ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 січня 2017 року Справа № 918/552/16

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Дроботової Т.Б., Алєєвої І.В.. Рогач Л.І.

за участю представників сторін: позивача: Демидас Д.А. - дов. від 23.12.16 відповідача: не з'явились (про час і місце судового засідання повідомлено належно)
розглянувши матеріали касаційної скарги Публічного акціонерного товариства "Рівнеазот"
на постанову від 15.11.2016 Рівненського апеляційного господарського суду

у справі№ 918/552/16 господарського суду Рівненської області
за позовомПублічного акціонерного товариства "Рівнеазот"
до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_5
про стягнення 74053,64 грн.
В С Т А Н О В И В :

У липні 2016 р. ПАТ "Рівнеазот" звернулося до господарського суду Рівненської області з позовом до ФОП ОСОБА_5 про стягнення 45050,95 грн. заборгованості, 11795,89 грн. інфляційних втрат, 15936,78 грн. пені та 1270,02 грн. - 3 % річних на підставі статей 526, 530, 610, 611, 625 Цивільного кодексу України, статті 193 Господарського кодексу України.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що в порушення умов договору оренди нежитлового приміщення № 944 від 01.07.2014 р., укладеного між сторонами у справі, та, в подальшому, розірваному за згодою сторін (угода про розірвання договору оренди від 10.02.2015 р.), відповідачем не сплачено у повному обсязі орендну плату, що на думку позивача, є підставою для стягнення з відповідача заявлених сум боргу, пені, інфляційних втрат та 3% річних.

Від відповідача надійшли письмові заперечення та письмові пояснення, в яких він, окрім іншого, посилався на скрутне матеріальне становище та просив відрахувати пеню та розстрочити сплату заборгованості.

Позивач у письмових поясненнях посилався на ненадання відповідачем доказів складного фінансового стану та просив відмовити у розстрочці.

Рішенням господарського суду Рівненської області від 20.09.2016 р. (суддя Войтюк В.Р.) позов задоволено частково. Стягнуто з ФОП ОСОБА_5 на користь ПАТ "Рівнеазот" 60000 грн., з яких: 45050,95 грн. боргу, 1270,02 грн. - 3 % річних; 11795,89 грн. інфляційних втрат та 1883,14 грн. пені. В решті позовних вимог відмовлено. Виконання рішення в частині стягнення 60000 грн. розстрочено на тридцять місяців, здійснюючи стягнення щомісячно рівними частинами по 2000 грн.

Мотивуючи рішення, суд першої інстанції дійшов висновку про порушення відповідачем умов спірного договору оренди нежитлового приміщення № 944 від 01.07.2014 р. в частині своєчасного та повного внесення ним орендної плати.

Водночас суд дійшов висновку про можливість зменшення на 14053,64 грн. пені з огляду на приписи пункту 3 статті 83 Господарського процесуального кодексу України, статті 551 Цивільного кодексу України, статті 233 Господарського кодексу України.

Господарський суд визнав доведеним відповідачем наявність виняткових обставин, за яких можливе розстрочення виконання судового рішення, та керувався приписами пункту 6 статті 83, статті 121 Господарського процесуального кодексу України.

Постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 15.11.2016 р. (судді: Савченко Г.І., Демидюк О.О., Павлюк І.Ю.) рішення господарського суду Рівненської області від 20.09.2016 р. було скасовано. Прийнято нове рішення, яким позов задоволено частково. Стягнуто з ФОП ОСОБА_5 на користь ПАТ "Рівнеазот" 45050,95 грн. боргу, 1270,02 грн. - 3 % річних, 8570,93 грн. інфляційних втрат, 5054,29 грн. пені. В решті позову відмовлено. Виконання рішення в частині стягнення 59946,19 грн. розстрочено на тридцять місяців, здійснюючи стягнення щомісячно рівними частинами по 1998,21 грн.

Апеляційний господарський суд дійшов висновку про порушення відповідачем умов спірного договору щодо своєчасного і повного внесення орендної плати за спірним договором та доведеність наявності заборгованості у відповідача у заявленій до стягнення сумі, тобто у розмірі 45050,95 грн.

Водночас, здійснивши перерахунок спірних сум пені, 3% річних та інфляційних втрат, апеляційний господарський суд визнав обґрунтованим нарахування відповідачу 1270,02 грн. - 3 % річних, 8570,93 грн. інфляційних втрат та 10108,58 грн. пені.

