РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" лютого 2017 р. Справа № 918/1195/14

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючої судді Олексюк Г.Є.

суддів Філіпова Т.Л.

суддів Гудак А.В.

при секретарі судового засідання Вох В.С.

розглянувши апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Банк "Фінанси та Кредит" в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ "Банк "Фінанси та Кредит" Валендюка В.С на рішення господарського суду Рівненської області від 26.09.16 р.

у справі № 918/1195/14 (суддя Андрійчук О.В. )

позивач Рівненське обласне виробниче комунальне підприємство водопровідно-каналізаційного господарства "Рівнеоблводоканал"

відповідач Фізична особа-підприємець ОСОБА_4

відповідач Виконавчий комітет Рівненська міська рада

третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, Публічне акціонерне товариство "Банк "Фінанси та Кредит"

про скасування права власності

за участю представників сторін:

позивача - Голуба В.А. ( представник, дов. у справі)

відповідача - 1 не з"явився

відповідача -2 не з"явився

третя особа - Хуторець О.В. ( представник, дов. у справі)

Судом роз'яснено представникам сторін права та обов'язки, передбачені ст.ст.20, 22 ГПК України.Заяв про відвід суддів не надходило.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Рівненської області від 01.10.2014 р. у справі №918/1195/14 задоволено позов Рівненського обласного виробничого комунального підприємства водопровідно-каналізаційного господарства "Рівнеоблводоканал" до фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 та Виконавчого комітету Рівненської міської ради про скасування права власності.

Скасовано розпорядження міського голови м.Рівне від 08.12.2005 року №2202-Р про оформлення права власності на нежитлові приміщення на АДРЕСА_1.

Скасовано свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 12.12.2005 року серії НОМЕР_2 на нежитлові приміщення по АДРЕСА_1, видане ОСОБА_4.

Зобов'язано фізичну особу - підприємця ОСОБА_4 звільнити земельну ділянку по АДРЕСА_1 від нежитлових приміщень, розташованих на каналізаційному колекторі діаметром 500 мм., шляхом їх знесення.

Стягнуто з фізичної особи - підприємця ОСОБА_4 та з Виконавчого комітету Рівненської міської ради на користь Рівненського обласного виробничого комунального підприємства водопровідно-каналізаційного господарства "Рівнеоблводоканал" по 1827 грн. 00 коп. витрат по сплаті судового збору.

Постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 10.06.2015 р. у справі № 918/1195/14 апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства "Банк "Фінанси та кредит" на рішення господарського суду Рівненської області від 01.10.2014 р. у справі №918/1195/14 залишено без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. ( а.с.219-222, т.1).

25.11.2015 р. постановою Вищого господарського суду України у вказаній справі касаційну скаргу ПАТ "Банк "Фінанси та кредит" задоволено частково. Постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 10.06.2015р. у справі № 918/1195/14 на рішення господарського суду Рівненської області від 01.10.2015р. скасовано, справу направлено на новий розгляд до господарського суду Рівненської області ( а.с. 77-86, т.2)

Зокрема, суд касаційної інстанції в своїй постанові наголосив:

"Cкасовуючи розпорядження міського голови від 08.12.2005 р. №2202-Р про оформлення права власності на нежитлові приміщення, які належать на праві приватної власності ОСОБА_4, суди попередніх інстанцій належним чином не обґрунтували чим саме порушуються права Рівненського обласного виробничого комунального підприємства водопровідно-каналізаційного господарства "Рівнеоблводоканал".

Також, суди попередніх інстанцій не вказали, які норми чинного законодавства були порушені органом місцевого самоврядування при прийнятті рішення про оформлення права власності на нежитлові приміщення.

Скасовуючи свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 12.12.2005 р. серії НОМЕР_2 на нежитлові приміщення, суди попередніх інстанцій не врахували приписи закону, якими унормовано набуття права власності.

Відповідно до ст. 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, не заборонених законом та вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. 316 Цивільного кодексу України).

Таким чином, суди попередніх інстанцій не надали належної оцінки тому, що ОСОБА_4 на законних підставах та відповідно до вимог чинного законодавства ще в 1999 році, згідно договору купівлі-продажу придбав нерухоме майно, а в подальшому, здійснив будівництво об'єктів нерухомості господарським способом отримавши на нього право власності".

Крім того, вирішуючи спір про звернення позивача до господарського суду за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, суди попередніх інстанцій жодним чином не встановили наявність або відсутність факту порушення відповідачами прав позивача.

Колегія суддів касаційної інстанції вказує про те, що суди попередніх інстанцій при вирішенні даного спору, взагалі, не врахували іпотечний договір від 11.09.2008 р. №01/697/08-МК.

Крім того, судами не взято до уваги, що 01.07.2010 р. було відкрито виконавче провадження щодо майна ОСОБА_4 та актом від 01.06.2011 р. Державною виконавчою службою Рівненського міського управління юстиції в межах виконавчого провадження на відповідальне зберігання банку передано арештовані і описані нежитлові будівлі за адресою: АДРЕСА_1.

Суди попередніх інстанцій приймаючи рішення про скасування розпорядження міського голови від 08.12.2005 р. №2202-Р про оформлення права власності на нежитлові приміщення на АДРЕСА_1; скасування свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 12.12.2005 р. серії НОМЕР_2 видане ОСОБА_4 на нежитлові приміщення по АДРЕСА_1 та зобов'язання Фізичну особу-підприємця ОСОБА_4 звільнити земельну ділянку по АДРЕСА_1 від нежитлових приміщень, розташованих на каналізаційному колекторі діаметром 500 мм, фактично, перешкодили виконанню договору іпотеки".

