КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" лютого 2017 р. Справа№ 910/16306/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Зубець Л.П.

суддів: Алданової С.О.

Мартюк А.І.

секретар: Горбунова М.Є.

за участю представників

позивача: Киян П.М., Малюга В.М.;

відповідача: Скрицький О.М.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу Державного архіву Київської області

на рішення Господарського суду міста Києва

від 26.10.2016р.

у справі №910/16306/16 (суддя Нечай О.В.)

за позовом Державного архіву Київської області

до Приватного акціонерного товариства "Телесистеми України"

про стягнення заборгованості за договором про надання послуг

ВСТАНОВИВ:

Державний архів Київської області (далі - позивач) звернувся до Господарського суду міста Києва про стягнення з Приватного акціонерного товариства "Телесистеми України" (далі - відповідач) з відповідача заборгованості за договором про надання послуг у сумі 58 500,00 грн. за період з 01.07.2015р. по 31.08.2016р.

Відповідач проти задоволення позовних вимог заперечував, просив суд в позові відмовити, зазначаючи про те, що позивач не надавав відповідачу Акти здачі-приймання наданих послуг та рахунки на оплату послуг, як це передбачено розділом 3 Договору, а тому у відповідача не виникло обов'язку по проведенню розрахунку з позивачем. Окрім того, укладений між сторонами договір є розірваним з 15.09.2015р.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 26.10.2016р. у справі №910/16306/16 у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 26.10.2016р. у справі №910/16306/16 та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Вимоги та доводи апеляційної скарги обґрунтовані тим, що місцевим господарським судом було неповно з'ясовано обставини, які мають значення для справи, а також невірно застосовано норми матеріального і процесуального права. Зокрема, позивач звертав увагу суду апеляційної інстанції на наступне:

- визнавши договір розірваним з 01.10.2015р., суд послався на лист відповідача №15/ЦТУ/0415 від 15.08.2015 про розірвання договору. Однак в даному листі відповідач посилався на відносини між орендарем та орендодавцем;

- відповідач, як ініціатор розірвання договору, не виконав п.2.2.5 Договору, яким встановлено обов'язок замовника вивезти обладнання з місця його утримання протягом 15 діб після припинення дії договору. Окрім того, відповідач не здійснив демонтажу обладнання з метою його повернення позивачу;

- відповідач не висував позивачу претензій щодо невиконання зобов'язань по п.2.1.1 Договору;

- судом не прийнято до уваги надані позивачем докази, зокрема: банківські виписки на загальну суму 23 400,00 грн., які підтверджують факт оплати послуг, наданих за укладеним між сторонами Договором, без посилання на акти здачі-приймання наданих послуг; лист відповідача від 28.07.2016р., в якому відповідач визнає заборгованість за період з 01.06.2015р. по 15.09.2015р. (дату розірвання Договору) та з 15.09.2015р. по 31.08.2016р. включно та пропонує придбати майно в рахунок погашення боргу лише після отримання претензії позивача;

- поза увагою суду було залишено визнання відповідачем боргу у сумі 13 650,00 грн. у відзиві на позов;

- поза увагою суду залишилися особливості нарахування коштів за Договором відповідно до п.п.2.2.5, 3.3, які було порушено відповідачем, лист №01-31/382 від 21.05.2015р., №01-31/649 від 04.09.2015р., в якому позивач просив відповідача повідомити конкретну дату демонтажу обладнання.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 12.12.2016р. (головуючий суддя - Зубець Л.П., судді: Алданова С.О., Мартюк А.І.) апеляційну скаргу було прийнято до провадження та призначено до розгляду в судовому засіданні на 02.02.2017р.

19.01.2017р. через Відділ забезпечення документообігу та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він заперечував проти доводів апеляційної скарги, зазначаючи про її необґрунтованість та непідтвердженість належними доказами, просив суд в задоволенні апеляційної скарги відмовити.

В судовому засіданні 02.02.2017р. представник позивача підтримав апеляційну скаргу з викладених у ній підстав, просив суд скаргу задовольнити, рішення Господарського суду міста Києва від 26.10.2016р. у справі №910/16306/16 скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В судовому засіданні 02.02.2017р. представник відповідача заперечував проти апеляційної скарги з підстав, наведених у відзиві на апеляційну скаргу, просив суд залишити скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду - без змін як таке, що було прийнято з повним, всебічним та об'єктивним з'ясуванням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

В судовому засіданні 02.02.2017р. було оголошено вступну та резолютивну частини постанови суду.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія встановила наступне.

