ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" січня 2017 р. Справа № 907/335/16

Львівський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Матущака О.І.

суддів Бойко С.М.

ОСОБА_1

розглянув апеляційну скаргу заступника прокурора Закарпатської області м.Ужгород 05/2-1451-16 від 22.12.2016 р.

на рішення господарського суду Закарпатської області від 03.11.2016р.

у справі № 907/335/16

за позовом: керівника Ужгородської місцевої прокуратури м. Ужгород

до відповідача 1: Ужгородської міської ради м. Ужгород

до відповідача 2: Закарпатської обласної клінічної лікарні ім. А.Новака м. Ужгород

за участю третіх осіб, які не заявляють

самостійних вимог на предмет спору

на стороні відповідача 2: товариства з обмеженою відповідальністю Турист ЛТД, м. Ужгород

про визнання незаконним та скасування п. 1.17. рішення Ужгородської міської ради 17 сесії 6 скликання № 922 від 31.05.2013 р. та п. 1.31. рішення Ужгородської міської ради 17 сесії 6 скликання № 865 від 29.03.2013 р.; визнання недійсним договору оренди землі № 1588 від 11.06.2013 р., скасування його державної реєстрації та повернення земельної ділянки до територіальної громади міста Ужгорода

за участю представників сторін від:

від прокуратути: ОСОБА_2- згідно посвідчення №020325 від 06.09.2013р.

від позивача: не зявився

від відповідача-1: ОСОБА_3- за довіреністю від 19.12.2016 р. за № 03

17/547

від відповідача-2: ОСОБА_4 - за довіреністю б/н від 31.05.2016 р.

від третьої особи: ОСОБА_5- за довіреністю від 27.09.2016 р.

В С Т А Н О В И В:

Рішенням Господарського суду Закарпатської області від 03.11.2016 року даній справі № 907/335/16 (колегія у складі головуючого судді Пригари Л.І., суддів Бобрика Г.Й. та Ушак І.Г.) у задоволенні повних вимог відмовлено.

Рішення загалом мотивовано тим, що прокурор всупереч вимог ст. 29 ГПК України належним чином не обґрунтував, чому саме він звернувся із позовом у даній справі як позивач, не надав доказів порушення його прав та охоронюваних законом інтересів у відповідності до ст. 1 ГПК України, послався лише на формальне порушення норм чинного законодавства, а також, що оспорюваними рішеннями органу місцевого самоврядування не змінювалася категорія земельної ділянки за її цільовим призначенням, оскільки у відповідності до п.б) ч.1ст.19 Земельного кодексу України, така категорія землі як землі житлової та громадської забудови, не поділяється на дві окремі, а відносяться до однієї. Тому, попередня категорія такої ділянки лише як землі громадської забудови без зазначення «житлової», не змінює вказаної категорії на іншу. Оскільки відмовлено у задоволенні позову щодо визнання недійсними рішень міської ради, відповідно і відмовлено у визнанні недійсним договору оренди, який укладений за наслідками таких рішень.

Не погоджуючись з рішенням місцевого господарського суду, заступник прокурора Закарпатської області оскаржив його в апеляційному порядку.

Апеляційна скарга загалом мотивована тим, що суд першої інстанції помилково вважав, що під час прийняття органом місцевого самоврядування рішення про надання в оренду земельної ділянки не змінена категорія землі відповідно до ст. 19 Земельного кодексу України, оскільки ототожнив не тотожні поняття «категорія земельної ділянки» та «цільове використання земельної ділянки» і фактично змінив цільове призначення із земель громадської забудови у землі житлової забудови без окремого рішення з цього приводу Ужгородської міської ради.

Крім цього, прокурор вважає, що оскільки статутом Закарпатської обласної клінічної лікарні ім.Новака не передбачено здійснення комерційної діяльності, а на сьогоднішній день третьою особою уже здійснено будівництво багатоповерхових житлових будинків на ній, тому також вважає, що вказана обставина є достатньою і самостійною для задоволення позову, оскільки відсутність у закладу охорони здоровя відповідних кодів видів економічної діяльності операції з нерухомим майном, автоматично призводить до зміни цільового призначення земельної ділянки.

Такою ж самостійною підставою вважає і те, що оспорюване рішення міськради прийнято всупереч вимог ст. 39 Земельного кодексу України та ст. 25 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», якими врегульовано режим забудови територій, визначених для містобудівних потреб і який встановлюється в генеральних планах населених пунктів, планах зонування та детальних планах територій, чого дотримано не було.

