 10 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" визначено, що істотною умовою договору оренди є, зокрема, обов'язки сторін щодо забезпечення пожежної безпеки орендованого майна.

Відповідно до п.1.18 Правил пожежної безпеки в Україні, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 30.12.2014 № 1417 забороняється відкрите прокладання електропроводів і кабелів транзитом через пожежонебезпечні і вибухонебезпечні зони будь-якого класу і ближче 1 м і 5 м від них відповідно, а також у сходових клітках; прокладання в сходових клітках електропроводів і кабелів незалежно від їх напруги, крім електропроводки для освітлення звичайних сходових кліток.

Згідно з п. 4.11 Правил забороняється, зокрема, зберігати горючі товари або негорючі товари в горючій упаковці у приміщеннях, які не мають віконних отворів або спеціальних засобів димовидалення; організовувати торгівлю, розміщувати торговельні й ігрові автомати, банкомати, IP-бокси на площадках сходових кліток та інших шляхах евакуації.

Із наявних у справі доказів вбачається розміщення відповідачем - 1 ксерокопіювальної техніки на орендованих площах, що порушує Правила пожежної безпеки в Україні, зазначене посвідчується Актом перевірки ДСНС №329 від 20.11.2015, копію якого додано до матеріалів справи. Зазначене свідчить про порушення сторонами при укладанні спірного договору і вищевказаних положень чинного законодавства.

Крім того, відповідно до ст. 18 Закону України "Про освіту" навчальні заклади, що засновані на загальнодержавній або комунальній власності, мають статус державного навчального закладу.

Згідно з ч. 5 ст. 63 вказаного Закону об'єкти освіти і науки, що фінансуються з бюджету, а також підрозділи, технологічно пов'язані з навчальним та науковим процесом, не підлягають приватизації, перепрофілюванню або використанню не за призначенням.

Всупереч викладеним вимогам закону, спірним договором продовжено користування відповідачем - 1 орендованим приміщенням для цілей, що не пов'язані з навчальним та науковим процесом.

На підставі вищезазначеного, господарський суд дійшов висновку про правомірність та доведеність позовних вимог позивача про визнання недійсним договору №4567/03 від 14.12.2015 про внесення змін до договору оренди нерухомого майна № 4567 від 13.11.2009, у зв'язку з його невідповідністю на момент укладення вимогам Закону України "Про оренду державного та комунального майна", Закону України "Про вищу освіту" та відповідно положенням статей 203, 215 Цивільного кодексу України.

Доводи відповідачів щодо недоведеності позивачем обставин, з якими останній пов'язує недійсність правочину відхиляються судом, як такі що спростовані матеріалами справи.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України (далі за текстом - ГПК України) кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог чи заперечень.

Згідно зі ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За таких обставин та враховуючи викладене вище, позов підлягає задоволенню повністю.

Згідно з ст. 49 ГПК України позивачем понесені судові витрати, пов'язані з розглядом справи, зокрема витрати по сплаті судового збору, то зазначені витрати відшкодовуються за рахунок відповідачів в рівних частинах.

Керуючись ст. ст. 33, 34, 44, 49, 82-85 ГПК України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Визнати недійсним договір від 14.12.2015 № 4567/3 про внесення змін до договору оренди нерухомого майна № 4567 від 13.11.2009, укладений між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (АДРЕСА_2; ідентифікаційний код НОМЕР_1) та Регіональним відділенням Фонду державного майна по м. Києву (01601, м. Київ, бул. Т. Шевченка, буд. 50 - Г; ідентифікаційний код 19030825).

3. Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (АДРЕСА_2; ідентифікаційний код НОМЕР_1) на користь Національного медичного університету ім. О.О. Богомольця (01601, м. Київ, бул. Т. Шевченка, буд. 13; ідентифікаційний код 02010787) в порядку визначеному Законом України "Про виконавче провадження", витрати по сплаті судового збору у розмірі 689 (шістсот вісімдесят дев'ять) грн 00 коп.

4. Стягнути з Регіонального відділення Фонду державного майна по м. Києву (01601, м. Київ, бул. Т. Шевченка, буд. 50 - Г; ідентифікаційний код 19030825) на користь Національного медичного університету ім. О.О. Богомольця (01601, м. Київ, бул. Т. Шевченка, буд. 13; ідентифікаційний код 02010787) в порядку визначеному Законом України "Про виконавче провадження", витрати по сплаті судового збору у розмірі 689 (шістсот вісімдесят дев'ять) грн 00 коп.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 06.02.2017.

Суддя О. М. Дупляк