КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"31" січня 2017 р. Справа№ 910/4181/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Суліма В.В.

суддів: Гончарова С.А.

Майданевича А.Г.

за участю представників сторін:

від позивача : Паперник Я.В. - представник за дов. №3017 від 30.01.2017 року;

від відповідача : Киричук Р.П. - представник за дов. №377 від10.08.2016 року,

розглянувши апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "СБЕРБАНК"

на рішення Господарського суду міста Києва від 17.11.2016 року

у справі № 910/4181/16 (суддя: Мандриченко О.В.)

за позовом Приватного акціонерного товариства "АВК"

до Публічного акціонерного товариства "СБЕРБАНК"

про визнання договору частково недійсним.

ВСТАНОВИВ:

Приватне акціонерне товариство "АВК" (далі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Публічного акціонерного товариства "СБЕРБАНК" (далі відповідач) про визнання недійсним п.11.16 договору про відкриття кредитної лінії №04/В/09/22ЮО від 15.10.2009 року в редакції п.5 додаткового договору №143 від 24.10.2013 року до договору про відкриття кредитної лінії №04-В/09/22ЮО від 15.10.2009 року, укладеного між позивачем та відповідачем.

Позовні вимоги були мотивовані тим, що фінансового директора Приватного акціонерного товариства "АВК" не було уповноважено на укладання третейської угоди ні загальними зборами, ні нотаріальною довіреністю, а тому підписання додаткового договору №143, в частині п. 5, здійснено представником із перевищенням повноважень.

Рішенням господарського суду міста Києва від 20.04.2016 року по справі №910/4181/16 позов задоволено повністю. Визнано недійсним пункт 11.16 договору про відкриття кредитної лінії №04-В/09/22ЮО від 15.10.2009 року в редакції пункту 5 додаткового договору №143 від 24.10.2013 року до договору про відкриття кредитної лінії №04-В/09/22ЮО від 15.10.2009 року, укладеного між позивачем та відповідачем.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 14.06.2016 року рішення Господарського суду міста Києва від 20.04.2016 року у справі № 910/4181/16 залишено без змін.

Постановою Вищого господарського суду України від 21.09.2016 року у справі № 910/4181/16 касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Сбербанк" задоволено частково, рішення Господарського суду міста Києва від 20.04.2016 року та постанову Київського апеляційного господарського суду від 14.06.2016 року у справі №910/4181/16 скасовано, а справу №910/4181/16 направлено на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.

Відправляючи справу на новий розгляд, суд касаційної інстанції вказав, що при вирішенні спірного питання наявності повноважень на укладання додаткового договору №143 до договору про відкриття кредитної лінії від 15.10.2009 року №04-В/09/22/ЮО (п 5) судам слід з'ясувати наявність/відсутність в статуті позивача обмежень повноважень генерального директора щодо укладання третейських угод (застережень) та визначити, чи були передані відповідні повноваження генеральним директором по довіреності від 28.03.2012 року ОСОБА_4

Рішенням Господарського суду міста Києва від 17.11.2016 року у справі № 910/4181/16 позов задоволено повністю. Визнано недійсним пункт 11.16 договору про відкриття кредитної лінії № 04-В/09/22ЮО від 15.10.2009 року в редакції пункту 5 додаткового договору № 143 від 24.10.2013 року до договору про відкриття кредитної лінії № 04-В/09/22ЮО від 15.10.2009 року, укладеного між Публічним акціонерним товариством "Дочірній банк Сбербанку Росії" та Приватним акціонерним товариством "АВК".

Не погодившись з прийнятим рішенням, Публічне акціонерне товариство "СБЕРБАНК" звернулося до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення у даній справі та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що Господарський суд міста Києва неповно з'ясував обставини справи, визнав обставини встановленими, які є недоведеними і мають значення для справи, неправильно застосував норми матеріального права.

Також, скаржник зазначав, що загальними зборами товариства було уповноважено фінансового директора Приватного акціонерного товариства "АВК" на укладання третейської угоди.

Крім того, скаржник наголошував на подальшому схваленні третейської угоди.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 19.12.2016 року, дану апеляційну скаргу було прийнято до провадження.

У судовому засіданні 31.01.2017 року представник відповідача підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити, а рішення господарського суду міста Києва скасувати.

Представник позивача у судовому засіданні 31.01.2017 року заперечував проти доводів апеляційної скарги позивача, просив апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення а апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "СБЕРБАНК" без задоволення.

Розглянувши апеляційну скаргу, перевіривши матеріали справи, Київський апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарського суду міста Києва від 17.11.2016 року підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга Публічного акціонерного товариства "СБЕРБАНК" - без задоволення, з наступних підстав.