Також, вважає, що таке рішення органу місцевого самоврядування прийнято з порушенням ст.ст. 41, 42 Земельного кодексу України, оскільки надавати земельну ділянку у власність чи оренду можливо лише житлово-будівельному кооперативу, а відповідач-2 таким не є.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач-2 заперечив щодо доводів апеляційної скарги прокурора фактично за тих же підстав і обставин, якими обґрунтоване оскаржуване рішення суду першої інстанції, а також звернув увагу окремо на те, що прокурор всупереч вимог ст. 29 ГПК України, належним чином не обґрунтував, у звязку із чим він звернувся із позовом у даній справі, і лише послався на формальне порушення норм чинного законодавства.

У запереченнях на апеляційну скаргу Ужгородська міська рада також звернула увагу на те, що прокурором не обґрунтовано порушення прав та охоронюваних інтересів держави а також те, що у поставі Верховного суду України від 11.11.2014 р. зроблено висновок про те, що у разі прийняття органом місцевого самоврядування (як субєктом владних повноважень) ненормативного акту, що застосовується одноразово, який після реалізації вичерпує свою дію фактом його виконання і з прийняттям якого виникають правовідносини, повязані із реалізацією певних субєктивних прав та охоронюваних законом інтересів (зокрема рішення про передачу земельних ділянок у власність, укладання договору оренди) позов, предметом якого є спірне рішення органу місцевого самоврядування, не повинен розглядатися, оскільки обраний позивачем спосіб захисту порушених прав не забезпечує їх реального захисту.

Присутній в судовому засіданні прокурор підтримав доводи та заперечення викладені у апеляційній скарзі,просив її задовольнити, оскаржуване рішення суду першої інстанції скасувати і прийняти нове, яким позов задовольнити у повному обсязі.

Представники обох відповідачів та третьої особи просили у задоволенні апеляційної скарги відмовити, а оскаржуване рішення залишити без змін.

Розглянувши наявні у справі матеріали, давши належну оцінку доводам апеляційної скарги, відзиву на неї, заслухавши пояснення представників сторін у судовому засіданні, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з огляду на таке.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та перевірено апеляційним, рішенням 16-ої сесії 6-го скликання Ужгородської міської ради № 865 від 29.03.2013 р. (п. 1.31) Закарпатській обласній клінічній лікарні ім. А.Новака надано дозвіл на розробку проекту відведення земельної ділянки по вул.Заньковецької-Тлехаса для будівництва багатоквартирних житлових будинків, а згідно рішення 16-ої сесії 6-го скликання Ужгородської міської ради № 922 від 31.05.2013 р. (п. 1.17) затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки Закарпатській обласній клінічній лікарні ім. А.Новака та передано в оренду строком на 5 років земельну ділянку (кадастровий номер :22:001:0074) площею 1,32 га по вул.Заньковецької-Тлехаса для будівництва багатоквартирних житлових будинків.

11.06.2013 р. між територіальною громадою міста Ужгорода в особі Ужгородської міської ради від імені якої діє Департамент міського господарства Ужгородської міської ради (орендодавцем) та Закарпатською обласною клінічною лікарнею ім. А.Новака (орендарем) було укладено договір оренди землі № 1588, відповідно до умов якого орендодавець надає, а орендар приймає в строкове (на 5 років) платне користування земельну ділянку площею 1,32 га для будівництва багатоквартирних житлових будинків в районі вул. Заньковецької-Тлехаса у м. Ужгород.

Згідно з п.п. 16, 17 договору визначено, що земельна ділянка передається в оренду із земель житлової та громадської забудови. Цільове призначення земельної ділянки: для будівництва багатоквартирних житлових будинків.

Додатковою угодою від 06.05.2015 р. про внесення змін до договору оренди землі від 11.06.2013 року № 1588, сторонами внесено зміни до договору, зокрема доповнено п. 29 наступного змісту: «встановити, що орендар не вправі вносити право оренди земельної ділянки у заставу та до статутного фонду іншої юридичної особи».

В подальшому, 26.06.2013 р. між Закарпатською обласною клінічною лікарнею ім.Новака як орендарем та ТОВ «Турист ЛТД» м. Ужгород як суборендарем, за погодженням з Департаментом міського господарства Ужгорордської міської ради укладено договір суборенди. У відповідності до п.1 договору, предметом суборенди стала та ж сама земельна ділянка із кадастровим № :22:001:0074, що і була предметом прийнятих двох оскаржуваних рішень органу місцевого самоврядування та договору оренди землі від 11.06.2013 р.

