ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31.01.2017р. Справа № 914/1666/16

Господарський суд Львівської області у складі судді Петрашко М.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, м.Старий Самбір Львівської області

до відповідача-1 ОСОБА_4, АДРЕСА_3

до відповідача-2 Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, с.Торгановичі Старосамбірського району Львівської області

про стягнення заборгованості

За участю представників сторін:

від позивача ОСОБА_3- представник (довіреність №1354 від 13.11.2014р.);

від відповідача-1 не з'явився;

від відповідача-2 не з'явився.

Права та обов'язки сторін передбачені ст.ст. 20, 22 ГПК України роз'яснено, заяви про відвід судді не поступали, клопотання про технічну фіксацію судового процесу не надходили. В судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Суть спору: Позовні вимоги заявлено Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 до відповідача-1 ОСОБА_4 та до відповідача-2 Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення заборгованості. Відповідно до заяви (вх.№28637/16) про уточнення розміру позовних вимог позивач просить стягнути з відповідача-1 заборгованість в розмірі 13016,00 польських злотих, що станом на дату подання позовної заяви (16.06.2016р.) становить 82455,00 грн., а також стягнути солідарно з відповідача-1 та відповідача-2 1000,00 грн.

Хід розгляду справи викладено в ухвалах суду.

Представник позивача позовні вимоги з врахуванням заяви про уточнення позовних вимог підтримав повністю, просив позов задоволити з підстав викладених у позовній заяві.

Відповідачі явку повноважних представників в судове засідання не забезпечили.

Слід зазначити, що відповідач-1: ОСОБА_4 був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи відповідно до вимог Конвенції про вручення за кордоном судових та позасудових документів у цивільних або комерційних справах (Гаага, 1965), що підтверджується матеріалами справи.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, суд вважає за можливе розглянути справу відповідно до ст.75 ГПК України за наявними у ній матеріалами, яких достатньо для вирішення спору по суті.

Розглянувши матеріали справи, оцінивши зібрані докази та заслухавши представника позивача, суд, -

встановив:

11.02.2016р. між ФОП ОСОБА_1 (продавець) та ОСОБА_4 (покупець) укладено зовнішньо-економічний договір №1 від 11.02.2016р., відповідно до умов якого продавець продає та передає у власність покупця вироби з матеріалів для плетіння, пиломатеріали, вироби з деревини (товар).

Відповідно до п.5.1. зовнішньо-економічного договору, розрахунок покупцем за кожну партію товару здійснюється шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий валютний рахунок продавця у термін не пізніше 30 днів з дня отримання товару (датою отримання товару вважається дата перетину товару території країни покупця).

Крім того, судом встановлено, що 25.05.2016р. між ФОП ОСОБА_2 (поручитель) та ФОП ОСОБА_1 (кредитор) укладено договір поруки, відповідно до якого поручитель зобов'язується відповідати перед кредитором за виконання всіх зобов'язань ОСОБА_4 (боржник), що виникли з зовнішньо-економічного договору №1 від 11.02.2016р., який був укладений між кредитором та боржником.

Пунктом 3.1. договору поруки передбачено, що поручитель та боржник несуть солідарну відповідальність перед кредитором за належне виконання боржником забезпеченого зобов'язання. Але в будь якому випадку розмір відповідальності поручителя не повинен перевищувати розміру забезпеченого зобов'язання, зазначеного в п.4 цього договору.

Згідно із п.4.1. договору поруки, поручитель відповідає перед кредитором за виконання зобов'язання боржником, згідно основного договору в сумі, що дорівнює 1000,00 грн.

Як зазначає позивач, він на виконання зовнішньо-економічного договору здійснив поставку товару по наступних вантажно-митних деклараціях: №209120000/2016/811387 від 18.03.2016р. на суму 6370,00 польських злотих та №209000019/2016/000300 від 29.03.2016р. на суму 6804,00 польських злотих, тобто загалом на суму 13174,00 польських злотих.

Однак, як стверджує позивач, товар поставлений відповідно до вищевказаних вантажно-митних декларацій не був оплачений, внаслідок чого заборгованість становить 13174,00 польських злотих.

Таким чином позивач звернувся до господарського суду Львівської області та просить:

- стягнути з ОСОБА_4 заборгованість в розмірі 13016,00 польських злотих, що станом на дату подання позовної заяви (16.06.2016р.) становить 82455,00 грн.;

- стягнути солідарно з ОСОБА_4 та Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 заборгованість в розмірі 1000,00 грн.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, заслухавши представника позивача, суд дійшов висновку, що позов слід задоволити повністю з наступних підстав.

Згідно ст.11 Цивільного кодексу України, однією з підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема є договори та інші правочини. Згідно ст.174 Господарського кодексу України однією з підстав виникнення господарського зобов'язання є господарський договір та інші угоди, передбачені законом, а також угоди не передбачені законом, але такі, які йому не суперечать.

Згідно ст.627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до статті 123 Господарського процесуального кодексу України іноземні суб'єкти господарювання мають такі самі процесуальні права і обов'язки, що і суб'єкти господарювання України, крім винятків, встановлених законом або міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Згідно ст.124 ГПК України підсудність справ за участю іноземних суб'єктів господарювання визначається за цим Кодексом, законом або міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 76 Закону України "Про міжнародне приватне право", суди можуть приймати до свого провадження і розглядати будь-які справи з іноземним елементом у випадку, якщо сторони передбачили своєю угодою підсудність справи з іноземним елементом судам України, крім випадків, передбачених у статті 77 цього Закону.

Доказів наявності підстав, передбачених ст. 77 Закону "Про міжнародне приватне право", при яких Господарський суд Львівської області не може приймати до свого провадження і розглядати справу, суду не подано, під час розгляду справи судом не встановлено.

