ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"31" січня 2017 р. Справа №922/5037/15

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Хачатрян В.С., суддя Ільїн О.В., суддя Россолов В.В.,

при секретарі Довбиш А.Ю.,

за участю представників:

позивача (у режимі відеоконференції) ОСОБА_1, за довіреністю від 25.04.2016 року;

відповідача ОСОБА_2, за довіреністю №16/08/01-01 від 01.08.2016 року;

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: ОСОБА_3, за довіреністю №250 від 10.10.2016 року;

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу відповідача Дочірнього підприємства «Сентекс», м.Київ, (вх.№2957Х/1-40) на рішення господарського суду Харківської області від 17.10.2016 року по справі №922/5037/15,

за позовом Публічного акціонерного товариства «Златобанк», м.Київ,

до Дочірнього підприємства «Сентекс», м.Київ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Товариство з обмеженою відповідальністю «Хімічні технології», м.Харків,

про звернення стягнення на предмет іпотеки,-

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Златобанк» звернулося до господарського суду з позовною заявою, в якій просило суд:

- в рахунок часткового погашення заборгованості ТОВ «Хімічні технології» перед ПАТ «Златобанк» за кредитним договором №121/12/KLMV від 29.05.2012р., яка складається з заборгованості за основним боргом (кредитом) - 5442466,68 доларів США; заборгованості за процентами - 607966,67 доларів США; пені - 10257744,18 гривень; штрафу за неналежне виконання зобов'язання - 5000,00 грн.; 3% річних - 473255,32 грн., звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі у власність іпотекодержателю ПАТ «Златобанк» () предмету іпотеки за договором іпотеки від 29.05.2012р., посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_4, зареєстрований в реєстрі за №2574, а саме, на нерухоме майно: нежитлові приміщення 1-го поверху №39-1-:-39-13 (тридцять дев'ять тире дві крапки тире тридцять дев'ять тире тринадцять) в літ. А-7 (А тире сім) загальною площею 152 кв.м., що знаходиться за адресою: Харківська обл., м.Харків, вул. Римарська, буд. 22. Реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна - 310998;

- припинити право власності та користування іпотекодавця Дочірнє підприємство «Сентекс» () на нерухоме майно, передане в іпотеку за договором іпотеки від 29.05.2012р., посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_4, зареєстрований в реєстрі за №2574, а саме, на нерухоме майно: нежитлові приміщення 1-го поверху №39-1-:-39-13 (тридцять дев'ять тире дві крапки тире тридцять дев'ять тире тринадцять) в літ. А-7 (А тире сім) загальною площею 152 кв.м., що знаходиться за адресою: Харківська обл., м.Харків, вул. Римарська, буд. 22. Реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна - 310998;

- визнати за іпотекодержателем ПАТ «Златобанк» () право власності на предмет іпотеки за договором іпотеки від 29.05.2012р., посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_4, зареєстрований в реєстрі за №2574, а саме, на нерухоме майно: нежитлові приміщення 1-го поверху №39-1-:-39-13 (тридцять дев'ять тире дві крапки тире тридцять дев'ять тире тринадцять) в літ. А-7 (А тире сім) загальною площею 152 кв.м., що знаходиться за адресою: Харківська обл., м. Харків, вул. Римарська, буд. 22. Реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна - 310998. Судові витрати позивач просив суд покласти на відповідача.

Рішенням господарського суду Харківської області від 17.10.2016 року по справі №922/5037/15 (суддя Сальнікова Г.І.) позовні вимоги задоволено частково.

Звернуто стягнення на предмет іпотеки в рахунок часткового погашення заборгованості ТОВ «Хімічні технології» перед ПАТ «Златобанк» за кредитним договором №121/12/KLMV від 29.05.2012р., яка складається з заборгованості за основним боргом (кредитом) - 5442466,68 доларів США; заборгованості за процентами - 607966,67 доларів США; пені - 10257744,18 гривень; штрафу за неналежне виконання зобов'язання - 5000,00 грн.; 3% річних - 473255,32 грн., шляхом визнання права власності за Публічним акціонерним товариством «Златобанк» (01030, м.Київ, вул. Богдана Хмельницького, 17/52, ) на нежитлові приміщення 1-го поверху №39-1-:-39-13 (тридцять дев'ять тире дві крапки тире тридцять дев'ять тире тринадцять) в літ. А-7 (А тире сім) загальною площею 152 кв.м., що знаходяться за адресою: Харківська обл., м.Харків, вул. Римарська, буд. 22 (оціночна вартість 7198616,00 грн., станом на вересень 2016 року без урахування ПДВ, відповідно до висновку ХНДІСЕ ім. Засл. проф. ОСОБА_5).

Стягнуто з Дочірнього підприємства «Сентекс» на користь Державного бюджету України 73080,00 грн. витрат зі сплати судового збору.

В іншій частині позову відмовлено.

Відповідач із вказаним рішенням суду першої інстанції не погодився та звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм матеріального та процесуального права, на неповне зясування обставин, що мають значення для справи, а також на невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, просить:

- застосувати позовну давність до пені за прострочену заборгованість за кредитним договором №121/12-KLMV від 29.05.2012р. за період з 03.03.2014 року по 31.08.2014 року включно та у цій частині задоволення позовних вимог відмовити;

- застосувати позовну давність до штрафу за неналежне виконання зобовязання за кредитним договором №121/12-KLMV від 29.05.2012р. та у цій частині задоволення позовних вимог відмовити;

- скасувати рішення господарського суду Харківської області від 17.10.2016 року по справі №922/5037/15 повністю та прийняти нове судове рішення, яким у позові ПАТ «Златобанк» відмовити повністю.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначає, що:

- судом першої інстанції було визнано встановленими не доведені обставини, що мали значення для справи, зокрема, судом всупереч положень ст. 33 Закону України «Про іпотеку» не встановлені факти погашення та/або часткового погашення заборгованості, як позичальником так і будь-ким з поручителів, майнових поручителів позичальника за виконання зобовязань за кредитним договором;