Приймаючи рішення, судом першої інстанції вірно взято до уваги, що ч. 1 ст. 13 Конституції України визначено, що земля, її надра атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об'єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Статтею 12 Земельного кодексу України (в редакції що діяла на час прийняття спірних рішень) передбачено, що до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить розпорядження землями територіальних громад, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу, надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу.

Відповідно до ст.ст.19, 20 вказаного Кодексу, за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії: а) землі сільськогосподарського призначення; б) землі житлової та громадської забудови; в) землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; г) землі оздоровчого призначення; ґ) землі рекреаційного призначення; д) землі історико-культурного призначення; е) землі лісогосподарського призначення; є) землі водного фонду; ж) землі промисловості, транспорту, зв'язку, енергетики, оборони та іншого призначення.

Віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади, Верховної ОСОБА_4 Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земельних ділянок здійснюється за проектами землеустрою щодо їх відведення.

Зміна цільового призначення земельних ділянок державної або комунальної власності провадиться Верховною ОСОБА_4 Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок та передачу цих ділянок у власність або надання у користування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.

Статтями 38, 39 Земельного кодексу України встановлено, що до земель житлової та громадської забудови належать земельні ділянки в межах населених пунктів, які використовуються для розміщення житлової забудови, громадських будівель і споруд, інших об'єктів загального користування. Використання земель житлової та громадської забудови здійснюється відповідно до генерального плану населеного пункту, іншої містобудівної документації, плану земельно-господарського устрою з дотриманням державних стандартів і норм.

Відповідно до ч.ч.1, 6 ст. 123, ч.ч. 1, 2 ст. 134 Земельного кодексу України (в редакції що діяла на час прийняття спірних рішень), надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється Верховною ОСОБА_4 Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування.

Рішення зазначених органів приймається на підставі проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у разі:

надання земельної ділянки із зміною її цільового призначення;

формування нових земельних ділянок.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування у двотижневий строк з дня отримання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, а в разі необхідності здійснення обов'язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи приймає рішення про надання земельної ділянки у користування.

Земельні ділянки державної чи комунальної власності або права на них (оренда, суперфіцій, емфітевзис), у тому числі з розташованими на них об'єктами нерухомого майна державної або комунальної власності, підлягають продажу окремими лотами на конкурентних засадах (земельних торгах), крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Не підлягають продажу на конкурентних засадах (земельних торгах) земельні ділянки державної чи комунальної власності або права на них у разі надання земельних ділянок державним та комунальним підприємствам, бюджетним установам, а також господарським товариствам, у статутному капіталі яких державна або комунальна частка акцій (часток, паїв) перевищує 60 відсотків.

Таким чином, оскільки оскаржуване рішення органу місцевого самоврядування про надання дозволу на розробку проекту відведення земельної ділянки було прийняте саме внаслідок формування нової земельної ділянки для подальшої передачі в оренду у відповідності до ч. 1 ст. 123 Земельного кодексу України та на підставі повноважень, наданих ч.1 ст. 122 вказаного кодексу, а наступне рішення про затвердження проекту землеустрою в порядку прийняте у порядку, передбаченому ч.6 ст. 123 цього кодексу. Категорія земельної ділянки «землі житлової та громадської забудови» за цільовим призначенням та у відповідності до п.б) ч.1 ст. 19 цього Кодексу окремо не поділяється на землі «житлової забудови» і «землі громадської забудови», а відноситься до однієї і тієї ж категорії. Тому, місцевий суд прийшов до вірного висновку, що орган місцевого самоврядування діяв у межах та спосіб, передбачений чинним законодавством, що також узгоджується ст. 19 Конституції України, а також до правомірного висновку про відсутність факту зміни оспорюваними рішеннями категорії земельної ділянки за її цільовим призначенням.

Що стосується доводів апелянта про те, що під час прийняття таких рішень орган місцевого самоврядування мав би продати право оренди на спірну земельну ділянку на конкурентних засадах за наслідками проведення земельних торгів, то такі доводи не узгоджуються із вимогами ч.2 ст. 134 Земельного кодексу України (в редакції що діяла на час прийняття оспорюваних рішень), якою передбачено, що не підлягають продажу на конкурентних засадах (земельних торгах) земельні ділянки державної чи комунальної власності або права на них у разі надання земельних ділянок державним та комунальним підприємствам, бюджетним установам, а також господарським товариствам, у статутному капіталі яких державна або комунальна частка акцій (часток, паїв) перевищує 60 відсотків.

