РІШЕННЯ

07 лютого 2017 року Справа № 913/33/17

Провадження №19пд/913/33/17

За позовом Приватного підприємства "Айленд", м. Сєвєродонецьк Луганської області

до Сєвєродонецької міської ради, м. Сєвєродонецьк Луганської області

про визнання недійсним договору оренди землі №48 від 21.04.2010

Суддя господарського суду Луганської області Косенко Т.В.

Секретар судового засідання - помічник судді Воронько В.В.

У засіданні брали участь:

від позивача - представник не прибув;

від відповідача - представник не прибув;

вільний слухач - ОСОБА_1, службове посвідчення НОМЕР_1 від 15082014, прокурор відділу прокуратури Харківської області.

С У Т Ь С П О Р У:

Позивач, Приватне підприємство "Айленд", звернувся до господарського суду з позовом до Сєвєродонецької міської ради про визнання недійсним договору оренди землі №48 від 21.04.2010, який зареєстровано у Державному реєстрі земель 14.07.2010.

Ухвалою господарського суду від 10.01.2017 порушено провадження у справі та її розгляд призначено на 24.01.2017.

Ухвалою господарського суду від 24.01.2017 було відкладено розгляд справи на 07.02.2017.

03.02.2017 від позивача через відділ документального забезпечення (канцелярію) суду надійшла заява б/н від 02.02.2017, в якій він просить суд змінити предмет спору та визнати недійсним пункт 5 договору оренди землі без номеру від 14.08.2017, зареєстрований у Державному реєстрі земель від 21.08.2007, про що в книзі записів державної реєстрації договорів оренди вчинено запис №08 в частині слів і цифр "Нормативна грошова оцінка земельної ділянки становить: на період експлуатації - 3136105 грн. 60 коп.".

Відносно вказаної заяви господарський суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.4 ст.22 Господарського процесуального кодексу України позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог за умови дотримання встановленого порядку досудового врегулювання спору у випадках, передбачених статтею 5 цього Кодексу в цій частині, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог. До початку розгляду господарським судом справи по суті позивач має право змінити предмет або підставу позову шляхом подання письмової заяви.

Абзацами 1-2 пп.3.11 п.3 постанови пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції "передбачено, що ГПК, зокрема статтею 22 цього Кодексу, не передбачено права позивача на подання заяв (клопотань) про "доповнення" або "уточнення" позовних вимог, або заявлення "додаткових" позовних вимог і т.п. Тому в разі надходження до господарського суду однієї із зазначених заяв (клопотань) останній, виходячи з її змісту, а також змісту раніше поданої позовної заяви та конкретних обставин справи, повинен розцінювати її як:

- подання іншого (ще одного) позову, чи

- збільшення або зменшення розміру позовних вимог, чи

- об'єднання позовних вимог, чи

- зміну предмета або підстав позову.

У будь-якому з таких випадків позивачем має бути додержано правил вчинення відповідної процесуальної дії, а недотримання ним таких правил тягне за собою процесуальні наслідки, передбачені ГПК та зазначені в цій постанові.

Відповідно до абз.4-6 пп.3.12 п.3 постанови пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Відтак зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Одночасна зміна і предмета, і підстав позову не допускається. У разі подання позивачем заяви, направленої на одночасну зміну предмета і підстав позову, господарський суд повинен відмовити в задоволенні такої заяви і, приєднавши її до матеріалів справи та зазначивши про цю відмову в описовій частині рішення (або в ухвалі, якою закінчується розгляд справи), розглянути по суті раніше заявлені позовні вимоги, якщо позивач не відмовляється від позову. Позивач при цьому не позбавлений права звернутися з новим позовом у загальному порядку.

При зверненні з позовом до суду позивачем було заявлено вимогу про визнання недійсним договору оренди землі №48 від 21.04.2010, який зареєстровано у Державному реєстрі земель 14.07.2010, а за заявою про зміну предмету спору позивачем фактично заявлено нову вимогу про визнання недійсним п.5 договору оренди землі без номеру від 14.08.2017, який зареєстрований у Державному реєстрі земель від 21.08.2007, про що в книзі записів державної реєстрації договорів оренди вчинено запис №08 в частині слів і цифр "Нормативна грошова оцінка земельної ділянки становить: на період експлуатації - 3136105 грн. 60 коп.", тому суд відмовляє у її задоволенні.