- при визначенні суми пені за основним боргом та 3% річних від простроченої суми заборгованості за кредитним договором згідно ст. 625 Цивільного кодексу України за період з 27.01.2015 року по 29.01.2015 року не враховано умови укладення між банком та позичальником договору про внесення змін №19 від 29.01.2015 року до кредитного договору;

- місцевим господарським судом не застосовано ст. 99 Конституції України, ст. 192, ч.1 ст. 533, ст. 625 Цивільного кодексу України та не враховано положення п. 4.1. кредитного договору при визначенні суми пені та 3% річних за прострочену заборгованість за кредитним договором. Так, позивачем було здійснено розрахунок та заявлено до стягнення суму пені та 3% річних розрахованих в іноземній валюті, а потім переведено в гривню за курсом на 09.04.2015 року;

- при визначенні періоду нарахування штрафних санкцій (пені) за прострочення виконання зобовязання за кредитним договором не застосовано ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України;

- не застосовано ст. 61 Конституції України при визначенні розміру заборгованості позичальника за кредитним договором, а саме до розміру заборгованості позичальника за кредитним договором неправомірно включено штраф у розмірі 5000,00 грн. за неналежне виконання зобовязання щодо повернення кредитних коштів та сплати процентів за користування кредитними коштами, тобто має місце подвійна відповідальність;

- порушено приписи ст. 84 Господарського процесуального кодексу України, а саме не надано правової оцінки доказам, які містяться в матеріалах справи, не надано нормативно-правового обґрунтування щодо проведення зарахування зустрічних однорідних вимог за кредитним договором та не застосовано ст. 601 Цивільного кодексу України, ч. 3 ст. 203 Господарського кодексу України та п. 8 ч. 2 ст. 46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» до проведеного зарахування зустрічних однорідних вимог;

- не надано оцінки та не перевірено того, що позивачем пропущено строк позовної давності щодо пені за прострочену заборгованість за процентами за кредитним договором за період з 03.03.2014 року по 31.08.2014 року (включно), щодо штрафу за неналежне виконання зобовязання за кредитним договором у розмірі 5000,00 грн.;

- при прийнятті оскаржуваного рішення не застосовано ст. 392 Цивільного кодексу України у звязку з чим суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що позивач у цій справі обрав належний спосіб захисту порушеного права;

- при прийнятті оскаржуваного рішення судом першої інстанції неправильно застосовано норми ст. ст. 33, 36, 37, 39 Закону України «Про іпотеку» у звязку з чим суд дійшов помилкового висновку про те, що позивач обрав належний спосіб реалізації предмета іпотеки за рішення суду шляхом передачі предмета іпотеки у власність позивача.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 08.11.2016 року апеляційну скаргу Дочірнього підприємства «Сентекс» прийнято до провадження та призначено до розгляду.

22.11.2016 року відповідач надав через канцелярію суду клопотання (вх.№11707), в якому просить зупинити провадження у справі №922/5037/15 до набрання законної сили судового рішення у справі №910/3627/16 за позовом ПАТ «Златобанк» до ТОВ «Хімічні технології», ТОВ «Євротехпласт», ДП «Сентекс», ДП «Інтергласт» та фірми «Гласт ГМБХ» про стягнення заборгованості. Як вказує відповідач, підставою звернення стягнення на предмет іпотеки є невиконання або неналежне виконання позичальником кредитного договору, а отже обовязковою умовою для вирішення такої справи є необхідність встановлення судом, зокрема, загального розміру вимог кредитора за кредитним договором. Однак, розмір заборгованості за кредитним договором та факт невиконання або неналежного виконання позичальником кредитного договору є спірними та є предметом розгляду по справі №910/3627/16. Таким чином, на думку відповідача, розгляд справи №922/5037/15 є неможливим до закінчення розгляду справи №910/3627/16 і провадження має бути зупинено на підставі ч. 1 ст. 79 Господарського процесуального кодексу України.

Крім того, відповідач надав до суду письмові пояснення (вх.№11708), які долучено до матеріалів справи та в яких виклав правову позицію щодо неналежного судового способу захисту права шляхом визнання за іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки.

Представник третьої особи Товариства з обмеженою відповідальністю «Хімічні технології» надав до суду письмові пояснення по суті спору (вх.№11805 від 23.11.2016 року), які долучено до матеріалів справи та в яких просить у задоволенні позову про звернення стягнення на предмет іпотеки відмовити.

23.11.2016 року позивач надав до суду клопотання про врахування правових позицій (вх.№11807), в якому вказує, що Харківським апеляційним господарським судом розглядалася аналогічна за своїми обставинами справа.

Ухвалою суду від 24.11.2016 року розгляд справи було відкладено.

20.12.2016 року відповідач надав до суду клопотання (вх.№12898), в якому просить зупинити провадження у справі №922/5037/15 до вирішення справи №910/22767/16 за позовом ДП «Сентекс» до ПАТ «Златобанк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ТОВ «Хімічні технології», про визнання недійсною частини договору по суті.

Як вказує апелянт, предметом розгляду справи №910/22767/16 є визнання недійсною окремої частини правочину за договором іпотеки, а саме розділу 6 «Застереження про позасудове задоволення вимог іпотекодержателя» на підставі ст.ст. 203, 215, 217 Цивільного кодексу України, який врегульовує питання про звернення стягнення на предмет іпотеки, зокрема, шляхом можливого набуття банком права власності на предмет іпотеки за договором. Отже, у разі задоволення позовних вимог відповідача до банку у справі №910/22767/16 і визнання недійсним частини договору іпотеки, буде встановлено й безпідставність позовних вимог банку до відповідача у справі №922/5037/15.

