ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
==================================================================
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 лютого 2017 року Справа № 915/1141/16

за позовом: Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1, 55002, АДРЕСА_1

до відповідача: Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2, 55002, АДРЕСА_2

про виселення з нежитлового приміщення.

За зустрічним позовом: Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2, 55002, АДРЕСА_2

до відповідача: Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1, 55002, АДРЕСА_3

про: визнання права власності.

Суддя Смородінова О.Г.

ПРЕДСТАВНИКИ:

від позивача за первісним позовом : ОСОБА_1,

від відповідача за первісним позовом: ОСОБА_3, за довіреністю,

Від позивача за зустрічним позовом: ОСОБА_3, за довіреністю,

Від відповідача за зустрічним позовом: ОСОБА_1

СУТЬ СПОРУ:

1) 25.10.2016р. Фізична особа - підприємець ОСОБА_1 звернулась до господарського суду з первісним позовом (з урахуванням заяви від 26.01.2017 року, про уточнення позовних вимог) в якому просить зобов'язати ФОП ОСОБА_2 звільнити стаціонарну малу архітектурну форму - приміщення № 3 (перукарня площею 30 кв.м.) у складі дитячого коплексу в районі житлового будинку АДРЕСА_4.

Позовні вимоги грунтуються на підставі наступних документів: рішень Южноукраїнської міської ради № 33 від 3.12.2010 року та № 205 від 28.04.2011 року; умов договору про спільну діяльність від 13.06.2011 року та договору про спільну експлуатацію території та інженерних комунікацій від 01.07.2012 року; паспорту прив'язки; норм ст.ст. 317 (ч. 1), 321 (ч. 1), 387 (ч.1), 391 (ч.1), 319 (частини 1 та 2) Цивільного кодексу України, ст.ст. 41,92 Конституції України та мотивовані наступним: протягом експлуатації малої архітектурної форми ФОП ОСОБА_2 вона майже не виконує умови даного договору та не компенсує витрати пов'язані з обслуговуванням даної малої архітектурної форми, у зв'язку із чим весь тягар утримання лягає на позивача за первісним позовом.

Позивач за первісним позовом стверджує, що неодноразово, усно вимагала звільнити приміщення або ж нести разом з нею витрати з утримання зазначеної малої архітектурної форми, але дані вимоги відповідачем постійно залишаються без задоволення та ігноруються. Договір найму з відповідачкою не укладався.

Добровільно звільнити дане нежитлове приміщення відповідач не бажає, у зв'язку з чим ФОП ОСОБА_4 і звернулась до суду, оскільки своїми діями ФОП ОСОБА_2 створює перешкоди в користуванні майном, яке належить позивачці. Самоправно займаючи дане нежитлове приміщення, перебуваючи в ньому без достатніх правових підстав відповідачка перешкоджає користуватися позивачці власністю. Споживаючи всі комунальні послуги та користуючись даним приміщенням та територією позивачка повинна відшкодовувати вказані витрати, оскільки всі договори на споживання комунальних послуг та інші послуги укладені з позивачкою, як власником та споживачем.

Відповідач за первісним позовом - ФОП ОСОБА_2 відзив по суті спору не надав суду, разом із тим представник відповідача заперечуючи позовні вимоги, у судовому засіданні послався на мотивацію зазначену у зустрічному позові.

2) 28.11.2016р. Фізична особа - підприємець ОСОБА_2 звернулась до суду з зустрічною позовною заявою в якій просить суд визнати за підприємцем право власності на стаціонарну малу архітектурну форму - приміщення № 3 (перукарня) площею 30 кв.м. у складі дитячого комплексу розміщеного в районі житлового будинку АДРЕСА_4.