В подальшому, рішенням господарського суду Рівненської області від 26.09.2016 р. у справі № 918/1195/14 (суддя Андрійчук О.В.) позов Рівненського обласного виробничого комунального підприємства водопровідно-каналізаційного господарства "Рівнеоблводоканал" до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4, Виконавчого комітету Рівненської міської ради за участю третьої особи на стороні відповідачів, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ПАТ "Банк "Фінанси та кредит" про скасування права власності задоволено частково.

Визнано незаконним та скасовано розпорядження міського голови м. Рівне від 08.12.2005 року № 2202-Р "Про оформлення права власності на нежитлові приміщення на АДРЕСА_1". У задоволенні позовної вимоги про визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 12.12.2005 року серії НОМЕР_2 на нежитлові приміщення по АДРЕСА_1, виданого ОСОБА_4, було відмовлено.

Провадження у справі за вимогою про зобов'язання Фізичної особи - підприємця ОСОБА_4 звільнити земельну ділянку по АДРЕСА_1 від нежитлових приміщень, розташованих на каналізаційному колекторі діаметром 500 мм., шляхом їх знесення - припинено.

Додатковим рішенням господарського суду Рівненської області від 20.10.2016р. у справі № 918/1195/14 стягнуто з Виконавчого комітету Рівненської міської ради ( вул. Соборна, 12-А, м. Рівне, 33000, ) на користь Рівненського обласного виробничого комунального підприємства водопровідно-каналізаційного господарства "Рівнеоблводоканал" (вул. Степана Бандери, 2, м. Рівне, 33028, ) 609,00 грн витрат по сплаті судового збору.

Стягнуто з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 (АДРЕСА_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь Рівненського обласного виробничого комунального підприємства водопровідно-каналізаційного господарства "Рівнеоблводоканал" (вул. Степана Бандери, 2, м. Рівне, 33028, ) 609,00 грн. витрат по сплаті судового збору.

Задовольняючи частково позовні вимоги, місцевий господарський суд керувався положеннями ч.2 ст. 19, ст. 144 Конституції України, ст.ст. 65,73 Земельного кодексу України, ч.1 ст. 21, п.4 ч.1 ст. 346,ст. 376 Цивільного кодексу України, ст. 1 Закону України "Про питну воду та питне водопостачання", ч.ч.1,2 ст.10,12,13,18,26,29 Закону України "Про планування і забудову територій" , п.23.4 "Правил користування системами комунального водопостачання та водовід в містах і селищах України", ст.25, ч.ч.1,9,10 ст. 59 Закону України "Про місцеве самоврядування" та прийшов до таких висновків, що:

-розпорядження міського голови № 2202-р від 08.12.2005 року прийняте всупереч вимогам Закону України "Про планування і забудову територій", Правилам користування системами комунального водопостачання та водовід в містах і селищах України, ДБН 360-92** "Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень" тощо, відтак підлягає визнанню незаконним та скасуванню ;

- до свідоцтва про право власності не можуть застосовуватися інститути визнання недійсними правочинів або визнання недійсними нормативних актів чи актів індивідуальної дії , а тому у задоволенні позовної вимоги про скасування свідоцтва про право власності відмовлено;

Оскільки об'єкти нерухомого майна, щодо яких заявлено одну з позовних вимог, відсутні в натурі, а зобов'язання відповідача-1 по їх знесенню - виконані, а тому провадження в цій частині припинено за відсутністю предмета спору.

Не погодившись з постановленим рішенням, Публічне акціонерне товариство "Банк "Фінанси та Кредит" в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ "Банк "Фінанси та Кредит" Валендюка В.С. звернувся з апеляційною скаргою, в якій вказує, що судом першої інстанції неповно та неправильно встановлені обставини, що мають значення для справи, внаслідок неналежного дослідження та оцінки доказів, порушення норм матеріального та процесуального права, в результаті чого прийнято необґрунтоване і незаконне рішення.

Апелянт у скарзі наголошує, що предметом спору є оскарження рішення суб'єкта владних повноважень - Відповідача-2. Позивач мав би звернутись до цього органу місцевого самоврядування із приписом щодо усунення відповідних порушень та при його не задоволенні останнім звернутись до місцевого загального суду в порядку адміністративного судочинства.

Вважає, що суд першої інстанції необґрунтовано прийняв до свого провадження позовну заяву Позивача з порушенням правил підвідомчісті всупереч нормам процесуального права, а саме ч. 1 ст. 12 ГПК України.

Крім того, апелянт наголошує, що приймаючи оскаржуване рішення, судом першої інстанції не було надано належну оцінку доказам, наявним у матеріалах справи.

Вказує, що після проведення огляду каналізаційного колектора діаметром 500 мм по АДРЕСА_1 посадовими особами Позивача мав бути складений акт технічного огляду каналізаційного коллектора, у якому мало б бути відображено наявні порушення. Зазначає, що такий документ відсутній у матеріалах справи. Судом першої інстанції не перевірено наявність такого Акту у Позивача.

На думку апелянта, у матеріалах справи відсутні взагалі будь-які докази здійснення Позивачем своїх обов'язків у відповідності із Правилами щодо перевірки стану зазначеного каналізаційного колектора в період з 1967 року по 2005 рік, зважаючи на те, що зовнішній огляд мереж виконують не рідше одного разу на місяць шляхом обходу трас ліній мережі і огляду зовнішнього стану пристроїв і споруд мережі, що передбачено згаданими Правилами.