21.02.2010р. між відповідачем, як замовником, та позивачем, як виконавцем, було укладено договір про надання послуг з обслуговування обладнання №0-02 (далі - Договір) (том справи - 1, аркуші справи - 10-13).

За умовами Договору (розділ 1) замовник передає, а виконавець приймає на утримання та обслуговування (далі - послуги) телекомунікаційне обладнання замовника (далі - обладнання) згідно його переліку та місць утримання, які зазначені у Додатку до цього Договору, що є його невід'ємною частиною. Перелік і дата передачі виконавцю конкретного обладнання на утримання та обслуговування виконавцю зазначається сторонами в Акті (актах) прийому-передачі обладнання на обслуговування (Акт готовності), що є підставою для визначення початку надання виконавцем послуг щодо конкретного обладнання. Передача обладнання не веде до переходу права власності на нього до виконавця, а також не перекладає на останнього відповідальності за роботу обладнання та його схоронність, крім випадків, коли з вини виконавця порушуються ізольованість місця розташування обладнання та обмежений доступ до третіх осіб, крім персоналу виконавця та замовника. Місце утримання обладнання повинно бути ізольованим, мати захищений та обмежений доступ, бути обладнаним пожежною та охоронною сигналізацією. Проведення відповідних робіт у випадку відсутності належного облаштування місць утримання обладнання покладається на замовника. Виконавець гарантує замовнику наявність у нього необхідних документів, що підтверджують його право утримання обладнання у місцях згідно додатку до Договору та при необхідності зобов'язується надати копії документів замовнику.

Умови та порядок розрахунків визначений сторонами в розділі 3 Договору, згідно з п.п.3.1, 3.3-3.5 якого вартість послуг, що надаються виконавцем замовнику за цим Договором вказується сторонами в Додатку №1 до Договору. Нарахування плати за послуги починається з дати підписання сторонами Акту прийому-передачі обладнання на обслуговування (Акт готовності) і продовжується до моменту вивозу замовником обладнання з місця його утримання. Щомісячно, до 10-го числа місяця, наступного за звітним (місяцем оплати), виконавець надає замовнику два примірника Акту здачі-приймання наданих послуг, що підписуються уповноваженими представниками сторін. Послуги оплачуються замовником на підставі Акту здачі-приймання наданих послуг і рахунку на оплату послуг протягом 10-ти банківських днів з дати підписання сторонами Акту здачі-приймання наданих послуг та отримання відповідного рахунку.

В п.7.1 Договору передбачено, що строк дії останнього встановлено з дати укладання до 19.02.2011р. з можливістю подальшої пролонгації. За місяць до закінчення строку дії Договору, сторона, яка бажає припинити його дію або продовжити її з коригуванням умов Договору, повинна письмово попередити про це іншу сторону. Якщо у вказаний термін зазначене повідомлення не було зроблене, Договір вважається продовженим на кожний наступний аналогічний попередньому термін.

Відповідно до Додатку №1 до Договору (том справи - 1, аркуш справи - 14) вартість послуг з обслуговування за цим Договором становить 3 900,00 грн., у тому числі ПДВ 20% - 650,00 за надання протягом повного місяця або пропорційно за частку місяця.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач зазначав про те, що він належним чином виконував свої договірні зобов'язання, тоді як відповідач не здійснив розрахунку за надані позивачем послуги, внаслідок чого за період з 01.07.2015р. по 31.08.2016р. утворилася заборгованість в загальному розмірі 58 500,00 грн.

Позивач звернувся до відповідача з претензією №446/01-31 від 21.06.2016р. (том справи - 1, аркуш справи - 25), в якій вимагав погасити борг. Однак звернення позивача було залишено відповідачем без належного реагування.

Зважаючи на відмову відповідача в добровільному порядку оплатити заборгованість, позивач звернувся за захистом своїх прав до суду.

Місцевий господарський суд в позові відмовив повністю, визнавши вимоги позивача необґрунтованими та документально непідтвердженими.

Колегія суддів Київського апеляційного господарського суду погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх такими, що відповідають фактичним обставинам справи, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України, договір є підставою виникнення цивільних прав та обов'язків.

За договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки, та в порядку, що встановлені договором (ст. ст. 901, 903 Цивільного кодексу України).

Згідно зі ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Зазначене також кореспондується зі ст. 526 Цивільного кодексу України, де встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч.1 ст. 530 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. ст. 610, 612 Цивільного кодексу України).

Як уже зазначалося вище предметом розгляду у даній справі є вимоги позивача про стягнення з відповідача 58 500,00 грн. заборгованості за надані по Договору послуги за період з 01.07.2015р. по 31.08.2016р.

В ст. 627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до вимог ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Тобто, укладаючи Договір, сторони погодили всі його істотні умови, в тому числі й щодо порядку здійснення розрахунків.

За умовами Договору, зокрема, п.п.3.3-3.5, нарахування плати за послуги починається з дати підписання сторонами Акту прийому-передачі обладнання на обслуговування (Акт готовності) і продовжується до моменту вивозу замовником обладнання з місця його утримання. Щомісячно, до 10-го числа місяця, наступного за звітним (місяцем оплати), виконавець надає замовнику два примірника Акту здачі-приймання наданих послуг, що підписуються уповноваженими представниками сторін. Послуги оплачуються замовником на підставі Акту здачі-приймання наданих послуг і рахунку на оплату послуг протягом 10-ти банківських днів з дати підписання сторонами Акту здачі-приймання наданих послуг та отримання відповідного рахунку.

Окрім того, згідно з положеннями ч.1 ст. 613 Цивільного кодексу України кредитор вважається таким, що прострочив, якщо він відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають із суті зобов'язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов'язку.

В процесі судового розгляду було встановлено, що у сторін відсутні докази, які б свідчили про виконання позивачем вищезгаданих умов Договору, а саме в частині надання відповідачу Актів здачі-приймання наданих послуг і рахунків на оплату за спірний період з 01.07.2015р. по 31.08.2016р. включно на суму 58 500,00 грн.

Натомість за умовами Договору саме на підставі Акту здачі-приймання наданих послуг і рахунку на оплату у відповідача виникає обов'язок по здійсненню оплати за надані позивачем послуги. Тобто, в даному випадку прострочення відповідача відсутнє (аналогічна правова позиція викладена у постанові Вищого господарського суду України від 18.11.2014р. у справі №910/11087/14).

В своїй апеляційній скарзі відповідач зазначав про те, що поза увагою місцевого господарського суду залишилися банківські виписки, з яких вбачається факт оплати відповідачем наданих позивачем послуг без посилання на будь-які акти здачі-приймання таких послуг.

З цього приводу необхідно зазначити наступне. Дійсно, в матеріалах справи наявні банківські виписки по рахунку позивача (том справи - 1, аркуші справи - 42-53) і в призначенні платежу вказано посилання безпосередньо на Договір, укладений між сторонами, а не на акти, оскільки в даному випадку саме на підставі Договору, як правочину, між сторонами виникли та існували правовідносини з приводу надання послуг з утримання та обслуговування телекомунікаційного обладнання відповідача.

Доводи позивача про визнання відповідачем у відзиві на позов боргу за Договором у сумі 13 650,00 грн. є безпідставними, оскільки у відзиві відповідач зазначав про те, що ним повністю заперечуються позовні вимоги. Про заборгованість у сумі 13 650,00 грн. відповідач вказав у контексті невірно здійсненого позивачем розрахунку, вказаного в Акті звірки розрахунків, доданому до позовної заяви і не підписаному відповідачем. Аналогічні пояснення з цього приводу були надані відповідачем і у відзиві на апеляційну скаргу.

Посилання позивача в апеляційній скарзі на лист відповідача від 28.07.2016р. про визнання боргу не може бути прийнято судом до уваги, оскільки він в матеріалах справи відсутній, хоча позивач посилався на вказаний лист і в своїх письмових поясненнях, наданих місцевому господарському суду. Жодних пояснень з приводу ненадання листа відповідача від 28.07.2016р. ані місцевому господарському суду, ані суду апеляційної інстанції позивач не надав.

Окрім того, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

В ст. ст. 651, 653 Цивільного кодексу України визначено, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. У разі розірвання договору зобов'язання сторін припиняються. У разі зміни або розірвання договору зобов'язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни.