Відмовляючи у стягненні 3224,96 грн. інфляційних втрат, суд виходив з помилковості здійсненого позивачем розрахунку суми інфляційних втрат.

Зменшуючи на 50% розмір пені, а саме: до 5054,29 грн., суд виходив з наявності виняткових обставин, за яких можливе таке зменшення та керувався приписами пункту 3 статті 83 Господарського процесуального кодексу України, статті 233 Господарського кодексу України і статті 551 Цивільного кодексу України.

Водночас, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про наявність підстав, передбачених статтею 121 Господарського процесуального кодексу України, для розстрочення виконання судового рішення.

ПАТ "Рівнеазот" подало до Вищого господарського суду України касаційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 15.11.2016 р. в частині відмови у позові і наданні розстрочки виконання судового рішення та прийняти нове рішення, яким задовольнити позов повністю, посилаючись на порушення апеляційним господарським судом норм матеріального та процесуального права, зокрема, статей 43, 83, 84, 121 Господарського процесуального кодексу України, статей 42, 193, 233 Господарського кодексу України, статей 50, 51, 52, 551, 525, 526, 625, 627, 629 Цивільного кодексу України.

Скаржник вважає, що судом апеляційної інстанції невірно встановлені обставини справи та неправильно оцінені докази у справі; що суд всупереч мотивувальній частині постанови в задоволенні позову про стягнення з відповідача спірної суми 3% відмовив.

Скаржник також зазначає, що при задоволенні заяви відповідача про розстрочку судом не було враховано інтереси позивача.

Відповідач правом на надання відзиву на касаційну скаргу не скористався.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності юридичної оцінки обставин справи та повноти їх встановлення в оскаржуваній постанові колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено господарськими судами попередніх інстанцій, 01.07.2014 р. між ПАТ "Рівнеазот" - орендодавцем та ФОП ОСОБА_5 - орендарем був укладений договір оренди нежитлового приміщення № 944, за умовами якого орендодавець передає в строкове платне користування приміщення за адресою: АДРЕСА_1, площею 85,2 кв.м (мета оренди - під кафе-бар), а орендар вносить плату за користування майном в розмірі та на умовах передбачених договором.

Пунктом 3.3 договору передбачено, що розрахунки за даним договором здійснюються шляхом перерахування грошових коштів на розрахункові рахунки орендодавця, щомісячно до 20 числа місяця, що передує місяцю оренди.

Відповідно до пункту 4.1 договору орендодавець має право: вимагати своєчасного внесення в повному розмірі оплати по даному договору; змінювати розмір орендної плати в випадках, передбачених пунктом 3.4 цього договору; контролювати стан та цільове використання майна, переданого в оренду, та вимагати негайного усунення виявлених порушень.

Згідно з пунктом 4.3 договору орендар зобов'язаний: використовувати майно за цільовим призначенням; своєчасно та в повному обсязі сплачувати орендну плату, та відшкодування комунальних послуг; проводити поточний ремонт орендованого майна за власний рахунок, витрачені орендарем на ці цілі кошти поверненню не підлягають; нести витрати щодо утримання майна і території, яка прилягає до орендованих приміщень.

Пунктом 6.1 договору встановлено, що сторони несуть відповідальність за порушення умов договору згідно з чинним законодавством. Зокрема, у пункті 6.3 договору сторони передбачили відповідальність орендаря за несвоєчасне внесення орендної плати, послуг та інших платежів за договором у вигляді нарахування та стягнення пені.

За актом приймання-передачі спірний об'єкт був переданий позивачем та прийнятий відповідачем за актом приймання-передачі від 01.07.2014 р.

В процесі розгляду спору господарськими судами попередніх інстанцій було встановлено, що позивачем виставлялися відповідачу рахунки на сплату орендної плати та відшкодування вартості комунальних послуг за період з липня 2014 року по 15.02.2015 р. № СФ-0000163 від 31.07.2014 р., № СФ-0000168 від 31.08.2014 р., № СФ-0000217 від 30.09.2014 р., № СФ-0000246 від 31.10.2014 р., № СФ-0000275 від 30.11.2014 р., № СФ-0000303 від 31.12.2014 р., № СФ-0000007 від 30.01.2015 р., № СФ-0000036 від 28.02.2015 р., № СФ-0000081 від 31.03.2015 р., № СФ-0000111 від 30.04.2015 р., № СФ-0000126 від 31.05.2015 р., № СФ-0000156 від 30.06.2015 р., № СФ-0000186 від 31.07.2015 р., № СФ-0000233 від 31.08.2015 р., № СФ-0000263 від 30.09.2015 р., № СФ-0000276 від 31.10.2015 р., № СФ-0000305 від 30.11.2015 р., № СФ-0000336 від 31.12.2015 р., № СФ-0000006 від 31.01.2016 р., № СФ-000030 від 15.02.2016 р. на загальну суму 111392,96 грн.