Після повернення матеріалів справи з суду касаційної інстанції на новий розгляд судом першої інстанції так і не було встановлено, яким чином чи якою саме площею спірні нежитлові приміщення знаходяться на каналізаційному колекторі.

Судом першої інстанції не досліджувались питання можливості винесення каналізаційного колектора з-під нежитлових приміщень, проігноровано обставини про необхідність здійснювати повного знесення нерухомого майна чи його частини.

Також, на думку апелянта, судом першої інстанції не перевірено належним чином доводи Позивача та не встановлено нормами матеріального права чи було обов'язковим висновок Рівнеоблводоканалу під час підготовки технічної документації та надання дозволу Відповідачу-1 на здійснення реконструкцій первісного нерухомого майна - нежитлових приміщень площею 72,2 кв.м., що були придбані Відповідачем-1 у Відповідача-2 на підставі договору купівлі-продажу від 16.09.1999р. Не було витребувано у Відповідача-2 матеріали з усією технічною документацією, на підставі яких останнім було видано розпорядження № 2202-р від 08.12.2005р. про оформлення права власності на нежитлові приміщення площею 979,1 кв.м. за ОСОБА_4

Також, судом першої інстанції не надано належної оцінки висновку № 7137 судової будівельно-технічної експертизи від 07.07.2016 року.

Вказує на помилковість висновків суду щодо дослідження постанови Вищого адміністративного суду України у справі №К800/44656/13 за касаційною скаргою АТ "Банк "Фінанси та Кредит".Наголошує, що Вищий адміністративний суд України перевірив законність розпорядження міського голови м. Рівне від 08.12.2005 року №2202-Р про оформлення права власності на нежитлові приміщення належні ОСОБА_4, свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 12.12.2005 року серії НОМЕР_2 на нежитлові приміщення належні ОСОБА_4

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Банк "Фінанси та Кредит просить задовольнити та скасувати рішення господарського суду Рівненської області від 26.09.2016р. по справі № 918/1195/14 повністю, а в задоволенні позову Рівненського обласного виробничого комунального підприємства водопровідно-каналізаційне господарство "Рівнеоблводоканал" до Фізичної особи підприємця ОСОБА_4, Виконавчого комітету Рівненської міської ради, третя особа на стороні відповідачів, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Публічне акціонерне товариство "Банк "Фінанси та Кредит" про скасування права власності відмовити.

У відзиві на апеляційну скаргу ФОП ОСОБА_4 вказує на безпідставне покликання третьої особи на постанову Вищого адміністративного суду України від 04.03.2014 року по справі № К800/44656/13 в якості носія преюдиціальних обставин з огляду на те, що, як роз'яснено в п. 2.6 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011р. №18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", не потребують доказування преюдиціальні обставини, тобто встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, - при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо.

З тексту вказаної постанови Вищого адміністративного суду України не вбачається, що вимоги про скасування розпорядження міського голови м. Рівне від 08.12.2005 року №2202-Р про оформлення права власності на нежитлові приміщення, належні ОСОБА_4, скасування свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 22.12.2005 року серії НОМЕР_2 на належні ОСОБА_4 нежитлові приміщення віднесені до виключеної компетенції адміністративного суду.

В обґрунтування своїх висновків Вищий адміністративний суд України виходив з того, що відсутність порушення прав та охоронюваних законом інтересів позивача є підставою для відмови у позові.

Просить відмовити ПАТ "Банк "Фінанси та кредит" у задоволенні апеляційної скарги.

Інших відзивів на апеляційну скаргу не надійшло, що відповідно до ч.2 ст. 96 ГПК України не перешкоджає перегляду рішення місцевого господарського суду.

В судовому засіданні представник апелянта повністю підтримав вимоги апеляційної скарги з підстав, викладених у ній. Просить скасувати рішення господарського суду Рівненської області від 26.09.2016р. у справі № 918/1195/14 та прийняти рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Представник позивача в судовому засіданні повністю заперечив вимоги апеляційної скарги, вважає їх надуманими і такими , що не відповідають обставинам справи. Просить рішення господарського суду Рівненської області від 26.09.2016р. у вказаній справі залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Представник відповідача 2 в судовому засіданні 18.01.2017р. заперечив вимоги апеляційної скарги, вважає оскаржуване рішення обґрунтованим та законним , а доводи апелянта надуманими. Просить відмовити у задоволенні скарги.

Відповідач ФОП ОСОБА_4не з"явився, про час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлявся належним чином та заздалегідь, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення ( а.с. 40, т.2).

Стаття 22 ГПК України зобов'язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами. Оскільки явка в судове засідання представників сторін - це право, а не обов'язок, справа може розглядатись без їх участі, якщо нез'явлення цих представників не перешкоджає вирішенню спору.

Статтею 77 ГПК України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених статтею 69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні. Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

З врахуванням того, що у матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу у відсутність відповідача ФОП ОСОБА_4

Відповідно до статті 101 Господарського процесуального кодексу України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі. У процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу.

Заслухавши пояснення представників сторін, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши повноту з'ясування та доведеність всіх обставин, що мають значення для справи, дослідивши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права при винесенні оскарженого рішення, судова колегія вважає, що апеляційна скарга ПАТ "Банк "Фінанси та кредит" до задоволення не підлягає, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 16.09.1999 року між Комітетом з приватизації Рівненської міської ради та ФОП ОСОБА_4 (надалі- відповідач -1) укладено договір купівлі-продажу будівлі (споруди, приміщення) шляхом викупу та посвідчено його приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Кострикіним В.І. за № 4067.