На думку скаржника, встановлені у господарській справі №910/22767/16 обставини та факти згідно ст. 35 Господарського процесуального кодексу України будуть мати доказове та преюдиціальне значення у цій справі та призведуть до встановлення відсутності у банка права на визнання права власності на предмет іпотеки за договором іпотеки, а отже й до відмови банку у задоволенні позовних вимог до відповідача.

22.12.2016 року позивач надав до суду заперечення проти клопотання про зупинення провадження у справі (вх.№12999), які долучено до матеріалів справи.

Крім того позивача надав до суду відзив на апеляційну скаргу (вх.№13000), в якому зазначає, що згоден з рішенням господарського суду першої інстанції, вважає його обґрунтованим та законним, прийнятим при об'єктивному та повному досліджені всіх матеріалів справи, без порушення матеріального чи процесуального права, у звязку з чим просить оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Апелянт також надав до суду додаткові письмові пояснення по справі (вх.№13010), які долучено до матеріалів справи.

Ухвалою суду від 22.12.2016 року у задоволенні клопотань Дочірнього підприємства «Сентекс» про зупинення провадження у справі (вх.№11707 від 22.11.2016 року, вх.№12898 від 20.12.2016 року) відмовлено та відкладено розгляд справи.

30.01.2017 року від відповідача надійшли додаткові пояснення (вх.№958), в яких виклав позицію щодо невідповідності вимог іпотекодержателя практиці Європейського суду з прав людини, а також звернув увагу на те, що визначена вартість предмета іпотеки є на даний час неактуальною.

Крім того, відповідач надав до суду клопотання (вх.№959), в якому просить призначити у справі №922/5037/15 судову економічну експертизу документів фінансово-кредитних операцій та бухгалтерського обліку за кредитним договором №121/12-KLMV від 29.05.2012 року, укладеним між ПАТ «Златобанк» та ТОВ «Хімічні технології»; на вирішення експерта поставити питання перелік яких наведено у клопотанні, а проведення експертизи доручити Харківському науково-дослідному інституту судових експертиз ім. Засл. проф. ОСОБА_5.

До початку судового засідання відповідач надав письмові пояснення (вх.№1023), в яких з наполягає на тому, що наявні всі правові підстави для визнання недійсною окремої частини правочину за договором іпотеки від 29.05.2012 року, а саме розділу 6 «Застереження про позасудове задоволення вимог іпотекодержателя» на підставі ст.ст. 203, 215, 217 Цивільного кодексу України, який врегульовує питання про звернення стягнення на предмет іпотеки, зокрема, шляхом можливого набуття банком права власності на предмет іпотеки за договором.

Від третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача надійшло клопотання (вх.№1041), в якому просить зупинити провадження у справі до вирішення Конституційним Судом України справи за поданням Верховного Суду України щодо відповідності Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» положенням Конституції України.

Розглянувши заявлене клопотання про зупинення провадження у справі, колегія суддів дійшла висновку про відмову в його задоволенні з огляду на наступне.

Згідно ч. 1 ст. 79 Господарського процесуального кодексу України господарський суд зупиняє провадження у справі в разі неможливості розгляду даної справи до вирішення пов'язаної з нею іншої справи, що розглядається іншим судом.

Згідно з п 3.16. постанови пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 року «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» пов'язаною з даною справою є така інша справа, у якій інший суд встановлює обставини, що впливають чи можуть вплинути на подання і оцінку доказів у даній справі; в тому числі йдеться про факти, які мають преюдиціальне значення (частини друга - четверта статті 35 Господарського процесуального кодексу України).

Під неможливістю розгляду даної справи слід розуміти неможливість для даного господарського суду самостійно встановити обставини, які встановлюються іншим судом в іншій справі, - у зв'язку з непідвідомчістю або непідсудністю іншої справи даному господарському суду, одночасністю розгляду двох пов'язаних між собою справ різними судами або з інших причин.

Повязаність справи полягає в тому, що рішення іншого суду, який розглядає справу, встановлює обставини, які впливають на збирання та оцінку доказів у даній справі, зокрема, факти, що мають преюдиціальне значення. Ці обставини мають бути такими, що мають значення для даної справи.

При цьому, неможливість розгляду конкретної справи до вирішення іншим судом іншої справи полягає в тому, що обставини, які розглядаються іншим судом, не можуть бути встановлені господарським судом самостійно у даній справі.

У відповідності до положень Закону України «Про Конституційний суд» Конституційний суд України розглядає питання щодо законності актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування; надає офіційне тлумачення Конституції та законів України; робить висновки щодо відповідності Конституції України чинних міжнародних договорів України або тих міжнародних договорів, що вносяться до Верховної ОСОБА_2 України для надання згоди на їх обов'язковість, тобто за своєю суттю Конституційний суд України надає правовий аналіз правових норм, втілених у відповідних нормативно-правових актах, у розрізі Основного Закону України.

Як було зазначено вище, необхідність в зупиненні провадження у справі виникає у випадку, якщо неможливо прийняти рішення у даній справі до ухвалення рішення в іншій справі. Тобто, між двома справами, що розглядаються, повинен існувати тісний матеріально-правовий зв'язок, який виражається в тому, що факти (обставини), встановлені в одній із справ, будуть мати преюдиційне значення для іншої справи.

Проте, нормативно-правова оцінка того чи іншого нормативно-правового акту висловлена під час розгляду певної справи не має преюдиційного значення для вирішення іншої справи, а також не є обставиною справи чи певним фактом, наведеним сторонами в їх обґрунтування, який в свою чергу міг би вплинути на рішення в даному господарському спорі, а отже і не являється тою підставою з якою пов'язане застосування положень ч. 1 ст. 79 Господарського процесуального кодексу України з метою зупинення провадження у справі.

У відповідності до частини 1-2 статті 73 Закону України «Про Конституційний Суд України» Конституційний Суд України приймає рішення щодо конституційності актів, зазначених у пункті 1 статті 13 цього Закону.