Зустрічні позовні вимоги грунтуються на підставі умов ст.ст. 7,6 договору про спільну діяльність від 13.06.2011 року та договору про спільну експлуатацію території та інженерних комунікацій від 01.07.2012 року; повідомлення-декларації про розміщення малої архітектурної форми; відповіді адвоката від 19.11.2016р., паспорту прив'язки; договору купівлі-продажу від 08.07.2016 року (не посвідчений нотаріально); норм ст.ст. 334, 1130 (ч. 1, 2), 1131 (ч. 1), 1134, 15, 16, 392, 626 Цивільного кодексу України, ст. 41 Конституції України та мотивовані таким: відповідно до ст. 7 договору після отримання від позивача грошового внеску у розмірі 20000 грн. ОСОБА_1 у будь-кому випадку не має ніяких відношень до приміщення перукарні - 30 кв.м. з ціллю провадження комерційної діяльності, продажу або бізнесу. Відповідно ж до ст. 6 договору сторони визначили у розмір 100% частку ОСОБА_2 в стаціонарній малій архітектурній формі перукарні площею 30 кв.м., у складі торгівельного дитячого комплексу в районі житлового будинку АДРЕСА_4, таким чином це приміщення за домовленістю сторін є власністю ОСОБА_2

Відповідач за зустрічним позовом у відзиві (вх. № 21593/16 від 26.12.2016 року) заперечує на заявлені вимоги, мотивуючи тим, що звертаючись з таким позовом ФОП ОСОБА_2 має намір у судовому порядку фактично позбавити ФОП ОСОБА_1 права власності на належне їй майно. Відповідач зазначає, що ні про яке право власності на її майно речи між сторонами не було тому що, по-перше, всі документи оформлені на позивачку, починаючи з технічної документації на землю, дозволів та інше, по-друге, коли річ йде про право власності, то укладаються відповідні документи відповідним чином з урахуванням домовленостей між сторонами. Такої домовленості між сторонами не було та не могло бути, оскільки спірне приміщення є тимчасовою спорудою та договір сервітуту між позивачкою та виконавчим комітетом м.Южноукраїнськ було підписанор строком лише на п'ять років з 08.2011р. - по 08.2016р.

Згідно розпорядження керівника апарату Господарського суду Миколаївської області № 419 від 12.12.2016 року "Щодо призначення повторного автоматизованого розподілу справи № 915/1141/16", справу № 915/1141/16 призначено на повторний автоматичний розподіл та розподілено на суддю Смородінову О.Г.

Ухвалою суду від 14.12.2016 року суддя прийняла справу № 915/1141/16 до свого провадження з призначенням її на "10" січня 2017 року.

В судовому засіданні 26.01.2017 року суд оголошував перерву до 09.02.2017 року.

09.02.20147 року суд, за результатом розгляду справи, на підставі статті 85 Господарського процесуального кодексу України оголосив вступну та резолютивну частини рішення.

Ознайомившись з матеріалами справи, вислухавши представників сторін, суд -

В С Т А Н О В И В:

1. Предметом первісного позову виступає немайнова вимога ФОП ОСОБА_1 про звільнення іншим підприємцем - ФОП ОСОБА_2 приміщення (перукарня площею 30 кв.м.) яке, як вважає позивач, належить йому на праві власності.

Матеріали справи свідчать, що 13 червня 2011 року між сторонами був укладений договір «про спільну діяльність» за № 1/05-2011 згідно з предметом якого сторони взяли на себе зобов'язання шляхом об'єднання майна і зусиль спільно діяти у сфері будівництва для досягнення наступної спльної господарської цілі: будівництва стаціонарної малої архітектурної форми (приміщення перукарні, на 30 кв.м.) у складі торгівельного діючого комплексу для провадження підприємницької діяльності в районі житлового будинку АДРЕСА_4.

До взаємних обов'язків сторін (розділ 2 договору) зокрема увійшло: здійснювати кредитування та фінансування на безвідсотковій та безоплатній підставі у відповідності до угод, що укладаються.

За умовами п. 2.2 договору учасники домовились, що сумісна діяльність сторін буде здійснюватись у відповідності до програми робіт (додаток № 1), що додається до данного договору, в якій сторони визначають порядок, терміни та інші умови сумісної діяльності.