За умовами вказаного договору відповідач ФОП ОСОБА_4 придбав частину нежитлових приміщень одноповерхового дерев'яного будинку в одноповерховому цегляному нежитловому будинку загальною площею 72,2 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

14.10.1999 року Комітетом з приватизації Рівненської міської ради ФОП ОСОБА_4. видано свідоцтво про право власності № 286, яким посвідчено, що нежитлове приміщення (частина) за адресою: АДРЕСА_1, дійсно належить йому на праві власності.

На підставі розпорядження міського голови м. Рівне від 08.12.2005 року № 2202-р виконавчим комітетом Рівненської міської ради ФОП ОСОБА_9 видане свідоцтво від 12.12.2005 року про право власності на нерухоме майно - нежитлові приміщення загальною площею 979,1 кв.м за адресою: АДРЕСА_1, реєстрація за ним права власності на таке нерухоме майно проведена КП "Рівненське міське бюро технічної інвентаризації", про що видано витяг від 12.12.2005 року № 9239811.

27.03.2008 року між Рівненською міською радою та ФОП ОСОБА_4 укладено договір оренди на земельну ділянку площею 1716 кв. м.

Як вбачається з витягу від 27.12.2013 року (індексний номер 15585814) з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності нерухоме майно, нежитлові приміщення загальною площею 979,1 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1, зареєстровані за відповідачем-1 на праві приватної власності.

При цьому колегія суддів зауважує, що однієї з вимог позивача є скасування свідоцтва про право власності.

Аналізуючи зазначені обставини, колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке.

Як встановлено матеріалами справи, на земельній ділянці по АДРЕСА_1 знаходиться каналізаційний колектор діаметром 500 мм, про що свідчать викопіровка з плану м. Рівне - "План земельної ділянки, що пропонується до передачі в оренду приватному підприємцю ОСОБА_4 в АДРЕСА_1", погоджена начальником Управління містобудування та архітектури Рівненського міськвиконкому 22.12.2005 року, викопіювання з генплану м. Рівне в масштабі 1:500.

Вказаний каналізаційний колектор введений в експлуатацію 01.11.1967 року та перебуває на балансі позивача під кодом 1221, рахунок 103, що стверджується довідкою про наявність основних засобів.

За визначенням, наведеним у ст. 1 Закону України "Про питну воду та питне водопостачання" (у редакції, чинній станом на дату виникнення спірних правовідносин), централізоване водовідведення - господарська діяльність із відведення та очищення комунальних та інших стічних вод за допомогою комплексу об'єктів, споруд, колекторів, трубопроводів, пов'язаних єдиним технологічним процесом.

Каналізація - сукупність споруд, призначених для відведення стічних вод з території населеного пункту або його частини, яка має відповідну мережу труб й колекторів (каналів), вулична каналізаційна мережа - трубопроводи, прокладені вздовж вулиць, мережа провулків, набережних тощо (Розділ "Визначення" Наказу Державного комітету України житлово-комунального господарства України № 65 від 01.07.1994 року "Про затвердження Правил користування системами комунального водопостачання та водовід в містах і селищах України" (у редакції, чинній станом на дату виникнення спірних правовідносин).

Згідно з Додатком № 1 Правил користування системами комунального водопостачання та водовід в містах і селищах України до мереж каналізації, які приймаються на баланс Водоканалу та експлуатуються ним, відносяться напірні та самотічні колектори, вуличні каналізаційні мережі, внутрішньоквартальні каналізаційні мережі.

Відповідно до п. 12.1.1. Наказу Держжитлокомунгоспу від 05.07.1995 року № 30 "Про затвердження Правил технічної експлуатації систем водопостачання та водовідведення населених пунктів України" (у редакції, чинній станом на дату виникнення спірних правовідносин) каналізаційна мережа повинна забезпечити безперебійне і надійне приймання та відведення стічних вод з території населеного пункту до місця їх очищення та використання в різних цілях.

У п. 2.1.9. Правил технічної експлуатації систем водопостачання та водовідведення населених пунктів України передбачено, що до функцій Водоканалу входять, зокрема постійний контроль за якістю питної води згідно з ГОСТом 2874-82 "Вода питна", санітарно-технічним станом водопровідних споруд і мереж та за розподілом води між споживачами в системі водопостачання.

Пунктом 12.2.1. Правил технічної експлуатації систем водопостачання та водовідведення населених пунктів України технічне обслуговування мережі передбачає зовнішній і внутрішній (технічний) огляди мережі і споруд на ній: дюкерних і з'єднувальних камер, колодязів, напірних і самоплинних трубопроводів (колекторів), аварійних випусків, естакад і водопропускних труб під каналізаційними трубопроводами тощо.

Технічний огляд внутрішнього стану каналізаційної мережі, пристроїв і споруд на ній виконують з періодичністю: для оглядових колодязів і аварійних випусків - один раз на рік; для камер, естакад і переходів - один раз на квартал; для колекторів і каналів - один раз на два роки. Каналізаційні колектори, що відводять стоки в кількості більше 3000 л/с, повинні оглядатися кожні півроку, а ті, що відводять стоки у кількості 1000 - 3000 л/с, - щорічно (п. 12.2.6. Правил технічної експлуатації систем водопостачання та водовідведення населених пунктів України).

Отже, з огляду на наведені норми чинного законодавства та наявних матеріалів справи вбачається, що каналізаційні мережі перебувають на балансі позивача, який забезпечує їх експлуатацію та підтримку у належному технічному стані.