Оскільки орендар, - Закарпатська обласна клінічної лікарні ім. А.Новака є бюджетною установою, вона вправі отримати земельну ділянку в оренду із земель державної чи комунальної власності не на конкурентних засадах і без проведення земельних торгів.

Крім цього, приймаючи постанову, судом апеляційної інстанції також враховується і те, що відповідно до п. а) ч.2 ст. 92 Земельного кодексу України, права постійного користування земельною ділянкою із земель державної та комунальної власності набувають підприємства, установи та організації, що належать до державної та комунальної власності.

Тому, оскільки чинним законодавством загалом, та Земельним кодексом України зокрема, хоча і передбачено право установи чи організації, що належать до державної чи комунальної власності отримати земельну ділянку на праві постійного користування, проте, не передбачено заборони на отримання такої на праві оренди, то така особа не позбавлена права вибору отримання земельної ділянки чи то на праві постійного користування, чи то на праві оренди, а орган місцевого самоврядування у даному разі позбавлений законодавчо закріпленої можливості обмежити вибір такої особи умов майбутнього землекористування.

Аналогічно, оскільки відсутня законодавча заборона на отримання земельної ділянки з метою майбутнього будівництва житлового будинку державною чи комунальною установою, такі обмеження відсутні і щодо визначених кодів видів класифікації економічної діяльності, наявність згоди орендодавця на передачу земельної ділянки у суборенду, що передбачено ч.6 ст. 93 Земельного кодексу України, то відповідно така підстава недійсності опорюваних рішень і договору не є обґрунтованою та такою, що не відповідає чинному законодавству.

Крім цього, судом першої інстанції вірно встановлено, що відсутні докази у матеріалах справи які свідчили б про те, що оспорюване рішення міськради прийнято всупереч вимог ст. 39 Земельного кодексу України та ст. 25 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», якими врегульовано режим забудови територій, визначених для містобудівних потреб і який встановлюється в генеральних планах населених пунктів, планах зонування та детальних планах територій.

Натомість, у відповіді на адвокатський запит, управління містобудування та архітектури Ужгородської міської ради листом від 16.06.2016 р. повідомило, що згідно з чинним на даний час генпланом та планом зонування, згадана земельна ділянка розміщена на території житлової та громадської забудови, а згідно висновку вказаного управління № 1461 від 30.04.2013 р., управлінням погоджено проект землеустрою беручи до уваги, що відведення земельної ділянки не суперечить вимогам ст. 24 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», а саме з урахуванням плану зонування, розробленого у складі генерального плану м. Ужгорода.

Враховуючи викладене вище, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що суд першої інстанції, прийшов до вірного висновку, що позов прокурора є небгрунтованим, не підтверджений належними доказами, тому підставно відмовлено у його задоволенні.

Оскільки підставою визнання недійсним договору оренди землі є недійсність оскаржуваних рішень органу місцевого самоврядування, у задоволені вимог про визнання такими відмовлено, тому судом першої інстанції правомірно відмовлено у визнанні такого договору недійсним як правочину, укладеного на виконання зазначених рішень.

Також, враховуючи обставини, якими судом першої інстанції частково обґрунтоване оспорюване рішення в частині відсутності відповідно до вимог ст.1 ГПК України порушених прав та охоронюваних законом інтересів прокурора саме як позивача, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити таке.

Відповідно до ст. 121 Конституції України, на органи прокуратури покладається представництво інтересів держави та громадян в суді у випадках, визначених законом.

Згідно ст. 2, ч.2 ст. 29 ГПК України, прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві самостійно визначає в чому полягає порушення інтересів держави та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також вказує орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

У разі прийняття господарським судом позовної заяви, поданої прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі прийняття господарським судом позовної заяви, поданої прокурором в інтересах держави, в якій зазначено про відсутність органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, або про відсутність у такого органу повноважень щодо звернення до господарського суду, прокурор набуває статусу позивача. З метою вирішення питання щодо наявності підстав для ініціювання перегляду судових рішень у справі, розглянутій без участі прокурора, вступу в розгляд справи за позовом іншої особи прокурор має право знайомитися з матеріалами справи в суді, робити виписки з неї, отримувати копії документів, що знаходяться у справі.

