ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

08.02.2017 Справа № 920/1222/16

За позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (м. Суми)

до - Товариства з обмеженою відповідальністю «БМП «Укртафтохіммонтаж» (м. Суми)

про стягнення 19616 грн. 87 коп.

Суддя О.Ю.Резніченко

Представники:

від позивача - ОСОБА_1,

від відповідача - Борсук С.В.

У засіданні брав участь секретар судового засідання - Бублик Т.Д.

В судовому засіданні 30.01.2017 було оголошено перерву до 08.02.2017.

Суть спору: Позивач просить суд стягнути з відповідача 14378 грн. боргу, 3425 грн. 93 коп. пені, 1449 грн. 43 коп. інфляційних збитків, 363 грн. 51 коп. 3% річних за надані послуги по актам приймання-передачі виконаних робіт.

30.01.2017 позивач подав заяву про збільшення позовних вимог, в якій просить суд стягнути з відповідача 14378 грн. боргу, 4228 грн. 67 коп. пені, 1839 грн. 97 коп. інфляційних збитків, 405 грн. 42 коп. 3% річних.

Крім того, 08.02.2017 позивач надав суду докази направлення вищезазначеної заяви на адресу відповідача.

Суд приймає заяву до розгляду, оскільки право на її подання передбачено ст. 22 ГПК України.

Представник позивача в судовому засіданні усно зазначив, що наполягає на задоволенні заявлених вимог.

Відповідач у відзиві зазначає, що суму боргу визнає, проте просить суд відмовити позивачу у стягнення пені, інфляційних збитків та 3% річних.

Відповідач подав клопотання, в якому просить суд замінити назву відповідача на вірну назву - ТОВ «БМП «Укрнафтохіммонтаж».

Суд визнав клопотання правомірним, обгрунтованим та таким, що підлягає задоволенню.

Представник відповідача в судовому засіданні усно зазначив, що визнає факт виконання робіт та основну суму боргу, однак, оскільки договір між сторонами не укладався, то вимога про стягнення пені є неправомірною. Так як сторонами не було встановлено строк оплати, то право на нарахування 3% річних та інфляційних виникло з моменту звернення до суду з позовом, оскільки позивач не направляв відповідачу вимоги, згідно до ст. 530 ЦК України.

Розглянувши матеріали справи, суд

ВСТАНОВИВ:

Між сторонами виникли господарські відносини підряду, а саме позивач виконав роботи, а відповідач прийняв їх, що підтверджується підписаними сторонами без запаречень та скріпленими печатками актами надання послуг: № 3 від 19.01.2016; № 5 від 01.02.2016; № 6 від 05.02.2016; № 10 від 16.02.2016; № 11 від 25.02.2016; № 12 від 29.02.2016.

У вищезазначених актах сторони встановили предмет та ціну, в тому числі суму виконаних робіт.

Позивач виконав роботи на загальну суму 16 378 грн., що підтверджується вищезазначеними актами, актом звірки взаєморозрахунків та не заперечується відповідачем.

Відповідач сплатив позивачу 2000 грн., однак заборгував відповідачу 14378 грн. за виконані роботи, чим змусив позивача звернутись до суду з даним позовом.

Відповідно ст. 202 ЦК України двостороннім правочином є погоджена дія двох осіб, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 208 ЦК України передбачено, що правочин між юридичними особами належить вчиняти у письмовій формі, яка вважається дотриманою, згідно з ст. 207 ЦК України, якщо його зміст зафіксований в одному або декількох документах.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно до ст. 837 ЦК України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу.

Відповідно до вимог ст. 854 ЦК України якщо договором підряду не передбачена попередня оплата виконаної роботи або окремих її етапів, замовник зобов'язаний сплатити підрядникові обумовлену ціну після остаточної здачі роботи.

Зі змісту наведеної норми вбачається, що за загальним правилом обов'язок оплатити виникає після прийняття робіт.

Це правило діє, якщо спеціальними правилами або договором не встановлено інший строк оплати.

Отже, обов'язок відповідача оплатити роботу (з огляду на приписи ст. 854 ЦК України) виникає з моменту її прийняття.

Позивач виконав роботи, а відповідач їх прийняв, що підтверджується відповідними актами, однак відповідач не розрахувався за роботи в розмірі 14378 грн.

Суд дійшов висновку, що заборгованість відповідача перед позивачем у розмірі 14378 грн. 00 коп. підтверджується матеріалами справи, відповідач ні доказів сплати боргу, ні аргументованих заперечень не надав, а тому вимога про стягнення з відповідача вищезазначеної суми є правомірною, обгрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

Також позивачем заявлені вимоги про стягнення з відповідача 1839 грн. 97 коп. інфляційних збитків та 405 грн. 42 коп. 3 % річних (загальний період з 01.03.2016 по 31.12.2016).

Статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми.

Суд вважає, що вимога про стягнення з відповідача 1839 грн. 97 коп. інфляційних збитків та 405 грн. 42 коп. 3 % річних (загальний період з 01.03.2016 по 31.12.2016) є правомірною та такою, що підлягає задоволенню.