В свою чергу, як вбачається з матеріалів справи, 09.04.2014 року працівниками позивача на виконання Правил технічної експлуатації систем водопостачання та каналізування населених пунктів України проведено обстеження каналізаційного колектора діаметром 500 мм та встановлено, що нежитлові приміщення по АДРЕСА_1 розміщені на лінії такого каналізаційного колектора, чим порушено ст.ст. 113, 114 ЗК України, ст.ст. 36, 37 Закону України "Про питну воду та питне водопостачання", а також п. 15.5 Правил користування системами централізованого комунального водопостачання та водовідведення в населених пунктах України, затверджених наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 27.06.2008 року № 190, у зв'язку з чим позивачем винесено припис з вимогою усунути порушення шляхом винесення мережі водовідведення з-під плями забудови або демонтажу нежитлових приміщень.

В свою чергу, листом від 22.04.2014 року відповідач-1 повідомив позивача про те, що вимоги, викладені у приписі, він вважає незаконними, а тому вони не можуть бути задоволені.

У той же час відповідач ФОП ОСОБА_4 визнав, що при виконанні будівельних робіт по реконструкції нежитлових приміщень по АДРЕСА_1 під дільницю копчення риби, йому було відомо про те, що через вказану земельну ділянку проходить каналізаційний колектор, проте Державною технічною комісією вказаний об'єкт був прийнятий в експлуатацію, про що свідчить акт від 05.09.2001 року ( каналізаційний колектор введений в експлуатацію ще у 01.11.1967 року, а його обстеження проведено 09.04.2014 року).

Як вірно встановлено судом першої інстанції, матеріали справи не містять документально підтверджених фактів проведення позивачем обстежень каналізаційного колектору у період з 1967 по квітень 2014 року .

Крім того, як свідчать матеріали справи та встановлено місцевим господарським судом, право власності відповідача- ФОП ОСОБА_4 на нежитлові приміщення загальною площею 979,1 кв.м за адресою: АДРЕСА_1, належить йому відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно, видане виконавчим комітетом Рівненської міської ради 08.12.2005 року на підставі розпорядження міського голови № 2202-р від 08.12.2005 року.

На підтвердження можливості оформлення права власності на реконструйовані нежитлові приміщення загальною площею 979,1 кв.м за адресою: АДРЕСА_1, за ФОП ОСОБА_4 до матеріалів справи долучено висновок КП "Рівненське міське бюро технічної інвентаризації" від 01.12.2005 року (в якому міститься посилання, зокрема на дозвіл на виконання будівельних робіт № 142 від 04.10.2000 року і техдокументацію) та акт державної технічної комісії про прийняття закінченого будівництвом об'єкта в експлуатацію від 05.09.2001 року.

З огляду на зазначене, колегія суддів вважає за необхідне застосувати такі норми чинного законодавства.

Так, згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 10 Закону України "Про планування і забудову територій" (у редакції, чинній станом на дату виникнення спірних правовідносин) планування територій на місцевому рівні забезпечується відповідними місцевими радами та їх виконавчими органами, Київською та Севастопольською міськими державними адміністраціями відповідно до їх повноважень, визначених законом, і полягає у розробленні та затвердженні генеральних планів населених пунктів, схем планування територій на місцевому рівні та іншої містобудівної документації, регулюванні використання їх територій, ухваленні та реалізації відповідних рішень про дотримання містобудівної документації. Розроблення, погодження та експертиза містобудівної документації провадяться згідно з встановленими державними стандартами, нормами та правилами в порядку, визначеному законодавством.

Сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи в межах своїх повноважень вирішують питання планування, забудови та іншого використання територій згідно із схемою планування територій відповідних адміністративно-територіальних одиниць. Схемами планування територій на місцевому рівні в разі необхідності може визначатися доцільність розроблення генеральних планів окремих населених пунктів (ч. ч. 2, 3 ст. 11 Закону України "Про планування і забудову територій").

Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України "Про планування і забудову територій" генеральним планом населеного пункту визначаються, зокрема межі функціональних зон, пріоритетні та допустимі види використання та забудови територій; загальний стан довкілля населеного пункту, основні фактори його формування, містобудівні заходи щодо поліпшення екологічного і санітарно-гігієнічного стану; території, які мають будівельні, санітарно-гігієнічні, природоохоронні та інші обмеження їх використання; інші вимоги, визначені державними будівельними нормами.

Частина 1 ст. 13 Закону України "Про планування і забудову територій" визначає, що детальний план території розробляється згідно з генеральним планом населеного пункту та визначає розташування інженерно-транспортної інфраструктури; інші вимоги, визначені державними будівельними нормами.

В свою чергу, ч.1 ст. 18 Закону України "Про планування і забудову територій" унормовано, що при здійсненні планування і забудови територій на місцевому рівні врахування громадських інтересів полягає у визначенні потреби територіальної громади в територіях, необхідних для розташування, утримання об'єктів житлово-комунального господарства, соціальної, інженерно-транспортної інфраструктури, вирішення інших завдань забезпечення сталого розвитку населеного пункту.

У ч.ч. 1-3 ст. 26 Закону України "Про планування і забудову територій" передбачено, що для забезпечення дотримання вимог законодавства, а також регіональних та місцевих правил забудови, державних стандартів, норм і правил, містобудівної документації фізичним та юридичним особам за їх письмовим зверненням надаються єдині умови і обмеження забудови земельних ділянок, вихідні дані на проектування об'єктів містобудування (далі - вихідні дані). У разі відсутності місцевих правил забудови для будівництва окремого об'єкта містобудування на території кварталу існуючої забудови розробляється містобудівне обґрунтування розташування об'єкта містобудування в цьому кварталі. Містобудівне обґрунтування повинно містити текстові та графічні матеріали, розрахунки щодо можливості розташування об'єкта містобудування в кварталі та його параметрів з урахуванням державних будівельних норм.