Згідно ст. 99 Господарського процесуального кодексу України апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами наданими суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 101 Господарського процесуального кодексу України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу, також апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення господарського суду у повному обсязі.

Між відповідачем (позичальник) та позивачем (банк) 15.10.2009 року був укладений договір про відкриття кредитної лінії №04-В/09/22/ЮО (далі - договір), відповідно до умов якого в користування позивача, як позичальника були надані кредитні кошти.

Відповідно до п. 11.7 договору цей договір може бути змінений (крім випадків передбачених законодавством України) тільки за взаємною згодою відповідача і позивача за умови, що такі зміни викладені в письмовій формі та підписані відповідачем та позивачем.

Згідно з п.11.16 договору (в редакції, чинній на момент його укладення 15.10.2009 року), всі спори, що не врегульовані мирним шляхом, вирішуються відповідним судом за місцезнаходженням Відповідача.

До договору про відкриття кредитної лінії №04-В/09/22/ЮО, неодноразово вносились зміни та доповнення, про що сторонами складались та підписувались додаткові договори, договори про внесення змін, копії яких долучені до матеріалів справи.

Так, додатковим договором № 143 від 24.10.2013 року до договору про відкриття кредитної лінії № 04-В/09/22/ЮО від 15.10.2009 року внесено зміни до кредитного договору, зокрема, згідно з п. 5 додаткового договору сторони домовились викласти п. 11.16 Кредитного договору в наступній редакції:

" 11.16. Усі спори, розбіжності, або вимоги, що виникають з цього договору чи у зв'язку з ним, в тому числі, що стосуються його укладення, виконання, зміни, порушення, розірвання, визнання недійсним повністю або частково, або визнання не укладеним, а також з будь-яких інших питань, що стосуються даного договору, підлягають розгляду у постійно діючому Третейському суді при Всеукраїнській громадській організації "Союз інвесторів України", місцезнаходження якого: 03142, м. Київ, вул. Заболотного, буд. 150, корпус А, офіс 25 (свідоцтво про реєстрацію постійно діючого третейського суду від 15.03.2013 року, видане Державною реєстраційною службою України) згідно з регламентом зазначеного третейського суду, який є невід'ємною частиною даної третейської угоди та знаходиться у відкритому доступі на сайті суду htpp://arbitrate.com.ua/. Спір розглядається одноособово суддею, призначеним Головою Третейського суду при Всеукраїнській громадській організації "Союз інвесторів України" з списку суддів, що знаходиться у відкритому доступі на сайті цього суду htpp://arbitrate.com.ua/. При цьому, сторони договору підтверджують, що вони ознайомлені з регламентом Третейського суду при Всеукраїнській громадській організації "Союз інвесторів України", добре розуміють положення цього регламенту. Сторони домовилися, що рішення постійно діючого Третейського суду при Всеукраїнській громадській організації "Союз інвесторів України" є остаточними і обов'язковими з дати його винесення. Умови договору, які містять відомості про найменування сторін та їх місцезнаходження, є складовими частинами даної третейської угоди. Місце і дата укладення третейської угоди відповідають місцю і даті укладення цього договору.".

Предметом спору у даній справі є вимоги позивача щодо недійсності п. 5 додаткового договору № 143 від 24.10.2013 року до договору про відкриття кредитної лінії № 04-В/09/22ЮО від 15.10.2009 року з підстав відсутності повноважень представника товариства на вирішення зазначених питань у відносинах з банком та через невідповідність змісту та форми третейського застереження вимогам ст. 12 Закону України "Про третейські суди".

Згідно положень ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу.

Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч. 1-3, 5 ст. 203 Цивільного кодексу України).

Відповідно до п. 2.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 року "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Згідно положень ч. 1 ст. 5 Закону України "Про третейські суди" спір може бути переданий на розгляд третейського суду за наявності між сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам цього закону; третейська угода може бути укладена у вигляді третейського застереження в договорі, контракті або у вигляді окремої письмової угоди (ч. 1 ст. 12 Закону).

У своїй постанові від 21.09.2016 року у даній справі, Вищий господарський суд України наголосив на тому, що при вирішенні спірного питання наявності повноважень на укладення додаткового договору №143 до договору про відкриття кредитної лінії від 15.10.2009 року №04-В/09/22/ЮО (п.5) судам слід з'ясувати наявність/відсутність в статуті позивача обмежень повноважень генерального директора щодо укладення третейських угод (застережень) та визначити, чи були передані відповідні повноваження генеральним директором по довіреності від 28.03.2012 року ОСОБА_4

Так, відповідно до п. 14.1 Статуту Товариства Колегіальним виконавчим органом Товариства є правління. Правління складається з 2 (двох) членів, які обираються наглядовою радою. Головою колегіального виконавчого органу Товариства є Генеральний директор, який обирається наглядовою Радою Товариства з числа членів правління. Іншим членом правління, обирається особа, яка займає посаду Фінансового директора.

