ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" лютого 2017 р.Справа № 916/3442/16

За позовом: Державного підприємства „Дослідне господарство „Комунар Інституту сільського господарства Причорноморя НААН України

до відповідача: Державного підприємства „Дослідне господарство „Южний Інституту сільського господарства Причорноморя НААН України

про повернення предмету позики

Суддя: Малярчук І.А.

В судових засіданнях приймали участь представники:

від позивача: ОСОБА_1, згідно довіреності №24 від 25.12.2016р.

від відповідача: ОСОБА_2, згідно довіреності від 04.01.2016р.

В засіданні 10.02.2017 р. приймали участь представники:

Від позивача: не з`явився

Від відповідача: ОСОБА_2, згідно довіреності від 04.01.2016р.

Суть спору: про зобовязання ДП „Дослідне господарство „Южний Інституту сільського господарства Причорноморя НААН України повернути ДП „Дослідне господарство „Комунар Інституту сільського господарства Причорноморя НААН України предмет позички, а саме, 20000кг. зерна фуражного на загальну суму з урахуванням ПДВ 40000грн.

Позивач заявлені позовні вимоги підтримує, подав заяву про уточнення позовних вимог від 02.02.2017р. за вх.№2585/17, в обґрунтування позовних вимог зазначає, що 10.01.2013р. між ДП „ДГ „Комунар та ДП „ДГ „Южний укладено договір позики згідно якого по накладній №1 від 10.01.2013р. позивач передав відповідачу у безкоштовне користування 20000кг фуражного зерна вартістю 40000грн. з врахуванням ПДВ, яке відповідач мав повернути у строк, що становить три дні від 30.09.2014р., чого зроблено не було.

У позові та заяві про уточнення позовних вимог позивач виклав клопотання про накладення арешту на майно відповідача з метою забезпечення позову, яке задоволенню судом не підлягає з підстав його необґрунтованості та недоведеності.

Відповідач проти позову заперечує, подав відзив на позов від 29.12.2016р. за вх.№2-6943/16, де просить суд застосувати до позовних вимог строк позовної давності, вказуючи про те, що оскільки останнім днем повернення позички згідно договору є 03.10.2013р., то з врахуванням встановленого ст.257 ЦК України для даної позовної вимоги трирічного строку позовної давності, цей строк сплив 03.10.2016р., а з поданням позову у грудні 2016р. позивачем цей строк пропущено.

Клопотання позивача про відкладення розгляду справи від 20.01.2017р. за вх.№1442/17 було судом задоволено.

Розглянувши наявні в матеріалах справи документи, оцінивши пояснення представників сторін та їх правові позиції, суд встановив наступне:

10.01.2013р. між ДП „ДГ „Южний (користувач) та ДП „ДГ „Комунар (позичкодавець) укладено договір позики, за яким позичкодавець передає користувачу у безоплатне користування на строк, що обумовлений цим договором, позичку, яку користувач зобовязується повернути позичкодавцеві після закінчення строку, встановленого цим договором. Обєктом позички за цим договором є зерно фуражне 20 т, вартість якого на момент передачі користувачу становить 40000грн. Обєкт позички вважається переданим позичкодавцем користувачу з моменту підписання акту приймання-передачі обєкту позички уповноваженими представниками сторін та скріплення цього акта їх печатками (п.п.1.1., 1.2., 2.2. договору).

Відповідно до умов п.п.3.1., 3.2., 4.1., 4.2. договору позики від 10.01.2013р. строк, на який надається обєкт позички, становить один рік з моменту його передачі. Остаточною датою користування обєктом позички вважається 30.09.2014р. При настанні дати, вказаної у п.3.2. цього договору, користувач зобовязується протягом трьох календарних днів повернути позичкодавцю 20 тон фуражного зерна. Обєкт позички вважається повернутим позичкодавцю користувачем з моменту підписання акту приймання-передачі обєкта позички уповноваженими представниками сторін та скріплення цього акту їх печатками.