Проектна документація на будівництво об'єктів містобудування розробляється згідно з вихідними даними на проектування з дотриманням вимог державних стандартів, норм і правил, регіональних і місцевих правил забудови та затверджується замовником в установленому законом порядку (ч. 1 ст. 28 Закону України "Про планування і забудову територій").

За ч. 3 ст. 29 Закону України "Про планування і забудову територій" дозвіл на виконання будівельних робіт надається на підставі, зокрема проектної документації; рішення виконавчого органу відповідної ради або місцевої державної адміністрації про дозвіл на будівництво об'єкта містобудування.

Отже, з огляду на зазначені норми, колегія суддів зауважує, що планування та забудова територій на місцевому рівні забезпечується відповідними місцевими радами та їх виконавчими органами і здійснюються з врахуванням будівельних, санітарно-гігієнічних, природоохоронних обмежень, інших вимог, визначених державними будівельними нормами, а дозвіл на будівництво може бути виданий лише за умови дотримання вимог державних стандартів, норм і правил, регіональних і місцевих правил забудови.

Крім того, як вбачається з висновку № 7137 судової будівельно-технічної експертизи від 07.07.2016 року, згідно з викопіювання з генплану та наданої копії топографо-геодезичної зйомки мереж та комунікацій на земельній ділянці по АДРЕСА_1, переданій в оренду відповідачу-1 для обслуговування нежитлових приміщень, знаходиться каналізаційний колектор діаметром 500 мм, на лінії якого знаходяться нежитлові приміщення. При візуальному обстеження земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1, встановлена наявність каналізаційного колектора діаметром 500 мм з трьома каналізаційними колодязями та люками. На лінії каналізаційного колектора діаметром 500 мм, що проходить по земельній ділянці по АДРЕСА_1, нежитлові приміщення відсутні. У зв'язку з чим на дату проведення дослідження необхідності винесення каналізаційного колектора з-під плями забудови немає.

Отже, з висновку судового експерта судом встановлено, що на лінії каналізаційного колектора діаметром 500 мм знаходилися нежитлові приміщення, належні на праві власності відповідачу-1.

У свою чергу, за п. 23.4. Правил користування системами комунального водопостачання та водовід в містах і селищах України забороняється, зокрема споруджувати над водопровідними та каналізаційними мережами і пристроями будь-які будівлі без дозволу Водоканалу.

Колегія суддів апеляційної інстанції зауважує, що матеріали справи не містять дозволу позивача на будівництво та реконструкцію нежитлових приміщень загальною площею 979,1 кв.м за адресою: АДРЕСА_1, що знаходяться у власності відповідача-1.

З огляду на зазначене, колегія суддів зауважує, що відповідно ст. 65 Земельного кодексу України (у редакції, чинній станом на дату виникнення спірних правовідносин) ( надалі -ЗК) земельні ділянки, надані в установленому порядку підприємствам, установам та організаціям для здійснення відповідної діяльності визнаються землями промисловості, транспорту, зв'язку, енергетики, оборони та іншого призначення, порядок використання яких встановлюється законом.

Згідно зі ст. 73 ЗК України до земель трубопровідного транспорту належать земельні ділянки, надані під наземні і надземні трубопроводи та їх споруди, а також під наземні споруди підземних трубопроводів. Уздовж наземних, надземних і підземних трубопроводів встановлюються охоронні зони.

Відповідно до вимог додатку 8.1 (обов'язковий) ДБН 360-92** "Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень" відстань по горизонталі (у світлі) від найближчих підземних мереж до фундаментів будівель та споруд має становити: від водопроводу і напірної каналізації - 5,0 м; самопливної каналізації (побутової та дощової) - 3,0 м. У примітці 6 додатку 8.1 ДБН 360-92** зазначено, що при укладенні мереж у захисних футлярах відстань між футляром та іншими мережами і спорудами визначається умовами провадження робіт. Доступ до каналізаційного колектору з метою його огляду, технічного обслуговування та ремонту забезпечується шляхом обладнання каналізаційних камер (оглядових колодязів) у визначених проектною документацією місцях.

З огляду на наведене, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції, що спорудження будь-яких об'єктів нерухомого майна над каналізаційними мережами заборонено вимогами чинного законодавства, а відстань між підземними каналізаційними мережами та фундаментом будівлі має становити від 3 до 5 м.

Вказані вимоги під час реконструкції нежитлових приміщень по АДРЕСА_1 ФОП ОСОБА_4 дотримані не були, а отже будівництво суперечило санітарно-гігієнічним вимогам, державним будівельним нормам тощо.

Прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів полягає у підтвердженні державними приймальними комісіями готовності до експлуатації об'єктів нового будівництва, реконструкції, реставрації, капітального ремонту будівель і споруд як житлово-громадського, так і виробничого призначення, інженерних мереж та споруд, транспортних магістралей, окремих черг пускових комплексів (далі - закінчені будівництвом об'єкти), їх інженерно-технічного оснащення відповідно до затвердженої в установленому порядку проектної документації, нормативних вимог, вихідних даних на проектування.

З огляду на зазначене, колегія суддів зауважує, що згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 144 Конституції України місцеве самоврядування є правом територіальної громади самостійно вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України в порядку, встановленому законом, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування: сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи.