До обов'язків відповідача, як Сторони-1 за договором увійшло:

- з моменту підписання даного договору передати Стороні-2 грошовий внесок (завдаток) в розмірі двадцять тисяч гривень;

- здійснювати у випадку необхідності додаткову передачу внесків на сумісну діяльність шляхом передачі грошей Сторони-2 або шляхом оплати її витрат з сумісної діяльності;

- після досягнення цілі даного договору передати грошовий залишок;

- у випадку здійснення додаткового передачі внесків, від залишку віднімається сума додаткового внеску, таким чином, щоб сумарна виплата Стороною-1 Стороні-2 складала 120 тисяч гривен;

- кожна передача суми підтверджується підписом на додатку 1 Стороною-2 вказаної суми (сума прописується повністю);

- Сторона-1 зобов'язується: виконати роботи (фінішна відділка стін, укладання кахлю (підлога), установлення необхідних засобів (обладнання) для подальшої роботи перукарні), згідно з ДСПіН 2.2.2.022-99 Державні санітарні правила та норми для перукарень різних типів.

До обов'язків позивача по справі, як Сторони-2 за договором увійшло:

- виконати умови програми робот, згідно договору;

- після підписання даного договору приступити до здійснення комерційного проекту, профінансованих Стороною-1, у частині перукарні - 30 кв.м.

Цим договором сторони також передбачили, таке:

керівництво сумісною діяльністю, а також ведення спільних справ доручається Стороні-2 (п. 5.2);

згідно розділу 6 «внески і частки сторін»: внесок Сторони-1, грошові кошти 120 тисяч гривень, надані Стороні-2 на досягнення мети спільної діяльності, а також наступне: перукарня - 30 кв.м. стаціонарна мала архітектурна форма (додаток 2);

у розділі «порядок і терміни подачі висновків»: частка Сторони-1 до відношення до парикмахерської 30 кв.м. складає 100% (п. 6);

за умовами розділу 7 «спільне майно Сторін за договором»: після отримання Стороною-2 від Сторони-1 всій суми у розмірі 120 тисяч гривень, Сторона-2 не у якому випадку не має ні яких відношень до цього приміщення перукарні - 30 кв.м. з цілю впровадження комерційної діяльності, а також продажу, або бізнесу;

згідно розділу 8 «розподіл результатів сумісної діяльності» договору: Сторона-1 при впроваджені комерційної діяльності самостійно здійснює матеріальні затрати стосовно перукарні 30 кв.м. (оплата - світа, води холодної/гарячої, опалювання, оренда земельної ділянки).

Термін дії цього договору сторони визначили безстроковим (п. 9).

Додаток 1 (програми робіт), який є невід'ємною частиною наведеного договору, має порядок та терміни здійснення сумісної діяльності сторін. Розписка має підписи Сторони-2 про прийняття від Сторони-1 суми в розмірі 20000,00 грн. та всієї суми згідно даного договору від Сторони-1.

Додаток 2 (розділ 6 договору) відсутній в матеріалах справи оскільки, як зазначили обидві сторони у судовому засіданні, не існує взагалі.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем за первісним позовом на виконання умов договору були здійснені наступні дії:

- одержання рішення Южноукраїнської міської ради Миколаївської області № 33 від 30.12.2010 року про попереднє погодження розміщення підприємцем ОСОБА_1 стаціонарної малої архітектурної форми для провадження підприємницької діяльності - дитячого комплексу в районі житлового будинку АДРЕСА_4; одержання рішення Южноукраїнської міської ради № 205 від 28.04.2011 року 9 сесії 6 скликання «Про розміщення підприємцем ОСОБА_1 стаціонарної малої архітектурної форми для провадження підприємницької діяльності - дитячого комплексу в районі житлового будинку АДРЕСА_4»; здійснено замовлення з виготовлення та погодження паспорту прив'язки, а також замовлення та погодження технічної документації із землеустрою (22.03.2011); інше.

Відповідачем за первісним позовом, зі свого боку, переданий позивачу грошовий внесок у загальному розмірі 120 тис. грн., виконані роботи, передбачені додатком 1 до договору № 1/05-2011.