Як уже зазначалося вище, відповідно до п.7.1 Договору строк дії останнього встановлено з дати укладання до 19.02.2011р. з можливістю подальшої пролонгації. За місяць до закінчення строку дії Договору, сторона, яка бажає припинити його дію або продовжити її з коригуванням умов Договору, повинна письмово попередити про це іншу сторону. Якщо у вказаний термін зазначене повідомлення не було зроблене, Договір вважається продовженим на кожний наступний аналогічний попередньому термін.

В п. 8.2 Договору передбачено, що замовник має право в односторонньому порядку достроково припинити дію Договору за умови письмового попередження виконавця за місяць до заплановоної дати припинення.

В матеріалах справи наявний лист відповідача від 15.08.2015р. №15/ЦТУ/0415 (том справи - 1, аркуш справи - 26), в якому відповідач повідомив позивача про розірвання Договору з 15.09.2015р. На вказаному листі міститься відбиток штампу для реєстрації вхідної кореспонденції підприємства позивача, згідно з якою лист отримано позивачем 31.08.2015р.

Окрім того, позивач в листі №01-31/649 від 04.09.2015р. підтвердив факт отримання листа відповідача від 15.08.2015р. №15/ЦТУ/0415 (том справи - 1, аркуш справи - 71).

Тобто, в даному випадку відповідачем було дотримано порядок дострокового припинення Договору.

Враховуючи отримання листа відповідача про розірвання Договору 31.08.2015р., за умовами п.8.2 Договору останній є розірваним з 01.10.2015р.

Колегією суддів враховано посилання позивача в апеляційній скарзі на п.п.2.2.5, 3.3 Договору, які передбачають нарахування плати за послуги до моменту демонтажу та вивезення обладнання відповідача. Однак при цьому названі умови Договору повинні розглядатися в сукупності з п.п.3.4, 3.5 Договору, якими встановлений порядок виставлення позивачем рахунків на оплату та складання і підписання між сторонами Актів здачі-приймання наданих послуг, оскільки, як уже зазначалося вище, підставою для здійснення розрахунків між сторонами є саме підписані обома сторонами Акти здачі-приймання наданих послуг та рахунки на оплату.

Також судом враховано, що з наявного в матеріалах справи листування сторін вбачається, що відповідач не має доступу до обладнання в місці його утримання, а тому не може його забрати.

Так, в листі №01-31/601 від 18.08.2016р. (том справи - 1, аркуш справи - 56) позивач, зокрема, повідомляє відповідача про те, що доступ до обладнання буде наданий відповідачу лише після повної оплати боргу.

Отже, за відсутності доступу на територію позивача, де знаходиться обладнання відповідача, останній не може його забрати, а позивач продовжує здійснювати нарахування плати за утримання вказаного обладнання.

Відповідно до ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення, для господарського суду не є обов'язковим.

Зважаючи на обставини справи, надані сторонами пояснення та докази, колегія суддів дійшла висновку про відсутність правових підстав для задоволення вимог позивача.

В ст. 4-2 Господарського процесуального кодексу України визначено, що правосуддя у господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом. Дана норма кореспондується зі ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, в якій закріплено, що сторони користуються рівними процесуальними правами.

Вказані положення означають, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює будь-який тиск однієї сторони на іншу, ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов'язки.

Згідно зі ст. ст. 32-34 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

З вищенаведеного слідує, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов'язки. Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами, в тому числі подавати докази на підтвердження обставин, на які вони посилаються.

Позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на спростування висновків місцевого господарського суду.

Доводи апеляційної скарги також не знайшли свого підтвердження під час розгляду даної справи.

Враховуючи викладені обставини справи в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про те, що рішення Господарського суду міста Києва від 26.10.2016р. у справі №910/16306/16 прийнято у відповідності до норм чинного законодавства, з повним, всебічним та об'єктивним з'ясуванням обставин, які мають значення для справи, у зв'язку з чим апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

У зв'язку з відмовою у задоволенні апеляційної скарги, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за її подання покладаються на позивача (апелянта).

Враховуючи наведене, керуючись ст. ст. 4-2, 4-3, 32-34, 43, 49, 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Державного архіву Київської області на рішення Господарського суду міста Києва від 26.10.2016р. у справі №910/16306/16 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 26.10.2016р. у справі №910/16306/16 залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/16306/16 повернути до Господарського суду міста Києва.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя Л.П. Зубець

Судді С.О. Алданова

А.І. Мартюк