Статтею 25, ч.ч. 1, 9, 10 ст. 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" передбачено, що сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання. Рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. Рішення виконавчого комітету ради з питань, віднесених до власної компетенції виконавчих органів ради, можуть бути скасовані відповідною радою. Акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Частиною 1 ст. 74 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" передбачено, що органи та посадові особи місцевого самоврядування несуть відповідальність за свою діяльність перед територіальною громадою, державою, юридичними і фізичними особами.

Частиною 1 ст. 21 ЦК України передбачено, що суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

З огляду на зазначені положення Конституції України та цивільного законодавства , колегія суддів вважає вірним висновок місцевого господарського суду щодо визнання незаконним та скасування розпорядження міського голови № 2202-р від 08.12.2005 року, оскільки воно прийняте всупереч вимогам закону України « Про планування і забудову територій", Правил користування системами комунального водопостачання та водовід в містах і селищах України, ДБН 360-92** "Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень".

Щодо вимог про визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 12.12.2005 року, колегія суддів відзначає таке.

Так, видача свідоцтва про право власності передбачена у п. 6 Тимчасового положення про порядок державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 07.02.2002 року №7/5 (у редакції, чинній станом на дату виникнення спірних правовідносин), що регулює оформлення права власності на об'єкти нерухомого майна, яке здійснюється місцевими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування, державними органами приватизації, Державним управлінням справами на житлові та нежитлові об'єкти. При цьому, БТІ можуть лише за дорученням вказаних органів проводити підготовку документів для видачі свідоцтв.

В свою чергу, як вірно зауважив місцевий господарський суд, правовстановлюючим документом є саме розпорядження міського голови № 2202-р від 08.12.2005 року, отже визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 12.12.2005 року не призводить до відновлення порушеного права, визначеного позивачем як предмет спору. Відтак, свідоцтво не може виступати предметом спору: таким може бути лише правовстановлюючий документ, на підставі якого видано свідоцтво, а у відповідних випадках - також акт про державну реєстрацію права власності на об'єкт нерухомого майна.

Отже, свідоцтво про право власності є лише документом, яким оформлюється (підтверджується) право власності. Саме лише свідоцтво про право власності на певний об'єкт майна не є правовстановлюючим документом, хоча й може оцінюватися у вирішенні спорів відповідно до вимог ГПК України в сукупності з іншими доказами у справі.

Колегія суддів вважає вірним висновок місцевого суду, що до свідоцтва не можуть застосовуватися інститути визнання недійсними правочинів або визнання недійсними нормативних актів чи актів індивідуальної дії. Аналогічна правова позиція наведена Вищим господарським судом України, зокрема у справах № 920/1337/15 від 22.03.2016 року, № 909/1050/14 від 20.04.2016 року, № 914/495/16 від 31.08.2016 року .

Крім того, як свідчать матеріали справи, нежитлові приміщення по АДРЕСА_1 знесені відповідачем-1 на виконання рішення суду у даній справі.

За п. 4 ч. 1 ст. 346 ЦК України право власності припиняється у разі знищення майна.

Право власності на майно припиняється в разі його знищення. У разі знищення майна, права на яке підлягають державній реєстрації, право власності на це майно припиняється з моменту внесення за заявою власника змін до державного реєстру (ст. 349 ЦК України).

За таких обставин, суд першої інстанції правомірно відмовив у задоволенні позовної вимоги про скасування свідоцтва про право власності.

Щодо вимоги про звільнення земельної ділянки від нежитлових приміщень шляхом їх знесення, колегія суддів зауважує таке.

Як встановлено вище у даній постанові, Розпорядження міського голови № 2202-р від 08.12.2005 року прийняте з істотними порушеннями будівельних норм і правил, а отже є незаконним.

За ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. У разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов'язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов'язана відшкодувати витрати, пов'язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану.

В свою чергу, як вбачається з матеріалів справи, на виконання рішення господарського суду Рівненської області у цій справі від 01.10.2014 року, видано наказ від 17.10.2014 року.

Так, в ході примусового виконання судового рішення відповідач-1 самостійно зніс нежитлові приміщення, розташовані на каналізаційному колекторі діаметром 500 мм, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1, про що складено акт державного виконавця від 23.02.2015 року. У зв'язку з цим органом ДВС винесено постанову ВП № 46477098 про закінчення виконавчого провадження від 25.02.2015 року з примусового виконання наказу № 918/1195/14 від 17.10.2014 року про зобов'язання Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 звільнити земельну ділянку по АДРЕСА_1 від нежитлових приміщень, розташованих на каналізаційному колекторі діаметром 500 мм, шляхом знесення таких приміщень.

Крім того, доказом того, що нежитлових приміщень по АДРЕСА_1 немає, свідчать також висновок судового експерта у даній справі та обставини, встановлені у справі № 569/4808/15-ц за позовом ОСОБА_4 до ПАТ " Банк "Фінанси та кредит" про визнання договору іпотеки припиненим, які згідно з ч. 3 ст. 35 ГПК України не потребують доказування.

Таким чином , об'єкти нерухомого майна, щодо яких заявлено одну з позовних вимог, відсутні в натурі, а зобов'язання відповідача-1 по їх знесенню - виконані.

Отже, відповідач-1 на виконанні рішення суду вчинив дії по звільненню земельної ділянки по АДРЕСА_1 від нежитлових приміщень, розташованих на каналізаційному колекторі діаметром 500 мм., шляхом знесення таких приміщень.

З огляду на наведене, колегія суддів констатує, що оскільки відсутній об"єкт нерухомого майна , який підлягає знесенню та відповідно відсутній спір в цій частині, місцевий господарський суд правомірно, в силу п.1-1 ч.1 ст.80 ГПК України, припинив провадження у справі щодо даної позовної вимоги.