Справа розглядається за первісно заявленими вимогами про визнання недійсним договору оренди землі №48 від 21.04.2010, який зареєстровано у Державному реєстрі земель 14.07.2010.

Сторони не скористалися своїм правом, передбаченим ст.22 Господарського процесуального кодексу України, не забезпечили участі повноважних та компетентних представників у судовому засіданні, хоча про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

Також відповідач не надав суду відзив на позовну заяву, не забезпечив явку представника у судове засідання, не надання відзиву на позовну заяву та не прибуття у судове засідання не перешкоджає розгляду спору по суті.

Згідно положень ст.75 Господарського процесуального кодексу України справа розглядається за наявними в ній матеріалами.

У судовому засіданні 07.02.2017 оголошено вступну та резолютивну частини судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, господарський суд

В С Т А Н О В И В:

21.04.2010 між Сєвєродонецькою міською радою (позивач, орендодавець) та Приватним підприємством "Айленд" (відповідач, орендар) був укладений договір оренди землі №48, за умовами якого орендодавець на підставі рішення сесії Сєвєродонецької міської ради за №3967 від 25.03.2010, надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку - землі комерційного використання (під будівництво торговельно-розважального центру), яка знаходиться за адресою: м.Сєвєродонецьк, ш.Будівельників, район б.23-а, мікрорайон 79 (п.1 договору).

Відповідно до п.2 в оренду передається земельна ділянка загальною площею 1,1088 га, в т.ч.: капітальна одноповерхова будівля - 0,5054, тимчасова будівля - 0,0054 га, під спорудами - 0,0205, під проїздами, проходами та площадками - 0,5775 га.

Нормативна грошова оцінка земельної ділянки кадастровий №:06:020:0037 становить: на період будівництва - 657961 грн 92 коп. після завершення будівництва - 3289920 грн 48 коп. (п.5 договору).

Згідно з п.8 договору його укладено на 3 роки строком по 27.02.2013 включно. Після закінчення строку договору орендар має переважне право поновлення його на новий строк. У цьому разі орендар повинен не пізніше ніж за 60 днів до закінчення дії договору повідомити письмово орендодавця про намір продовжити його дію.

Орендна плата відповідно до п.9 договору вноситься орендарем самостійно у грошовій формі та розмірі: 19738 грн 86 коп. на рік, на період будівництва, що складає 3% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки та 328992 грн 05 коп. на рік, після завершення будівництва, що складає 10% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки.

Згідно з п.14 договору земельна ділянка передається в оренду: під будівництво торговельно-розважального центру.

Відповідно до п.20 договору після припинення дії договору орендар повертає орендодавцеві земельну ділянку згідно з актом приймання-передачі протягом 3-х днів у стані, не гіршому порівняно з тим, у якому він одержав її в оренду. Орендодавець у разі погіршення корисних властивостей орендованої земельної ділянки, пов'язаних із зміною її стану та несвоєчасного звільнення земельної ділянки має право на відшкодування збитків у розмірі, визначеному сторонами. Якщо сторонами не досягнуто згоди про розмір відшкодування збитків, спір розв'язується у судовому порядку.

Дія договору припиняється у разі: закінчення строку, на який його було укладено; придбання орендарем земельної ділянки у власність; викупу земельної ділянки для суспільних потреб або примусового відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності в порядку, встановленому законом (п.35 договору).

Договір набирає чинності після підписання сторонами, нотаріального посвідчення (за бажанням однієї із сторін договору), та його державної реєстрації.

14.07.2010 вказаний договір зареєстровано у Сєвєродонецькому міському реєстраційному окрузі Луганської регіональної філії Державного підприємства "Центр державного земельного кадастру", за №48.

Відповідно до ст.13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об'єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Згідно з ст.80 Земельного кодексу України суб'єктами права комунальної власності на землю є територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування.

Статтею 327 Цивільного кодексу України передбачено, що у комунальній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить територіальній громаді. Управління майном, що є у комунальній власності, здійснюють безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування.

Відповідно до ч.1 ст.181 Цивільного кодексу України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об'єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

У ч.5 ст.66 Закону України "Про місцеве самоврядування" зазначено, що від імені та в інтересах територіальних громад права суб'єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.

До відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать, зокрема, управління в межах, визначених радою, майном, що належить до комунальної власності відповідних територіальних громад (пп.1 п."а" ч.1 ст.29 Закону України "Про місцеве самоврядування").