У разі якщо ці акти або їх окремі положення визнаються такими, що не відповідають Конституції України (неконституційними), вони оголошуються не чинними і втрачають чинність від дня прийняття Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Тобто у разі визнання положення Закону України такими, що не відповідають Конституції України (неконституційними), останні втратять свою чинність від дня прийняття Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Слід зазначити, що суд апеляційної інстанції здійснює перегляд рішення суду першої інстанції з точки зору його законності й обґрунтованості, що передбачає оцінку його відповідності нормам матеріального і процесуального закону, фактичним обставинам справи, а також дослідженим у судовому засіданні доказам.

Таким чином визнання неконституційними положень Закону на стадії апеляційного перегляду справи не свідчить про незаконність рішення суду першої інстанції, враховуючи їх чинність на момент розгляду справи місцевим господарським судом.

Крім того, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду зауважує, що апелянт не позбавлений права, в подальшому звернутися до суду з заявою про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами, в порядку ст. 112 Господарського процесуального кодексу України, яка передбачає, що підставами для перегляду судових рішень господарського суду за нововиявленими обставинами є в т.ч. встановлена Конституційним Судом України неконституційність закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого судом при вирішенні справи, якщо рішення суду ще не виконане.

У судовому засіданні 31.01.2017 року представник відповідача підтримав доводи та вимоги апеляційної скарги з урахуванням додаткових пояснень до неї у повному обсязі та наполягав на її задоволенні.

Представник третьої особи оголосив зміст відзиву на апеляційну скаргу з урахуванням додаткових пояснень та зазначив, що підтримує позицію скаржника у повному обсязі.

Представник позивача проти позиції апелянта заперечував з підстав викладених у відзиві та додаткових поясненнях до нього.

Розглянувши матеріали справи, а також викладені в апеляційній скарзі та відзиві на неї доводи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлених обставин справи та відповідність їх наданим доказам, заслухавши пояснення представників сторін та третьої особи, повторно розглянувши справу в порядку ст. 101 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду встановила наступне.

29.05.2012 року між AT «Златобанк» (позивач, кредитодавець, банк) та TOB «Хімічні технології» (третя особа, позичальник, боржник) було укладено кредитний договір №121/12/KLMV.

Згідно з п.1.1 кредитного договору, в порядку та на умовах, встановлених цим кредитним договором та чинним законодавством України, кредитодавець надає позичальнику кредит, а позичальник зобов'язується в повному обсязі повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати інші умови цього кредитного договору.

Згідно з п. 1.2 кредитного договору, кредитодавець надає позичальнику кредит у гривні та/або доларах США у формі відкриття відкличної кредитної лінії, в межах максимального ліміту заборгованості, визначеного цим кредитним договором. Базовою валютою є долар США. Кредит може надаватися траншами. Позичальник має право в будь-який час без повідомлення банку здійснювати погашення поточної заборгованості по кредиту і за умови дотримання умов надання кредитних коштів, встановлених цим кредитним договором. Може знову отримувати кредит в межах максимального ліміту за кредитною лінією.

Відповідно до п. 1.2.1 кредитного договору, кредит надається для поповнення обігових коштів та ведення господарської діяльності.

Згідно з п. 1.3 кредитного договору, максимальний ліміт заборгованості за кредитною лінією становите 5200000,00 дол. США (п'ять мільйонів двісті тисяч доларів США 00 центів).

Відповідно до п. 1.4 кредитного договору, кінцева дата повернення кредиту: не пізніше 27.12.2013 року включно.

Згідно з п. 1.5 кредитного договору, за користування кредитом позичальником сплачуються проценти у вигляді фіксованої процентної ставки, розмір встановлюється у наступних розмірах: - 18% річних за користування кредитними коштами у гривні та 14% за користування кредитними коштами у доларах США.

Згідно з п. 3.4.2 кредитного договору, позичальник зобов'язаний сплачувати проценти/комісію у розмірі та в порядку, передбаченому цим кредитним договором, згідно з умовами кредитного договору.

Згідно п. 3.4.3 кредитного договору, позичальник зобов'язаний повернути кредит в повному обсязі в порядку та в строки, передбачені цим кредитним договором, в тому числі достроково, у разі настання обставин, за яких банк має право вимагати дострокового повернення кредиту, в тому числі у випадку настання несприятливих обставин/подій.

Відповідно до п. 3.4.4 кредитного договору, позичальник зобов'язаний безумовно сплатити неустойку (штраф, пеню), інші штрафні санкції, відшкодувати заподіяні банку збитки, завдані невиконанням/неналежним виконанням умов кредитного договору.

Згідно з п. 2.2.1 кредитного договору, повернення кредитних коштів здійснюється на рахунок для оплати боргових зобов'язань та процентів.

Відповідно до пунктів 2.4, 2.5, 2.6. 2.6.1 кредитного договору, сплата процентів здійснюється за фактичний строк користування кредитом. При розрахунку процентів за користування кредитними коштами приймається рік і місяць рівні календарній кількості днів. День повернення кредиту до розрахунку не приймається. Позичальник самостійно сплачує (перераховує) проценти на рахунок для оплати боргових зобов'язань та процентів. Проценти сплачуються за період з першого по останній день календарного місяця щомісячно по сьоме число (включно) місяця, що слідує за місяцем нарахування процентів. Проценти за останній місяць користування Кредитом сплачуються в кінцеву дату повернення кредиту. Якщо останній день повернення кредиту та/або сплати процентів припадає на вихідний, святковий день або інший неробочий день, то позичальник має право повернути кредит та/або сплатити проценти наступного робочого дня.

Згідно з пунктом 4.1 кредитного договору, за несвоєчасне повне чи часткове повернення кредитних коштів та/або за несвоєчасну повну чи часткову сплату/несплату процентів, банк має право стягнути, а позичальник зобов'язаний сплатити неустойку у вигляді пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діє у період прострочення за кожен день прострочення та обчислюється з суми неповерненого кредиту та/або несплачених процентів. Сплата пені не звільняє позичальника від сплати кредиту та/або процентів до моменту фактичного погашення заборгованості.