Первісні позовні вимоги позивач ґрунтує на підставі ст.ст. 317, 319, 321, 387, 391 Цивільного кодексу України, вважаючи себе власником малої архітектурної форми - дитячого комплексу, до якого зокрема входить перукарня площею 30 кв.м., згідно реєстрації у відділі архітектури та містобудування Южноукраїнської міської ради на підставі рішення Коблівської Міської ради № 250 від 28.04.2011 року.

Зустрічні позовні вимоги ґрунтуються на нормах чинного законодавства, які регулюють правила спільної діяльності між господарюючими суб'єктами. Позивач за зустрічним позовом, посилаючись на положення розділів 6 та 7 договору № 1/05-2011 про спільну діяльність, стверджує, що саме він є власником перукарні площею 30 кв.м. у складі дитячого комплексу в районі житлового будинку АДРЕСА_4

Дослідивши підстави висунутих учасниками вимог, оцінивши надані сторонами докази відповідно до правил ст. 43 ГПК України, проаналізувавши обставини справи з вимогами чинного законодавства які регулюють спірні відносини, суд дійшов наступних висновків:

Право власності - основне із речових прав. Будь-яке речове право, що надається особі полягає в тому, що воно визначає вид та міру можливої поведінки цієї особи щодо речей.

З наданих суду позивачем доказів вбачається таке:

згідно з рішенням Южноукраїнської міської ради Миколаївської області № 205 від 28.04.2011 року підприємцю ОСОБА_1 було дозволено розміщення стаціонарної малої архітектурної форми для провадження підприємницької діяльності - дитячого комплексу в районі житлового будинку АДРЕСА_4 терміном на п'ять років; затверджено технічну документацію із землеустрою; за заявою підприємця ОСОБА_1, ЧПКФ «Тектоніт» розроблено паспорт прив'язки цієї малої архітектурної форми; на виконання п. 3.1 рішення № 205 укладено 05.08.2011 року з Южноукраїнською міською радою договір про встановлення особистого строкового сервітуту на 5 років; подано 11.04.2012 року до секретаря міської ради заяву-декларацію про розміщення малої архітектурної форми для проведення її підприємницької діяльності - дитячого комплексу в районі житлової будівлі АДРЕСА_4.

Фактично виходячи із наведених доказів саме підприємець ОСОБА_1 виступила замовником розробки технічної документації та розміщення малої архітектурної форми для провадження підприємницької діяльності - дитячого комплексу в районі житлового будинку АДРЕСА_4.

Позивач вважаючи себе власником майна, як в підставу задоволення позову одночасно посилається на норми як ст. 387 так і на ст. 391 Цивільного кодексу України, які фактично регулюють у різній спосіб захист права власності.

Так, за змістом ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Згідно ж зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Отже, положення статті 387 ЦК України стосуються витребування майна із чужого незаконного володіння (відикаційний позов), положення статті 391 ЦК України - усунення перешкод до користування майном (негаторний позов).

Позивач за зустрічним позовом обґрунтовує свої вимоги посилаючись на умови договору про спільну діяльність, та теж вважає себе власником стаціонарної малої архітектурної форми - приміщення перукарні площею 30 кв.м. за домовленістю сторін.

За змістом ст. 334 (частини 1, 3, 4) Цивільного кодексу України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним.

Позов про визнання права власності може бути пред'явлений до будь-якої особи, яка словами чи діями заявила про свої претензії на річ, яка перебуває у власності іншої особи. Суд вважає, що позивач за зустрічним позовом довів факт оспорювання його права власності позивачем за первісним позовом у вигляді подання останнім позову про усунення перешкод у користуванні майном, яке, як вважає позивач за зустрічним позовом, належить саме йому на праві власності.