Пунктом 14.4 Статуту Товариства передбачені виключні функції та повноваження Генерального директора, а саме: видає доручення (довіреності) на вчинення дій від імені Товариства (п. 14.4.4), укладає та підписує від імені Товариства угоди, договори, контракти з юридичними та фізичними особами резидентами та нерезидентами та забезпечує їх виконання (п. 14.4.6).

Згідно з п. 14.5 Статуту Товариства Генеральний директор діє від імені Товариства без довіреності. Інші особи можуть діяти від імені Товариства у порядку представництва, передбаченому законодавством України.

Виходячи з вищевикладеного, саме до виключних повноважень Генерального директора належить укладання третейських угод. Інший член правління / фінансовий директор може укладати третейські угоди виключно, якщо такі повноваження будуть передані їй Генеральним директором по довіреності.

Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, додатковий договір № 143 від 24.10.2013 року до договору про відкриття кредитної лінії №04-В/09/22/ЮО від 15.10.2009 року підписано з боку ПАТ "АВК" фінансовим директором ОСОБА_4 на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Хрипко Н.М. 28.03.2012 року, зареєстрованої в реєстрі за № 694, строком дії до 31.12.2014 року, на підставі протоколу № 204 від 25.05.2009 року, наказу № 113-к від 15.05.2009 року, на підставі протоколу № 41 від 22.10.2013 року загальних зборів акціонерів (преамбула додаткового договору).

Протоколом № 41 від 22.10.2013 року позачергових загальних зборів акціонерів Приватного акціонерного товариства "АВК" підтверджено прийняття юридичною особою рішення з питання порядку денного "Про надання згоди на внесення змін до Договору про відкриття кредитної лінії №04-В-09/22/ЮО, укладеного ПрАТ "АВК" з АТ "Сбербанк Росії" 15.10.2009 року, щодо зміни діючих умов кредитування та щодо інших змін" (пункт 5 порядку денного).

Так, по вказаному питанню було вирішено:

" 5.1 У зв'язку із зміною діючих умов кредитування, внести наступні зміни до кредитного договору:

1) Змінити строк траншу, за лімітом 2 - збільшивши його до 365 днів;

2) Змінити графік погашення, а саме: в останні 30 місяців кредитування починаючи з квітня 2014 року по серпень 2016 року погашати щомісячно рівними частинами по 1666 666 USD, останній платіж в сумі 11 666 686 USD погасити до 14.09.2016 року;

В день внесення відповідних змін сплатити комісію за перегляд умов кредитування у розмірі 0,25 процента від суми 9999 996 дол. США."

Рішенням по пункту 6 порядку денного Загальних зборів акціонерів згідно п. 6.1 протоколу № 41 від 22.10.2013 року уповноважено фінансового директора ПАТ "АВК" ОСОБА_4 на укладання та підписання від імені товариства договору про внесення змін до кредитного договору, договорів застави, іпотеки, страхування, та інших пов'язаних з ними договорів і документів тощо, а також визначення усіх інших істотних умов договорів про внесення змін, що не обговорені в питанні п'ятому порядку денного.

Таким чином, як правильно встановлено судом першої інстанції загальними зборами акціонерів ПАТ "АВК" у питанні "щодо зміни діючих умов кредитування та щодо інших змін" не приймалось рішення на погодження змін про передачу спорів за кредитним договором до постійно діючого третейського суду, а фінансового директора товариства не було уповноважено на вчинення третейського застереження в договорі.

З огляду на викладене, Київський апеляційний господарський суд не приймає як належне твердження скаржника, що загальними зборами товариства було уповноважено фінансового директора Приватного акціонерного товариства "АВК" на укладання третейської угоди.

Так, на вчинення третейського застереження (третейської угоди) у представника сторони мають бути відповідні повноваження, і без таких повноважень у представника відсутній необхідний обсяг цивільної дієздатності (аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду України від 30.05.2011 року № 6-13цс11).

Метою договору доручення є здійснення повіреним прав довірителя, набуття, зміна і припинення для нього прав та обов'язків шляхом здійснення угод, тому повірений має діяти в тих межах, які встановлені довірителем відповідно до змісту наданого йому доручення.