Відповідно до пункту 4.3 кредитного договору, за кожен випадок невиконання/неналежного виконання зобов'язань за цим кредитним договором, передбачених п.3.4 (зокрема, але не виключно, ненадання/несвоєчасне надання документів, передбачених цим кредитним договором (баланс, звіт про фінансові результати тощо), банк має право стягнути, а позичальник зобов'язаний сплатити штраф у розмірі 5000,00 (п'ять тисяч) гривень 00 коп.

Протягом дії кредитного договору позивач та третя особа укладали додаткові угоди до нього та вносили зміни, а саме: 07.10.2013 року уклали договір про внесення змін №1; 06.11.2013 року уклали договір про внесення змін №2; 29.11.2013 року уклали договір про внесення змін №3; 06.12.2013 року уклали договір про внесення змін №4; 26.12.2013 року уклали договір про внесення змін №5 відповідно до якого, погодили кінцеву дату погашення кредиту 26.12.2014 року (включно); 03.01.2014 року уклали договір про внесення змін №6; 07.02.2014 року уклали договір про внесення змін №7; 04.03.2014 року уклали договір про внесення змін №8; 07.04.2014 року уклали договір про внесення змін №9; 30.04.2014 року уклали договір про внесення змін №10; 24.06.2014 року уклали договір про внесення змін №11, яким встановлено максимальний ліміт заборгованості в розмірі 5450000,00 дол. США; 31.07.2014 року уклали договір про внесення змін №12; 12.09.2014 року уклали договір про внесення змін №13; 16.09.2014 року уклали договір про внесення змін №14; 24.09.2014 року уклали договір про внесення змін №15; 30.10.2014 року уклали договір про внесення змін №16; 28.11.2014 року уклали договір про внесення змін №17; 26.12.2014 року уклали договір про внесення змін №18 відповідно до якого погодили кінцеву дату погашення кредиту 26.01.2015 року (включно); 29.01.2015 року уклали договір про внесення змін №19 відповідно до якого, погодили кінцеву дату погашення кредиту 26.02.2015 року (включно).

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, позивач свої зобов'язання за кредитним договором виконав, надавши третій особі кредитні кошти на умовах, передбачених кредитним договором, що підтверджується відповідними виписками по особовим рахункам TOB «Хімічні технології».

Позивач вказує, що станом на 09.04.2015 року у позичальника перед позивачем існує заборгованість яка складається із: заборгованості за основним боргом (кредитом) - 5442466,68 доларів США.; заборгованості за процентами - 607966,67 доларів США; пені - 10257744,18 грн.; штрафу за неналежне виконання зобов'язання - 5000,00 грн.; 3% річних, згідно ст. 625 Цивільного кодексу України - 473255,32 грн.

З метою забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором між AT «Златобанк» (позивач, іпотекодержатель) та Дочірнім підприємством «Сентекс» (відповідач, іпотекодавець) 29.05.2012 року укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_4, зареєстрований в реєстрі за №2574.

Відповідно до п. 1.1. договору іпотеки, цей договір забезпечує виконання ТОВ «Хімічні технології» зобов'язань, що випливають з укладеного між позичальником та іпотекодержателем кредитного договору №121/12-KLMV від 29.05.2012 року та додаткових угод до нього, які можуть бути укладені в майбутньому, за умовами якого боржник зобов'язаний повернути іпотекодержателю кредитні кошти надані у формі кредитної лінії у гривні та/або доларах США з максимальним лімітом заборгованості в розмірі 5200000,00 дол. США, з кінцевим терміном повернення 27.12.2013 року включно, сплачувати нараховані проценти за користування кредитними коштами з розрахунку: 18% річних за користування кредитними коштами у гривні та 14% річних за користування кредитними коштами в доларах США і можливі неустойки у розмірах та у випадках передбачених основним зобовязанням і цим договором, а також інші витрати на здійснення забезпеченої іпотекою вимоги.

Згідно з п. 1.2 договору іпотеки, предметом іпотеки за цим договором є наступне нерухоме майно, а саме: нежитлові приміщення 1-го (першого) поверху №39-1-:-39-13 (тридцять дев'ять тире дві крапки тире тридцять дев'ять тире тринадцять) в літ. А-7 (А тире сім) загальною площею 152 кв.м., що знаходиться за адресою: Харківська область, м. Харків, вул. Римарська, будинок 22 (двадцять два). Реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 310998.

Відповідно до п. 1.4 договору іпотеки, загальна заставна вартість предмета іпотеки дорівнює ринковій та складає 3190000,00 (три мільйони сто дев'яносто тисяч) грн. 00 коп.

До договору іпотеки укладалися договори про внесення змін від 27.12.2013 року та від 27.06.2014 року, якими, зокрема, була змінена загальна заставна вартість предмета іпотеки (п. 1.4 договору іпотеки) та яка склала 3200600,00 грн.

Згідно з п. 5.1 договору іпотеки, іпотекодержатель набуває права задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки у випадках невиконання іпотекодавцем основного зобов`язання, або порушення порядку їх виконання, та інших випадках, передбачених основним зобов`язанням, цим договором та/або чинним законодавством України.

Відповідно до п. 5.4 договору іпотеки, звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або відповідно до застереження про задоволення вимог іпотекодавця.

У пункті 6.2 договору іпотеки закріплено, що визначений цим розділом (застереження про позасудове задоволення вимог іпотекодержателя) спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші, встановлені чинним законодавством України, способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Як вже було зазначено, у звязку з неналежним виконанням третьою особою її грошових зобовязань за кредитним договором, позивач був змушений звернутись за даним позовом до Дочірнього підприємства «Сентекс» про звернення стягнення на предмет іпотеки.

17.10.2016 року господарським судом Харківської області прийнято оскаржуване рішення.

За загальними положеннями цивільного законодавства, зобов'язання виникають з підстав, зазначених у статті 11 Цивільного кодексу України. За приписами частини другої цієї статті підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обовязків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки.