Згідно зі статями 1130 та 1131 Цивільного кодексу України за договором про спільну діяльність сторони (учасники) зобов'язуються спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення певної мети, що не суперечить законові. Спільна діяльність може здійснюватися на основі об'єднання вкладів учасників (просте товариство) або без об'єднання вкладів учасників. Договір про спільну діяльність укладається у письмовій формі. Умови договору про спільну діяльність, у тому числі координація спільних дій учасників або ведення їхніх спільних справ, правовий статус виділеного для спільної діяльності майна, покриття витрат та збитків учасників, їх участь у результатах спільних дій та інші умови визначаються за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом про окремі види спільної діяльності.

За договором простого товариства (стаття 1132 ЦК України) сторони (учасники) беруть зобов'язання об'єднати свої вклади та спільно діяти з метою одержання прибутку або досягнення іншої мети. Відповідно до статті 1133 ЦК України вкладом учасника вважається все те, що він вносить у спільну діяльність (спільне майно), в тому числі грошові кошти, інше майно, професійні та інші знання, навички та вміння, а також ділова репутація та ділові зв'язки. Вклади учасників вважаються рівними за вартістю, якщо інше не випливає із договору простого товариства або фактичних обставин. Грошова оцінка вкладу учасника провадиться за погодженням між учасниками.

Договір № 1/05-2011 від 13.06.2011 року був укладений між сторонами з метою: шляхом об'єднання майна і зусиль спільно діяти у сфері будівництва для досягнення наступної спільної господарської цілі: будівництва стаціонарної малої архітектурної форми приміщення (перукарні площею 30 кв.м.) у складі торгівельного дитячого комплексу, для провадження підприємницької діяльності в районі житлового будинку АДРЕСА_4.

За умовами ч. 2 ст. 1138 ЦК України якщо договір простого товариства пов'язаний із здійсненням його учасниками підприємницької діяльності, учасники відповідають солідарно за всіма спільними зобов'язаннями незалежно від підстав їх виникнення.

У договорі зазначено, що він не обмежений строком дії.

Згідно із заявою-декларацією ФОП ОСОБА_1 із зазначенням інформації про виконання вимог розміщення малої архітектурної форми та пояснень обох сторін - мета договору учасниками досягнута, що не заперечено сторонами у судовому засіданні.

Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 1141 ЦК України договір простого товариства припиняється у разі досягнення мети товариства або настання обставин, коли досягнення мети товариства стало неможливим.

Досягнення мети товариства є скасувальною умовою, яка припиняє права та обов'язки учасників, які виникли на підставі договору простого товариства.

У разі припинення договору простого товариства речі, передані у спільне володіння та (або) користування учасників, повертаються учасникам, які їх надали, без винагороди, якщо інше не передбачено домовленістю сторін (абз. 1 ч. 2 ст. 1141 ЦК України).

Водночас, договір простого товариства припиняється одночасно з припиненням зобов'язань, які на ньому ґрунтуються, шляхом їх належного виконання. Так, у межах зобов'язань, які виникли на підставі такого договору і які продовжують існувати після настання юридичних фактів, перелічених в ч. 1 ст. 1147 ЦК України, здійснюються розрахунки, розподіл спільного майна, в тому числі і результатів спільної діяльності, а також повернення майна, якщо це передбачено договором прямо чи випливає із нього. Згідно із ч. 3 статті 1141 ЦК України з моменту припинення договору простого товариства його учасники несуть солідарну відповідальність за невиконаними спільними зобов'язаннями щодо третіх осіб.

У зв'язку з припиненням договору простого товариства учасникам повертаються речі, які були передані як вклад у спільне майно не у спільну часткову власність учасників, а у спільне володіння і користування.

За змістом ч. 1 ст. 1134 ЦК України внесене учасниками майно, яким вони володіли на праві власності, а також вироблена у результаті спільної діяльності продукція та одержані від такої діяльності плоди і доходи є спільною частковою власністю учасників, якщо інше не встановлено договором простого товариства або законом.

З умов укладеного між сторонами договору № 1/05-2011 від 13.06.2011 року вбачається, що вклади учасників (Сторона-1 та Сторона-2) визначені як спільна часткова власність учасників, оскільки не встановлено інше.