Крім того, суд апеляційної інстанції вважає вірним висновок місцевого суду , щодо відсутності підстав для задоволення заяви третьої особи на стороні відповідача про застосування позовної давності, з огляду на таке.

Так, згідно приписів ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність може бути застосована лише стороною у справі, тобто позивачем або відповідачем (ст. 21 ГПК України). Заява про сплив позовної давності, зроблена будь-якою іншою особою (в тому числі й учасником судового процесу, включаючи прокурора, який не є стороною у справі), крім сторони у спорі, не є підставою для застосування судом позовної давності

Відповідно до п.2.1 Постанови Пленуму ВГСУ "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів"№ 10від 29.05.2013р., заява про сплив позовної давності, зроблена будь-якою іншою особою (в тому числі й учасником судового процесу, включаючи прокурора, який не є стороною у справі), крім сторони у спорі, не є підставою для застосування судом позовної давності. Зокрема, частиною четвертої статті 27 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК) передбачено, що треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, користуються процесуальними правами сторони (за певними винятками); при цьому права сторони, визначені, зокрема, статтею 22 та іншими нормами цього Кодексу, є саме процесуальними, в той час як згаданий припис статті 267 ЦК України є нормою права матеріального і не може розумітися як можливість застосування господарським судом позовної давності за заявами зазначених третіх осіб.

Щодо доводів апелянта про те, що даний спір підвідомчий судам адміністративної юрисдикції, колегія суддів зауважує таке.

Так, колегія суддів констатує, що як вбачається з обставин та матеріалів справи, в основі даного спору лежить спір про право, а сторонами є суб'єкти господарювання.

Щодо покликань апелянта на на постанову Вищого адміністративного суду України від 04.03.2014 року у справі №К 800/44656/13 за позовом ОСОБА_10 до міського голови міста Рівне, Комунального підприємства "Рівненське міське бюро технічної інвентаризації", третя особа - ОСОБА_4 про визнання розпорядження нечинним, його скасування та скасування державної реєстрації права власності, в результаті якої, суд, скасувавши рішення першої та апеляційної інстанцій, ухвалив нове рішення, яким відмовив в задоволені позову,колегія суддів відзначає наступне.

Так, в зазначеній постанові, суд касаційної інстанції вказав, що підставою для скасування рішення є відсутність порушення прав та охоронюваних законом інтересів позивача. При цьому, суд посилається на висновки Верховного Суду України, викладені в постанові від 10.04.2012 року, у якій останній, проаналізувавши положення ч. 1 ст. 2 та ст. 17 КАС України, висловив таку правову позицію: "суд захищає лише порушені, невизнані або оспорювані права, свободи та інтереси учасників адміністративних відносин. Визнання протиправним рішення суб'єкта владних повноважень можливе лише за позовом особи, право або законний інтерес якої порушені цим рішенням".

Щодо іпотечного договору від 11.09.2008 р. №01/697/08-МК, укладеного між Відкритим акціонерним товариством "Банк "Фінанси та Кредит" (іпотекодержатель) та ОСОБА_4 (іпотекодавець) щодо нежитлових приміщень по АДРЕСА_1, загальною площею 979, 1 кв. м., колегія суддів апеляційного суду відзначає, що ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 червня 2016 року касаційну скаргу ПАТ « Банк « Фінанси та кредит» в особі уповноваженої Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Чернявської О.С. відхилено, рішення Рівненського міського суду від 03 лютого 2016 р. та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 25 березня 2016 року, якими визнано іпотечний договір №01/697/08-МК від 11 вересня 2008 року припиненим -залишено без змін. У даній ухвалі ВССУ з посиланням на висновок експертизи вказав , що цегляні нежитлові приміщення ,загальною площею 979,1 м.кв. втратили споживчі якості в результаті знищення, а відповідно до ст. 17 Закону України « Про іпотеку» іпотека припиняється у разі знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди),якщо іпотекодавець її не відновив.(т.3,а.с.184-185) Доказів скасування даної ухвали ВССУ Верховним судом України матеріали справи не містять

Таким чином, доводи апеляційної скарги та пояснення представника апелянта не спростовують по суті правильного висновку суду, викладеного у оскаржуваному рішенні.

В силу ст.ст. 33, 38, 43,47 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності, коли кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, а суд, оцінивши подані по справі докази за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, повинен прийняти рішення за результатами обговорення усіх цих обставин.

Апеляційний господарський суд вважає, що судом першої інстанції в порядку статті 43 Господарського процесуального кодексу України всебічно, повно і об'єктивно досліджено матеріали справи та вірно застосовані норми процесуального і матеріального права, у зв'язку з чим відсутні правові підстави для задоволення апеляційної скарги третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору- Публічного акціонерного товариства "Банк "Фінанси та Кредит" та скасування чи зміни рішення господарського суду Рівненської області від 26 вересня 2016 року у справі № 918/1195/14.

Судовий збір за подачу апеляційної скарги відповідно до ст. 49 ГПК України в зв"язку з відмовою в її задоволенні покладається на апелянта.

Керуючись ст.ст. 49,99,101,103,105 ГПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Рішення господарського суду Рівненської області від 26 вересня 2016 року у справі № 918/1195/14 залишити без змін, а апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Банк "Фінанси та Кредит" залишити без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

Головуюча суддя Олексюк Г.Є.

Суддя Філіпова Т.Л.

Суддя Гудак А.В.