У відповідності із ст. 173 Господарського кодексу України та ст. 509 Цивільного кодексу України, господарським визнається зобовязання, що виникає між субєктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим кодексом, в силу якого один субєкт (зобовязана сторона, у тому числі боржник) зобовязаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого субєкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утримуватися від певних дій, а інший субєкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобовязаної сторони виконати її обовязку.

Господарські зобовязання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (ст. 174 Господарського кодексу України).

Відповідно до ч. 7 ст. 179 Господарського кодексу України, господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України).

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 Цивільного кодексу України).

Згідно ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обовязковим для виконання сторонами.

У відповідності зі ст. 204 Цивільного кодексу України договори (кредитний та іпотечний) укладені між його сторонами, як цивільно-правові правочини є правомірними на час розгляду справи, оскільки їх недійсність прямо не встановлено законом, та вони не визнані судом недійсними, тому зобовязання за цими договорами мають виконуватися належним чином.

Згідно статті 525 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно статті 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У відповідності до ст. 345 Господарського кодексу України кредитні операції полягають у розміщенні банками від свого імені, на власних умовах та на власний ризик залучених коштів юридичних осіб (позичальників) та громадян. Кредитними визнаються банківські операції, визначені як такі законом про банки і банківську діяльність. Кредитні відносини здійснюються на підставі кредитного договору, що укладається між кредитором і позичальником у письмовій формі. У кредитному договорі передбачаються мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов'язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, обов'язки, права і відповідальність сторін щодо видачі та погашення кредиту.

Приписами статті 1054 Цивільного кодексу України унормовано, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

У відповідності до п. 1 ст. 1048 Цивільного кодексу України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Як свідчать матеріали справи, відповідно до умов кредитного договору відсоткова ставка за користування кредитними коштами у гривні становить 18% річних, а за користування коштами у дол. США становить 14% річних.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 1049 Цивільного кодексу України, передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ч.1 ст. 1050 Цивільного кодексу України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, позивач свої зобов'язання за кредитним договором №21/12/KLMV від 29.05.2012 року з урахуванням додаткових угод до нього виконав у повному обсязі, надав позичальнику кредитні кошти, що підтверджується наявним у матеріалах справи доказами.

Проте, як зазначає позивач, позичальник неналежним чином виконав свої грошові зобов'язання за кредитним договором, а саме в порушення домовленості сторін неповно та несвоєчасно виконав своє зобов'язання за кредитним договором у звязку з чим за них рахується заборгованість.

Колегія суддів зазначає, що господарським судом міста Києва за результатами розгляду справи №910/3627/16 за позовом ПАТ «Златобанк» про стягнення солідарно з ТОВ «Хімічні технології», ТОВ «Євротехпласт», ДП «Сентекс», ДП «Інтергласт» фірми «Гласт ГМБХ» заборгованості за кредитним договором №121/12/KLMV від 29.05.2012 року прийнято рішення від 30.06.2016 року. Вказаним рішенням позов банку задоволено частково та стягнуто з вищевказаних юридичних осіб на користь банку 5442466,68 дол.США - заборгованості по кредиту, 1300067,05 дол.США - заборгованості за процентами, 54522083,99 грн. - пені, 3437005,60 грн. - 3% річних, 5000,00 грн. - штрафу та 206700,00 грн. - судового збору.

Наразі рішення господарського суду міста Києва по справі №910/3627/16 не набрало законної сили та є предметом апеляційного перегляду у Київському апеляційному господарському суді.

У той час, ані відповідач, ані третя особа не заперечують проти доводів позивача щодо порушення умов кредитного договору прострочення сплат і наявності непогашеної заборгованості. Проте, основні доводи відповідача зводяться до його незгоди з розміром заборгованості, а встановлення розміру заборгованості є предметом розгляду в межах справи №910/3627/16.

Разом з тим, законодавче повязує можливість звернення стягнення на предмет іпотеки саме з встановленням факту порушення умов основного зобовязання, а не з обставинами встановлення розміру заборгованості.

Враховуючи, що сторонами не заперечується факт неналежного виконання основного зобовязання, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу про звернення стягнення на предмет іпотеки. При цьому, відхиляє доводи скаржника викладені ним в апеляційній скарзі, які стосуються саме порядку визначення та розміру заборгованості за кредитним договором №21/12/KLMV від 29.05.2012 року з урахуванням додаткових угод до нього.

Разом з тим, колегія суддів вважає за необхідне відмовити в задоволенні клопотання третьої особи про призначення у справі №922/5037/15 судової економічної експертизи документів фінансово-кредитних операцій та бухгалтерського обліку за кредитним договором №121/12-KLMV від 29.05.2012 року, укладеним між ПАТ «Златобанк» та ТОВ «Хімічні технології», з огляду на те, що дослідження відповідних питань провадиться в межах справи №910/3627/16 і в межах даної справи відповідне клопотання задоволено та призначено таку експертизу, що підтверджується ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 19.01.2017 року.

Статтею 546 Цивільного кодексу України передбачено, що виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

За приписами ч.1 ст.575 Цивільного кодексу України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку», іпотекою є вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом

Згідно ст. 3 Закону України «Про іпотеку», у разі порушення боржником основного зобов'язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно не зареєстровані у встановленому законом порядку або зареєстровані після державної реєстрації іпотеки.

Відповідно до ст. 12 Закону України «Про іпотеку», у разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки.

Згідно ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до ст. 589 Цивільного кодексу України у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов'язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв'язку із пред'явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором.

Згідно п.п. 3.4.1.-3.4.2. договору іпотеки, іпотекодержатель має право: у випадку невиконання основного зобовязання задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки шляхом його реалізації у спосіб визначений цим договором та чинним законодавством України; задовольнити вимоги в тому обсязі, які є на момент фактичного задоволення, зокрема суму боргу, проценти, комісії, неустойку, збитки, завдані простроченням виконання, витрати, пов'язані з утриманням та зверненням стягнення на предмет іпотеки тощо.