Згідно ст. 7 Закону України "Про міжнародне приватне право", при визначенні права, що підлягає застосуванню, суд чи інший орган керується тлумаченням норм і понять відповідно до права України, якщо інше не передбачено законом.

За умовами ст.629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно ст.655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Як вбачається із матеріалів справи, 11.02.2016р. між позивачем та відповідачем-1 укладено зовнішньо-економічний договір №1 від 11.02.2016р., відповідно до умов якого позивач продає та передає у власність відповідача-1 вироби з матеріалів для плетіння, пиломатеріали, вироби з деревини (товар).

Факт поставки позивачем товару відповідачу-1 підтверджується наступними вантажно-митними деклараціями: №209120000/2016/811387 від 18.03.2016р. на суму 6370,00 польських злотих та №209000019/2016/000300 від 29.03.2016р. на суму 6804,00 польських злотих, тобто загалом на суму 13174,00 польських злотих.

Як зазначалось вище, відповідно до п.5.1. зовнішньо-економічного договору, розрахунок покупцем за кожну партію товару здійснюється шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий валютний рахунок продавця у термін не пізніше 30 днів з дня отримання товару (датою отримання товару вважається дата перетину товару території країни покупця).

Слід зазначити, що ухвалою господарського суду Львівської області від 05.07.2016р. у даній справі, керуючись ст.38 ГПК України було витребувано у Львівської митниці Державної фіскальної служби наступні відомості:

- відомості щодо митного оформлення товару на Митному посту м.Городок (81500, Львівська область, м.Городок, вул. Львівська, 659 А), а саме, товар згідно митної декларації № 209120000/2016/811387 та митної декларації № 209000019/2016/000300, який доставлявся в Польщу транспортним засобом номерний знак НОМЕР_1/НОМЕР_6 та номерний знак НОМЕР_2/НОМЕР_7 де відправником вантажу є ФОП ОСОБА_1 (АДРЕСА_1), а одержувачем вантажу є ОСОБА_4 АДРЕСА_3

- відомості про перетин вказаного у митних деклараціях № 209120000/2016/811387 та № 209000019/2016/000300 товару митного кордону України у напрямку Польщі та відомості чи такий товар повертався в Україну.

25.07.2016р. на виконання вимог ухвали суду від 05.07.2016р. Львівською митницею Державної фіскальної служби подано лист-відповідь (вх.№31303/16), в якому міститься запитувана інформація із долученням до вказаного листа відповідних доказів.

Зокрема, Львівською митницею було надано інформацію, що товар «плетені вироби з ліщини» згідно митних декларацій №209120000/2016/811387 та №209000019/2016/000300 пропущено за межі митної території України. Інформація стосовно інших переміщень даного товару відсутня.

Позивач стверджує, що заборгованість за поставлений товар відповідно до вищезазначених вантажно-митних декларацій становить 13174,00 польських злотих. Доказів сплати вказаної заборгованості сторонами не подано, відзиви на позовну заяву від відповідачів не надходили.

Щодо солідарної відповідальності відповідача-1 та відповідача-2, у випадку невиконання умов зовнішньо-економічного договору №1 від 11.02.2016р., суд зазначає наступне.

Як вбачається із матеріалів справи, 25.05.2016р. між відповідачем-2 та позивачем укладено договір поруки, відповідно до якого відповідач-2 зобов'язується відповідати перед позивачем за виконання всіх зобов'язань відповідача-1, що виникли з зовнішньо-економічного договору №1 від 11.02.2016р., який був укладений між позивачем та відповідачем-1.

Відповідно до ст.553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб.

Згідно із ст.554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки.

У відповідності із ст.193 ГК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Аналогічно відповідно до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст.610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Враховуючи вищенаведені норми Цивільного кодексу України та Господарського кодексу України, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги є обґрунтовані, підтверджені матеріалами справи, не спростовані відповідачами та підлягають задоволенню.

В порядку ст. 43 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

В порядку ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до абзацу 2 ст. 34 ГПК України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно ст.43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

З огляду на вищенаведені норми процесуального закону та як вбачається з матеріалів справи, відповідачами не спростовано доводів позовної заяви, не надано суду належних та допустимих доказів про наявність інших обставин ніж ті, що досліджені в ході судових засідань.

Сплата позивачем судового збору підтверджується квитанцією №0.0.568941286.1 від 16.06.2016р. на суму 1378,00 грн., які відповідно до ст.49 ГПК України підлягають стягненню з відповідача-1 на користь позивача.

Керуючись ст.ст. 43, 33, 34, 43, 49, 75, 82-85, 115, 116, ГПК України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов задоволити повністю.

2. Стягнути з ОСОБА_4 (АДРЕСА_3 Numer NIP НОМЕР_3, Numer REGON НОМЕР_8) на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (АДРЕСА_1 ідентифікаційний код НОМЕР_4) заборгованість в розмірі 13016,00 польських злотих та 1378,00 грн. судового збору.

3. Стягнути солідарно з ОСОБА_4 (АДРЕСА_3 Numer NIP НОМЕР_3, Numer REGON НОМЕР_8) та Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (АДРЕСА_2 ідентифікаційний код НОМЕР_5) заборгованість в розмірі 1000,00 грн.

4. Накази видати згідно вимог ст.116 ГПК України, після набрання рішенням суду законної сили.

5. Рішення набирає законної сили відповідно до ст.85 ГПК України, може бути оскаржене до Львівського апеляційного господарського суду в порядку і строки, передбачені ст.ст.91-93 ГПК України.

Повний текст рішення

виготовлено 06.02.2017р.

Суддя Петрашко М.М.