Як вбачається з матеріалів справи, довіреність від 28.03.2012 року, видана ОСОБА_4 як представнику Приватного акціонерного товариства "АВК" за попередньою згодою між довірителем та представником на підставі договору доручення, уповноважила ОСОБА_4 представляти інтереси товариства в усіх підприємствах, установах, організаціях усіх форм власності та галузевої приналежності:

- з усіх фінансових питань, у тому числі що стосуються кредитування, забезпечення виконання умов кредитних договорів (застава, іпотека), реструктуризації кредитних зобов'язань; в тому числі підписувати від імені Приватного акціонерного товариства "АВК" кредитні договори, договори іпотеки, договори застави, договори про внесення змін/доповнень до договору про розірвання вищевказаних договорів, договори страхування (в межах повноважень визначених статутом для генерального директора);

- з питань, пов'язаних з господарською і комерційною діяльністю товариства.

Отже, як правильно встановлено судом першої інстанції загальні збори позивача уповноважили ОСОБА_4 підписати договір про внесення до кредитного договору змін, вирішених зборами позивача (пункт 5), з правом визначення інших істотних умов такого договору про внесення змін до кредитного договору, що не були обговорені загальними зборами позивача в питанні п'ятому порядку денного. При цьому збори позивача не надавали ОСОБА_4 повноважень на укладення третейської угоди з відповідачем. При цьому, третейську угоду не можна відносити до істотної умови договору про внесення змін до кредитного договору, оскільки згідно з ст.2, 12 Закону України "Про третейські суди" третейська угода є окремим правочином про передачу спору на вирішення третейського суду, та не регулює права й обов'язки сторін за кредитним договором.

Довіреність від 28.03.2012 року, видана позивачем, містить уповноваження ОСОБА_4 укладати та підписувати договори застави, іпотеки, страхування, кредитні договори, договори про внесення змін і доповнень до них, а також підписувати договори з усіх питань, пов'язаних з виконанням цієї довіреності, якою ОСОБА_4 доручено представляти інтереси позивача з фінансових питань та питань, пов'язаних з господарською і комерційною діяльністю позивача.

Так, довіреністю не надано ОСОБА_4 повноважень на укладення третейської угоди з відповідачем.

При цьому, Київський апеляційний господарський суд відзначає, що третейську угоду не можна відносити до договору з фінансових, господарських або комерційних відносин позивача, оскільки згідно з ст. 2, 12 Закону України "Про третейські суди" третейська угода є окремим правочином про передачу спору на вирішення третейського суду, та не регулює фінансові, господарські або комерційні відносини позивача (ст.3 Господарського кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 241 Цивільного кодексу України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання.

Отже, вчинення юридичних дій, які чітко не визначені у довіреності, навіть якщо вони спрямовані на досягнення кінцевої мети, задля якої її видано, і не охоплюються змістом довіреності, можуть створювати, змінювати, припиняти цивільні права та обов'язки довірителя тільки за умови їх схвалення останнім.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину, серед іншого, є недодержання в момент його вчинення стороною чи сторонами вимог, які встановлені, зокрема, ч. 1, 2 ст. 203 цього Кодексу, згідно з якими зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

У разі вчинення повіреним дій, які не охоплені змістом виданої довіреності та прийнятого рішення юридичною особою-довірителем і не схвалені ним, не можна вважати, що правочин, укладений в результаті таких дій повіреного, відповідає вимогам закону.

Щодо твердження скаржника про подальше схвалення третейського застереження, Київський апеляційний господарський суд відзначає наступне.

Так, наступне схвалення третейської угоди скаржник мотивує наступним:

- Приватне акціонерне товариство "АВК" на виконання кредитного договору отримало транші;

- Приватне акціонерне товариство "АВК" на виконання кредитного договору сплатило частину боргу;

- Протоколами загальних зборів Приватного акціонерного товариства "АВК" неодноразово приймалося рішення про збільшення суми кредиту та уповноваження фінансового директора на внесення змін до договорів в зв'язку з таким збільшенням.

Однак всі вказані дії вчинялися лише щодо кредитного договору, дійсність якого не оспорюється.

Жодних змін до третейської угоди сторони не вносили, жодні дії щодо визнання третейської угоди сторони не вчиняли, а тому подальшого схвалення третейської угоди не відбулось.

Щодо посилань скаржника, що наступне схвалення відбулось підписанням договору застави та договорів про внесення змін до договорів забезпечення, то укладання між сторонами договору застави, в тому числі третейської угоди до договору застави не підтверджує подальшого схвалення третейської угоди до кредитного договору.