Так, як вже вище було зазначено, розділом 6 договору «внески і частки сторін» учасники дійшли згоди про наступне:

Внесок Сторони-1 грошові кошти в сумі 120 тис. грн. надані Стороні-2 на досягнення мети спільної діяльності, а також наступне: перукарня 30 м2 стаціонарна мала архітектурна форма (додаток 2) (зазначається, яке майно та яка діяльність сторони-1 вважається за внесок).

Мета данного договору буде вважаться достягнутою, коли буде установлена стаціонарна мала архітектурна форма перукарня 30 кв.м. у відповідності до технічної документації, вкачаної вище та готовність приміщення до фінішної відділки стін, укладання кахлю (підлога), установлення кахлю (підлога), установлення необхідних засобів (обладнання) для подальшого роботи перукарні), згідно з ДСНіН 2.2.2.022-99 Державні санітарні правила та норми для перукарень річних типів.

Частка Сторони-1 до відношення до парикмахерської 30 кв.м. складає 100%.

Згідно п. 6.2 договору внесок Сторони-2 це особиста трудова участь, а також наступне:

Внески за необхідні технічні документації для заключення договору особистого сервітуту;

Організація, та контроль з метою даного договору.

Згідно розділу 7 «Спільне майно сторін за договором» учасники визначили про: після отримання Стороною-2 від Сторони-1 всій суми у розмірі 120 тисяч гривень. Сторона-2 не у якому випадку не мас не яких відношень до цього приміщення перукарні - 30 м2 з цілю впровадження комерційної діяльності, а також продажу, або бізнесу.

Разом із тим, сторонами в договорі не встановлено чи внесене учасниками майно (вклади), а також одержані від спільної діяльності доходи є спільною частковою власністю учасників або передаються у спільне володіння та (або) користування учасників.

Таким чином, виходячи з приписів ч. 1 ст. 1134 ЦК України, слід вважати внесене учасниками майно їх спільною частковою власністю:

Відсутність у договорі чіткого визначення сторонами кваліфікації передання речей в правовій формі вкладу в спільну діяльність підтверджується підписаним між підприємцями 08.07.2016 року договором купівлі-продажу, за яким продавцем виступає не ОСОБА_2 (розділ 7 договору), а ОСОБА_1

За правилами ст.ст. 32, 33 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

За змістом ст.ст. 34, 36 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Письмовими доказами є документи i матеріали, які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Позивач за первісним позовом, виходячи із умов договору, про спільну діяльність та предмету договору, не довів суду обставин для задоволення позовних вимог на підставі норм статей 387 та 391 Цивільного кодексу України.

Статтею 1139 ЦК України визначено, що прибуток, одержаний учасниками договору простого товариства в результаті їх спільної діяльності, розподіляється пропорційно вартості вкладів учасників у спільне майно, якщо інше не встановлено договором простого товариства або іншою домовленістю учасників. Умова про позбавлення або відмову учасника від права на частину прибутку є нікчемною.

Позивач за зустрічним позовом не довів суду що він є власником спірного майна, оскільки виходячи з положень ст. 1134 ЦК України це майно є спільною частковою власністю, будь-яких змін до договору про спільну діяльність сторонами з цього питання не було весено.

Сторони не узгодили в розділі 8 договору розподіл прибутку, як це передбачено нормами ст. 1139 ЦК України.

Умова в розділі 6 договору про те, що частка Сторони-1 до відношення до парикмахерської 30 кв.м. складає 100% не може вважатися визначенням часток у результаті спільної діяльності бо не врегульована відповідно до ст. 1139 ЦК України.

Таким чином, беручі до уваги вищенаведені норми та обставини суд дійшов висновків про відмову в задоволенні, як первісного позову так і зустрічного позову, з підстав їх недоведеності та необґрунтованості.

Керуючись ст.ст. 32, 33, 34, 36, 43, 44, 49, 82, 82-1, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні первісного позову відмовити.

2. В задоволенні зустрічного позову відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його підписання.

Повне рішення складено та підписано 14.02.2017 р.

Суддя О.Г.Смородінова