Так, суду на огляд сторонами були надані оригінали договору від 10.01.2013р., оглянувши які суд встановив виправлення кульковою пучкою на екземплярі договору позивача п.3.2. щодо остаточної дати користування обєктом позички в 30.09.2014р., тоді як на екземплярі відповідача дана дата надрукована в загальному тексті договору друкованим шрифтом як 30.09.2013р. Стосовно даного виправлення позивач пояснення суду надати не зміг.

Звідси, з огляду на оригінали договорів від 10.01.2013р., надані сторонами суду на огляд, наявне на екземплярі позивача виправлення в п.3.2. договору, суд вважає належним екземпляром договору, поданий відповідачем, та відповідно строк повернення позички - 03.10.2013р.

Разом з цим, з метою виконання умов договору позики від 10.01.2013р. за накладною №01 від 14.01.2013р. на підставі довіреності №1 від 10.01.2013р. позивач передав відповідачу у користування зерно фуражне у кількості 20000тон, за ціною 1666,67грн., на загальну суму 40 000грн. з ПДВ.

На претензію позивача відповідач у листі №206 від 25.12.2015р. визнав зобовязання повернути отримане зерно, але вказав про неспроможність його повернути через неврожай у 2015р., з проханням відтермінувати повернення предмету позики до серпня 2016р.

Проаналізувавши наявні в матеріалах справи документи, подані сторонами докази та викладені ними правові позиції, суд вважає заявлені позивачем позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню з огляду на наступні положення законодавства.

Відповідно до ст.1046 Цивільного Кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми (п.1 ст.1047 Цивільного Кодексу України).

Згідно п.п.1, 3 ст.1049 Цивільного Кодексу України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Таким чином, судом встановлено факт надання позивачем відповідачу позики за договором позики від 10.01.2013р. та її неповернення відповідачем, а отже, наявність обовязку відповідача повернути предмет позики а саме, 20000кг. зерна фуражного на загальну суму з урахуванням ПДВ 40000грн.

Водночас, відповідачем заявлено клопотання про застосування до спірних правовідносин строку позовної давності.

Положеннями ст.256 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ч.1 ст.257 ЦК України).

Згідно до ч.ч.1, 5 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту (ч.ч.2, 3, 4, 5 ст.267 ЦК України).

Отже, згідно із п.п.3.2., 4.1. договору позички від 10.01.2013р., в редакції відповідача, останній мав повернути предмет позички не пізніше 03.10.2013р., тобто, 04.10.2013р. позивач був обізнаний із порушенням відповідачем строку повернення предмета позики. З врахуванням чого, та з огляду на встановлення судом невиконання відповідачем зобовязань за договором від 10.01.2013р., тобто, порушення матеріального права позивача, суд дійшов висновку про пропуск позивачем строку позовної давності за вимогами про зобовязання відповідача повернути предмет позики, так як позовну заяву згідно штемпеля поштового відділення звязку на конверті, в якому надійшла позовна заява до суду, здано до поштової пересилки 06.12.2016р., тоді як строк для звернення до суду за захистом своїх порушених прав сплив 04.10.2016р., у звязку з чим з врахуванням клопотання відповідача суд застосовує до позовних вимог позивача наслідки спливу строку позовної давності, відповідно до чого у їх задоволенні відмовляє.

Згідно ст.32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Статтею 33 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом (ст.43 ГПК України).

З огляду на проаналізовані матеріали справи та чинне законодавство, суд відмовляє позивачу у задоволенні позовних вимог повністю.

Сплачений позивачем судовий збір за розгляд даного позову згідно ст.49 ГПК України відноситься за рахунок позивача.

Керуючись ст. ст. 49, 82- 85 ГПК України суд, -

ВИРІШИВ:

1. Відмовити ДП „Дослідне господарство „Комунар Інституту сільського господарства Причорноморя НААН України у задоволенні позову повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили згідно зі ст.85 ГПК України, після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Повний текст рішення складено 14 лютого 2017 р.

Суддя І.А. Малярчук