Відповідно до п. 3.4.3 договору іпотеки, позичальник має право звернути стягнення на предмет іпотеки, в тому числі достроково, у випадках, передбачених кредитним договором та/або цим договором, обравши на свій розсуд спосіб звернення стягнення.

Пунктом 5.1 договору іпотеки, іпотекодержатель набуває права задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки у випадках невиконання іпотекодавцем основного зобов`язання, або порушення порядку їх виконання, та інших випадках, передбачених основним зобов`язанням, цим договором та/або чинним законодавством України.

Пунктом 5.4. іпотечного договору передбачено, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або відповідно до застереження про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідачем не заперечується факт порушення прав іпотекодержателя, проте він вважає, що такий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності за іпотекодержателем не може бути здійснений у судовому порядку.

Колегія суддів не погоджується з такими доводами з огляду на наступне.

Згідно п. 6.1 договору іпотеки «Застереження про задоволення вимог іпотекодержателя», сторони дійшли згоди вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі застереження, що міститься у цьому договорі.

У пункті 6.2 договору іпотеки закріплено, що визначений цим розділом (застереження про позасудове задоволення вимог іпотекодержателя) спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші, встановлені чинним законодавством України, способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

У п. 6.3 договору іпотеки сторони визначили, що задоволення вимог іпотекодержателя може здійснюватися шляхом, зокрема, передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобовязання у порядку встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку».

Статтею 37 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Отже, оскільки сторони у договорі іпотеки передбачили можливість передання іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання, колегія суддів вважає, що наявні правові підстави для обрання позивачем, в тому числі, такого способу захисту порушеного права, як звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього.

Також, колегія суддів зазначає, що аналогічної правової позиції дійшов Верховний Суд України у постанові від 26.10.2016 року у справі №6-1625цс16. Так, зокрема, Верховний Суд України вказав на те, що відповідно до частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

У частинах першій, третій статті 36 Закону України «Про іпотеку» зазначено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобовязання в порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Разом з тим, порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульовано статтею 39 Закону України «Про іпотеку», якою передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону.

Можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачено лише у статтях 335 та 376 Цивільного кодексу України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 Цивільного кодексу України).

Стаття 392 Цивільного кодексу України, у якій ідеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Отже, проаналізувавши положення статей 33, 36, 37, 39 Закону України «Про іпотеку», статей 328, 335, 376, 392 Цивільного кодексу України, можна зробити висновок, що законодавцем визначено три способи захисту задоволення вимог кредитора на виконання забезпечених іпотекою зобовязань шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий (на підставі рішення суду) та два позасудові (на підставі виконавчого напису нотаріуса та згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя). У свою чергу позасудовий спосіб захисту за договором про задоволення вимог іпотекодержателя або за відповідним застереженням в іпотечному договорі реалізується шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки або надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 14.09.2016 року у справі №6-1219цс16.

При цьому договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно (частина перша статті 37 Закону України «Про іпотеку»).

Верховний Суд України зазначив, що хоча, у справі, яка переглядається, суд касаційної інстанції ухвалюючи рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на обтяжене іпотекою майно в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобовязань, неправильно застосував норми статей 33, 36, 37, 39 Закону України «Про іпотеку», однак установивши факт невиконання позичальником грошових зобовязань за кредитним договором, вірно вирішив спір по суті, захистивши порушені права кредитодавця щодо виконання позичальником грошових зобовязань, забезпечених іпотекою.

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами, позичальник не виконав умов кредитного договору, кредит не погасив, у звязку із чим утворилася заборгованість, а положеннями іпотечного договору передбачено право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки відповідно до застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом передачі йому права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобовязання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку».

Колегія суддів не приймає до уваги посилання відповідача на висновки, викладені у постанові Верховного Суду України від 30.03.2016 року у справі №6-1851цс15, оскільки правова позиція Верховного Суду України викладена з врахуванням аналізу умов конкретного договору іпотеки, який передбачав обовязкову згоду іпотекодавця на звернення стягнення на предмет застави шляхом набуття на нього права власності іпотекодержателем, а також здійснення виконавчого напису нотаріусом, як правову підставу для реєстрації права власності іпотекодержателя.

Між тим, Рішенням Конституційного Суду України від 09.07.2002 року №15-рп/2002 (справа про досудове врегулювання спорів) визначено, що положення ч. 2 ст. 124 Конституції України стосовно поширення юрисдикції судів на всі правовідносини, що виникають у державі необхідно розуміти так, що право особи (юридичної особи) на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншими нормативно правовими актами. Встановлення законом або договором досудового порядку врегулювання спору за волевиявленням субєктів правовідносин не є обмеженням юрисдикції судів і права на судовий захист. Обрання певного засобу правового захисту, у тому числі і досудового врегулювання спору, є правом, а не обовязком особи, яка добровільно, входячи з власних інтересів його використовує.

Також, не приймаються до уваги посилання апелянта на постанову Верховного Суду України від 02.11.2016 року у справі №6-2457цс, оскільки у вказаній постанові йдеться про встановлення сторонами порядку, за умови недотримання якого в позичальника виникає обовязок дострокового повернення боргу.

Також, згідно із ч. 3 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб'єктом оціночної діяльності.

Як вбачається з матеріалів справи, в обґрунтування вартості предмета іпотеки позивачем надано копію звіту про оцінку майна за результатами проведення незалежної оцінки нежитлового приміщення за адресою: м.Харків, вул. Римарська, б.22, зроблений Товариством з обмеженою відповідальністю «Оціночна фірма "Де Візу», відповідно до якого, вартість нерухомого майна (предмета іпотеки), станом на 24.09.2015 року, становить 1150673,00 грн. без ПДВ.