Таким чином, скаржником не надано ані суду першої інстанції, ані суду апеляційної інстанції належних та допустимих доказів в розумінні ст.ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України на підтвердження визнання чи схвалення Приватним акціонерним товариством "АВК" третейського застереження у договорі про відкриття кредитної лінії № 04-В/09/22/ЮО від 15.10.2009 року згідно змін, внесених п. 5 додаткового договору № 143 від 24.10.2013 року.

З огляду на викладене, Київський апеляційний господарський суд погоджується з висновком суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог.

При цьому, Київський апеляційний господарський суд відзначає, що положення про передачу на розгляд до третейського суду спорів, зокрема про визнання недійсним договору, яке міститься третейському застереженні, суперечить законодавству України, адже передбачає розгляд спорів третейським судом, які до його компетенції не відносяться.

Згідно з абз. 4 п. 2.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" від 29.05.2013 року N 11 (далі - постанова № 11) вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Відповідно до п. 2.5.1 постанови № 11 визнання правочину (господарського договору) недійсним господарським судом є наслідком його вчинення з порушенням закону, а не заходом відповідальності сторін. Тому для такого визнання, як правило, не має значення, чи усвідомлювали (або повинні були усвідомлювати) сторони протиправність своєї поведінки під час вчинення правочину; винятки з цього правила можливі, якщо вони випливають із закону.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин (п. 2.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 року "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними").

Відповідно до п. 11 ст. 6 Закону України "Про третейські суди" третейські суди в порядку, передбаченому цим Законом, можуть розглядати будь-які справи, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, за винятком інших справ, які відповідно до закону підлягають вирішенню виключно судами загальної юрисдикції.

Наведена норма чітко визначає підвідомчість справ третейським судам і встановлює певні винятки (справи), які не можуть бути передані на розгляд третейського суду.

У рішенні Конституційного Суду України № 1-рп/2008 від 10.01.2008 року визначено, що третейський розгляд спорів сторін у сфері цивільних і господарських правовідносин - це вид недержавної юрисдикційної діяльності, яку третейські суди здійснюють на підставі законів України шляхом застосування, зокрема, методів арбітрування. Здійснення третейськими судами функції захисту, передбаченої в абз. 7 ст.2, ст. 3, є здійсненням ними не правосуддя, а третейського розгляду спорів сторін у цивільних і господарських правовідносинах у межах права, визначеного ч. 5 с. 55 Конституції України. Третейські суди не віднесені до системи судів загальної юрисдикції (ст. 125 Конституції України). Таким чином, третейські суди не здійснюють правосуддя, їх рішення не є актами правосуддя, а самі вони не входять до системи судів загальної юрисдикції.

Разом з тим, якщо згідно з положеннями чинного законодавства певне питання вирішується "судом", "у судовому порядку", "на підставі рішення суду" тощо, слід вважати, що йдеться про державні суди. Отже, відповідні питання не підлягають розгляду у третейських судах (лист Верховного Суду України від 11.02.2009 року "Практика застосування судами Закону України "Про третейські суд").

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюється виключно судами.

Здійснення третейськими судами функції захисту, передбаченої в абзаці сьомому статті 2, статті 3 Закону України "Про третейські суди", є здійснення ними не правосуддя, а третейського розгляду спорів сторін у цивільних і господарських правовідносинах у межах права, визначеного частиною п'ятою статті 55 Конституції України.

Третейські суди не віднесені до системи судів загальної юрисдикції (ст. 125 Конституції України), не здійснюють правосуддя, їх рішення не є актами правосуддя, а самі вони не входять до системи судів загальної юрисдикції.

Колегія суддів вважає, що місцевим господарським судом повно і всебічно з'ясовані всі обставини справи та надано їм належну правову оцінку.

На підставі наведеного, колегія суддів дійшла висновку про те, що прийняте господарським судом рішення відповідає ст. ст. 43, 85 Господарського процесуального кодексу України, вимогам щодо законності та обґрунтованості, підстав для скасування чи зміни рішення, в тому числі, з мотивів, наведених в апеляційній скарзі не вбачається.

За таких обставин, рішення Господарського суду міста Києва від 17.11.2016 року у справі №910/4181/16 підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга Публічного акціонерного товариства "СБЕРБАНК" - задоволенню не підлягає.

Судовий збір за розгляд апеляційної скарги у зв'язку з відмовою в її задоволенні на підставі ст. 49 Господарського процесуального кодексу України покладається на апелянта.

Керуючись ст. ст. 49, 99, 101, 103 -105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "СБЕРБАНК" залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 17.11.2016 року у справі №910/4181/16 - залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/4181/16 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

Головуючий суддя В.В. Сулім

Судді С.А. Гончаров

А.Г. Майданевич