Частиною 5 ст.60 Закону України "Про місцеве самоврядування" передбачено, що органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об'єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об'єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об'єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду.

Відповідно до ст.ст.6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, вибору контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з частиною першою статті 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Абзацами 1-2 пп.2.1 п.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" передбачено, що правовідносини, пов'язані з визнанням правочинів (господарських договорів) недійсними, регулюються ЦК України, ГК України, Земельним кодексом України, Законами України "Про оренду землі", "Про приватизацію державного майна", "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", "Про іпотеку", "Про страхування", "Про банки і банківську діяльність", "Про передачу об'єктів права державної та комунальної власності" та іншими актами законодавства. Правочин може бути визнаний недійсним з підстав, передбачених законом.

Відповідність чи невідповідність правочину вимогам закону має оцінюватися господарським судом стосовно законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Частинами першою - третьою статті 203 Цивільного кодексу України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Зміст правочину становлять права та обов'язки, про набуття, зміну або припинення яких учасники правочину домовилися.

Правочин є недійсним у разі недотримання умов його чинності, передбачених статтею 203 Цивільного кодексу України, а саме: відсутність у сторін (сторони) необхідного обсягу цивільної дієздатності, відсутність волевиявлення учасника правочину та його невідповідність внутрішній волі учасника правочину, невідповідність форми вчиненого правочину вимогам закону, відсутність спрямованості волі учасників правочину на реальне досягнення обумовленого ним юридичного результату.

Згідно з ч.1 ст.215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3, 5 та 6 ст.203 ЦК України.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч.ч.2,3 ст.215 ЦК України).

Частиною першою ст.638 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За змістом ст.79 Земельного кодексу України земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

Відповідно до ст.13 Закону України "Про оренду землі" (у редакції, яка була чинною на момент укладення договору оренди землі від 21.04.2010) договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

У ст.15 Закону України "Про оренду землі" законодавець визначив істотні умови договору оренди землі, зокрема: об'єкт оренди (місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об'єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об'єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін.

При укладенні договору оренди землі від 21.04.2010 №48 сторони передбачили всі істотні умови, визначені приписами ст.15 Закону України "Про оренду землі".

Відповідно до ст.18 Закону України "Про оренду землі" договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації.

Згідно з ст.20 Закону України "Про оренду землі" укладений договір оренди землі підлягає державній реєстрації. Державна реєстрація договорів оренди землі проводиться у порядку, встановленому законом.

16 березня 2010 року набрав чинності Закон України від 11 лютого 2010 року №1878-VІ "Про внесення змін до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" та інших законодавчих актів України", яким статті 18 та 20 Закону №161-XIV виключені, а ст.6 доповнена ч.5, згідно з якою право оренди земельної ділянки підлягає державній реєстрації відповідно до закону.

Розділом ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №1878-VІ встановлено, що до 1 січня 2012 року, (9 грудня 2011 року дію вказаної норми продовжено до 1 січня 2013 року), державна реєстрація, зокрема договорів оренди земельних ділянок проводиться територіальними органами земельних ресурсів.

Як вбачається з наданої позивачем до матеріалів справи копії примірника договору оренди землі від 21.04.2010 №48, вказаний договір був зареєстрований у встановленому законом порядку Сєвєродонецьким міським реєстраційним округом Луганської регіональної філії Державного підприємства "Центр державного земельного кадастру" 14.07.2010 за №48.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

В силу приписів ст.204 Цивільного кодексу України правомірність правочину презюмується. Отже, обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.

Позивачем не надано жодних доказів на підтвердження обставин, які в силу приписів ст.ст. 203, 215 Цивільного кодексу України є підставами для визнання недійсним спірного договору.

З огляду на викладене, господарський суд приходить до висновку про те, що спірний договір укладений між сторонами у відповідності до діючого на момент його укладення законодавства, був зареєстрований у встановленому законом порядку, а отже і підстави для визнання його недійсним відсутні.

Таким чином, суд приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог та про відмову в їх задоволенні.

Судовий збір покладається на позивача, згідно ст.ст.44, 49 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст.ст.44, 49, 75, 82, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

В И Р І Ш И В:

1. В позові Приватного підприємства "Айленд" до Сєвєродонецької міської ради відмовити повністю.

2. Судові витрати зі сплати судового збору віднести на позивача.

Відповідно до статті 85 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 13.02.2017.

Суддя Т.В. Косенко