У свою чергу відповідачем також надано звіт про оцінку майна предмету іпотеки, зроблений Товариством з обмеженою відповідальністю «СІТ-Консалтинг», відповідно до якого, вартість нерухомого майна, станом на 26.11.2015 року, становить 7890000,00 грн. без ПДВ.

Враховуючи те, що матеріали справи містили два звіти про оцінку майна з суперечливими даними щодо вартості цього майна, та з метою визначення дійсної вартості предмета іпотеки судом було призначено судову оціночно-будівельну експертизу, проведення якої було доручено Харківському науково-дослідному інституту судових експертиз імені Засл. проф. ОСОБА_5.

Згідно висновку судової оціночно-будівельної експертизи №3353 від 21.09.2016 року, ринкова вартість нежитлових приміщень 1-го поверху №39-1-:-39-13 загальною площею 152,0 кв.м. в будинку літ. "А-7" по вул. Римарська, б.22 в м. Харкові, в цінах вересня 2016 року складає 7198616,00 грн., без урахування ПДВ.

Враховуючи те, що висновок щодо ринкової вартості майна сторонами не спростований, суд першої інстанції обґрунтовано застосував його при вирішенні даної справи.

Отже, колегія суддів вважає, що оскільки сторони у договорі іпотеки передбачили можливість передання іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання, відповідачем не спростовано факту неналежного виконання основного зобовязання та погашення суми боргу за кредитним договором, забезпеченим іпотекою, місцевий господарський суд дійшов вірного та обґрунтованого висновку про наявність у позивача права вимагати звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього.

Щодо доводів апелянта, що визначена вартість предмета іпотеки є на даний час неактуальною, колегія суддів зазначає наступне.

Так, стаття 101 Господарського процесуального кодексу України визначає, що у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу.

Тобто, метою суду є перевірка правильності й законності рішення суду першої інстанції, а способом досягнення цієї мети розгляд справи по суті повторно. За загальним правилом апеляційний господарський суд переглядає справу за наявними у справі доказами, тобто тими доказами, що були зібрані місцевим господарським судом, піддані оцінці і за результатами оцінки покладені в основу рішення цього суду або відхилені судом.

Таким чином, суд апеляційної інстанції переглядає саме рішення суду першої інстанції щодо його повноти, всебічності, обєктивності та законності станом на момент його прийняття, а не здійснює оцінку обставин та наявності правовідносин сторін станом на момент апеляційного провадження, тобто після винесення судом оскаржуваного стороною рішення. Оскаржуване рішення суду першої інстанції прийнято 17.10.2016 року. В основу вказаного рішення для визначення вартості предмета іпотеки для набуття його у власність покладено висновок №11488 від 30.05.2016 року. Отже, рішення господарського суду Харківської області, яке переглядається, прийнято із урахуванням актуальної на дату його винесення оцінки майна. На думку колегії суддів безпідставним є посилання на необхідність визначення актуальності висновку про оцінку вартості предмета іпотеки станом на інший пізніший час, тобто станом на момент після прийняття рішення судом першої інстанції і звернення стягнення на предмет іпотеки.

При цьому, надання актуальності висновку станом на момент перегляду рішення судом апеляційної інстанції, який покладено в основу судового рішення не може впливати на перевірку судом апеляційної інстанції законності та обґрунтованості рішення господарського суду першої інстанції станом на 17.10.2016 року.

Щодо пояснень апелянта про визнання недійсною окремої частини правочину за договором іпотеки від 29.05.2012 року, а саме розділу 6 «Застереження про позасудове задоволення вимог іпотекодержателя» на підставі ст.ст. 203, 215, 217 Цивільного кодексу України, який врегульовує питання про звернення стягнення на предмет іпотеки, зокрема, шляхом можливого набуття банком права власності на предмет іпотеки за договором, то колегія суддів зазначає наступне.

Стаття 101 Господарського процесуального кодексу України визначає, що у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. В апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

У суді першої інстанції обставини, які наведені відповідачем у вищевказаних письмових поясненнях не заявлялися і не були предметом дослідження. При цьому, жодна із сторін не зверталася до суду з клопотанням у порядку ст. 83 Господарського процесуального кодексу України. Таким чином, у суду апеляційної інстанції відсутні правові підстави для дослідження обставин на яких наполягає відповідач.

При цьому, обставини, які наводить відповідач у своїм письмових поясненнях є предметом дослідження в межах справи №910/22767/16 у господарському суді міста Києва і за загальним правилом у випадку встановлення істотних обставин в межах справи №910/22767/16 ДП «Сентекс» не позбавлений права звернутися до суду із заявою про перегляд рішення або постанови за нововиявленими обставинами у даній справі.

Виходячи зі змісту ст. ст. 34, 43, 82 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює обставини справи у відповідності до свого внутрішнього переконання, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності та приймає рішення за результатами оцінки всіх доказів, які були визнані судом як належні та допустимі.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги в зв'язку з її необґрунтованістю та відсутністю фактів, які свідчать про те, що оскаржуване рішення прийнято з порушенням судом норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують наведені висновки колегії суддів, у звязку з чим апеляційна скарга Дочірнього підприємства «Сентекс» не підлягає задоволенню з підстав, викладених вище, а оскаржуване рішення господарського суду Харківської області від 17.10.2016 року по справі №922/5037/15 має бути залишене без змін.

Враховуючи, що апеляційний господарський суд дійшов висновку про відмову у задоволенні апеляційної скарги, витрати апелянта по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги не підлягають відшкодуванню.

Керуючись ст. ст. 32, 33, 43, 49, 99, 101, 102, п.1 ст. 103, ст. 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Дочірнього підприємства «Сентекс» залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 17.10.2016 року по справі №922/5037/15 залишити без змін.

Повний текст постанови складено 03 лютого 2017 року.

Головуючий суддя Хачатрян В.С.

Суддя Ільїн О.В.

Суддя Россолов В.В.