Заперечення відповідача стосовно того, що позивач мав право розраховувати 3% річних та інфляційні збитки лише з моменту звернення до суду, оскільки строк оплати не встановлено сторонами, а вимоги про сплату відповідно до ст. 530 ЦК України позивач відповідачу не направляв, не приймаються судом до уваги, оскільки:

Як зазначалось вище, між сторонами виникли відносини підряду речового характеру, які регулюються Цивільним кодексом України з особливостями, які встановлені Господарським кодексом України.

Відповідно до ст. 854 ЦК України якщо договором підряду не передбачена попередня оплата виконаної роботи або окремих її етапів, замовник зобов'язаний сплатити підрядникові обумовлену ціну після остаточної здачі роботи.

Загальні положення частини другої статті 530 ЦК України не можуть бути застосовані до спірних правовідносин сторін, оскільки термін виконання зобов'язання, що випливає з правовідносин підряду, чітко встановлений зазначеною спеціальною нормою права - замовник зобов'язаний сплатити підрядникові обумовлену ціну після здачі роботи.

Крім того, відповідно до частини першої статті 222 ГК України учасники господарських відносин, що порушили майнові права або законні інтереси інших суб'єктів, зобов'язані поновити їх, не чекаючи пред'явлення їм претензії чи звернення до суду.

Позивач виконав роботи, що підтверджується відповідними актами за період з 19.01.2016 по 29.02.2016, які без заперечень підписані сторонами та скріплені їх печатками. Відповідачем роботи прийняті, а тому, в силу прямої вказіки ст. 854 ЦК України, у відповідача виник обов'язок з оплати виконаних робіт з моменту прийняття, який не ставиться в залежність від звернення до нього з окремою вимогою в порядку частини другої статті 530 ЦК України.

За таких обставин факт отримання виконаних робіт відповідачем і акти, які надані позивачем на підтвердження своїх вимог, є самостійними підставами для виникнення обов'язку у відповідача здійснити розрахунки за виконані роботи.

Враховуючи вищезазначене, суд вважає правомірним період, який визначений позивачем для нарахування 3% річних та інфляційних витрат.

Крім того, позивач просить суд стягнути з відповідача 4228 грн. 67 коп. пені, за загальний період з 01.02.2015 по 31.12.2016.

Однак суд дійшов висновку, що вимога про стягнення пені не підлягає задоволенню, оскільки:

Однією з підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, згідно з пунктом 1 частини 2 ст. 11 ЦК України договір, який в силу вимог ч. 1 ст. 629 ЦК України є обов'язковим для виконання сторонами.

Частиною 1 ст. 216 та частиною 2 ст. 217 ГК України передбачена господарсько-правова відповідальність учасників господарських відносин за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбаченому цим Кодексом, іншими законами та договором, у вигляді відшкодування збитків, штрафних санкцій та оперативно-господарських санкцій.

У разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються у розмірі передбаченому договором згідно з частиною 4 ст. 231 ГК України.

Відповідно до вимог ст. 199 ГК України виконання господарського зобов'язання забезпечується заходами захисту прав та відповідальності учасників господарських відносин, передбаченими цим Кодексом та іншими законами. За погодженням сторін можуть застосовуватися передбачені законом або такі, що йому не суперечать, види забезпечення виконання зобов'язань, які звичайно застосовуються у господарському (діловому) обігу.

До відносин щодо забезпечення виконання зобов'язань учасників господарських відносин застосовуються відповідні положення ЦК України.

Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладені договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Суб'єкти господарських відносин при укладенні договору наділені законодавцем правом забезпечення виконання господарських зобов'язань встановленням окремого виду відповідальності - договірної санкції, за невиконання чи неналежне виконання договірних зобов'язань.

Вищезазначена правова позиція викладена і у Постанові Верховного Суду України від 22.11.2010 року справа № 14/80-09-205, яка, відповідно до ст. 82 ГПК України, повинна бути врахована господарським судом при прийнятті рішення по справі.

Згідно до ст. 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватись неустойкою, якою відповідно до ст. 549 ЦК України є штраф, пеня.

Відповідно до ст. 547 ЦК України правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі.

Згідно до ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялись сторони.

Однак сторони у письмовій формі не вчинили правочин щодо права на застосуваня пені, яку просить стягнути позивач.

Оскільки між сторонами у вільний спосіб та у належній формі не було досягнуто згоди про застосування пені, то позовна вмога про стягненн 4228 грн. 67 коп. пені є неправомірною, необгрунтованою та задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст. ст. 44, 49 ГПК України витрати по сплаті судового збору понесені позивачем покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст. 44, 49, 82-85 ГПК України, суд

В И Р І Ш И В :

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «БМП «Укрнафтохіммонтаж» (вул. Прикордонна, 1, м. Суми, код 39453036) на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, номер НОМЕР_1) 14378 грн. основного боргу, 1839 грн. 97 коп. інфляційних втрат, 405 грн. 42 коп. 3% річних, 1275 грн. 53 коп. судових витрат.

3. В інішій частині позову - відмовити.

4. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Повне рішення складено 10.02.2017.

Суддя О.Ю. Резніченко