Згідно рішення Конституційного Суду України №3 рп/99 від 08.04.1999 р. у справі №1-1/99, згідно з п. 5 якого поняття «орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції в спірних правовідносинах», означає орган, на який державою покладено обов'язок по здійсненню конкретної діяльності у відповідних правовідносинах, спрямованих на захист інтересів держави.

Таким чином, прокурором вірно зазначено у позовній заяві, що таким органом відповідно до ст.ст. 6, 7, 13, 143 Конституції України, міг би виступати орган державної влади або орган місцевого самоврядування, якому надані повноваження органу виконавчої влади.

Пунктом 4 цього рішення передбачено, що відповідно до пункту 2 статті Конституції України, на прокуратуру України покладається представництво інтересів громадянина або держави у випадках, передбачених законом. При цьому інтереси держави можуть збігатися цілком, частково або не збігатися з інтересами державних органів, державних підприємств або організацій, або з інтересами державних органів, державних підприємств або організацій, або з інтересами господарських товариств із часткою державної власності в статутному фонді.

Також, цим же рішенням регламентовано, що в основі інтересів держави завжди існує потреба в здійсненні як загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних і інших), так і місцевих дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорони землі, як національного багатства, захист прав суб'єктів права власності і господарювання, тощо.

Згідно статті 14 Конституції України, земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.

Відповідно до ст. 5 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» та Положення про Держсільгоспінспекцію України, затвердженого Указом Президента України від 13.04.2011 №459/2011, Державна інспекція сільського господарства України є центральним органом виконавчої влади, до повноважень якої, згідно зі ст. 6 цього Закону, належить здійснення контролю за додержанням органами державної влади, органами місцевого самоврядування, юридичними та фізичними особами вимог земельного законодавства України та встановленого порядку набуття і реалізації права на землю.

Статтею 2 вищевказаного Закону визначено, що основним завданням державного контролю за використанням та охороною земель є запобігання порушенням законодавства України у сфері використання та охорони земель, своєчасне виявлення таких порушень і вжиття відповідних заходів щодо їх усунення.

Виходячи із наведеного, органи Державної інспекції сільського господарства України не наділені повноваженнями щодо звернення з позовами до суду про вжиття заходів реагування шляхом оскарження рішення Ужгородської міської ради та визнання недійсним правочину, з метою усунення порушень земельного законодавства, прокуратура, в силу вимог ст. 121 Конституції України, ст.ст. 2, 29 ГПК України та ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», наділена повноваженням щодо звернення до суду з метою захисту інтересів держави у сфері регулювання земельних відносин і охорони землі шляхом усунення порушень неправомірного користування земельною ділянкою та набуває статусу позивача.

При цьому, помилковими є твердження суду першої інстанції, що прокурор повинен обґрунтувати у такому разі порушення власних прав чи охоронюваних законом інтересів у відповідності до ст. 1 ГПК України саме як позивача, оскільки набуття прокурором «статусу позивача» не є тотожним поняттю самого «позивача», визначеного у ст. 21 ГПК України. При цьому, прокурором доведена відсутність органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, і звернення із таким позовом на захист, на його думку порушених прав і інтересів держави, які полягали у правомірності та законності реалізації прав субєктів земельних правовідносин.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що прокурор вправі був звернутися із таким позовом до суду без надання доказів порушення його прав та охоронюваних законом інтересів саме як позивач, що не є наслідком законності і обгрунтованності позовних вимог.

Таким чином, підсумовуючи зазначене вище, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про відповідність висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду обставинам справи, а також про правильне застосування зазначених вище норм матеріального права, тому апеляційна скарга прокурора не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення суду, залишенню без змін.

Згідно ст. 33, абзацу 2 ст. 34, ст. 43 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Прокурором не подано суду належних та допустимих доказів, які б в цілому підтверджували обґрунтованість вимог, заявлених у позовній заяві та апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 ГПК України, -

Львівський апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення господарського суду Закарпатської області від 03.11.2016 р. у справі

№ 907/335/16 залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

2. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

3. Матеріали справи повернути до господарського суду Закарпатської області.

Повний текст постанови виготовлено та підписано 06.02.2017 р.

Головуючий-суддя Матущак О.І.

Судді Бойко С.М.

ОСОБА_1