Проте, вказані рахунки були оплачені відповідачем лише частково, на суму 66342,01 грн., що підтверджується меморіальними ордерами № 6955 від 01.08.2014 р., № 11992 від 06.08.2014 р., № 23159 від 14.08.2014 р., № 26954 від 18.08.2014 р., № 36784 від 22.08.2014 р., банківською довідкою № 01-08/242 від 22.01.2016 р.

12.11.2015 р. позивачем направлено відповідачу претензію № 4578 про сплату заборгованості за оренду майна та відшкодування вартості комунальних послуг за період з січня по жовтень 2015 року, однак така претензія була залишена відповідачем без розгляду.

Господарські суди попередніх інстанцій також встановили, що 10.02.2016 р. між позивачем та відповідачем було укладено угоду про розірвання договору оренди від 01.07.2014 р., відповідно до якої сторони прийшли до згоди розірвати спірний договір оренди приміщення з 15.02.2016 р.

Згідно з пунктом 2 угоди сторони домовились, що повернення об'єкта оренди здійснюється на підставі акта прийому-передачі до 15.02.2016 р.

Пунктом 3 угоди передбачено, що сторони підтверджують, що заборгованість орендаря перед орендодавцем за договором станом на 01.02.2016 р. становить 41243,57 грн. За оренду приміщення та послуги пов'язані з орендою в період з 01.02.2016 р. по 15.02.2016 р. орендар повинен сплатити орендодавцю 3807,39 грн. Всього до сплати 45050,96 грн.

Пунктом 4 угоди передбачено, що упродовж трьох робочих днів з моменту підписання даної угоди орендар зобов'язується перерахувати орендодавцю суму, вказану в пункті 3 даної угоди, на розрахунковий рахунок орендодавця.

Дана угода набуває чинності з моменту підписання її сторонами (пункт 5 угоди).

За актом приймання-передачі від 15.02.2016 р. об'єкт оренди був повернутий орендодавцю.

В процесі розгляду спору господарськими судами встановлено та підтверджено матеріалами справи, що відповідач орендував спірне приміщення з липня 2014 року до лютого 2016 року, проте в порушення умов договору орендну плату у повному обсязі та у визначені договором строки не вносив, внаслідок чого у нього виникла заборгованість.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судами, предметом даного позову є вимога ПАТ "Рівнеазот" про стягнення з ФОП ОСОБА_5

45050,95 грн. заборгованості, 11795,89 грн. інфляційних втрат, 15936,78 грн. пені та 1270,02 грн. - 3 % річних на підставі статей 526, 530, 610, 611, 625 Цивільного кодексу України, статті 193 Господарського кодексу України.

Скасовуючи рішення місцевого господарського суду, суд апеляційної інстанції прийняв нове рішення, яким позов задовольнив частково. Стягнув з відповідача на користь позивача 45050,95 грн. боргу, 1270,02 грн. - 3 % річних, 8570,93 грн. інфляційних втрат, 5054,29 грн. пені, з розстроченням платежів строком на тридцять місяців щомісячно рівними частинами по 1998,21 грн. В решті позову суд відмовив. Апеляційний господарський суд також зменшив заявлену до стягнення суму пені до 5054,29 грн. (відмовивши у решті пені).

Задовольняючи позовні вимоги, суд апеляційної інстанції виходив з встановленого факту порушення відповідачем умов договору щодо своєчасного та повного внесення останнім орендних платежів за договором оренди нежитлового приміщення № 944 від 01.07.2014 р.

Відмовляючи у стягненні з відповідача 3224,96 грн. інфляційних втрат, суд виходив з помилковості здійсненого позивачем розрахунку суми інфляційних втрат.

Втім, в цій частині постанова у справі скаржником не оскаржена.

Зменшуючи на 50% розмір нарахованої пені та стягуючи на користь позивача 5054,29 грн. пені, суд апеляційної інстанції, врахував майнові інтереси як позивача, так і відповідача, та виходив з приписів пункту 3 статті 83 Господарського процесуального кодексу України, статті 233 Господарського кодексу України та статті 551 Цивільного кодексу України.

Як вбачається зі змісту касаційної скарги, ПАТ "Рівнеазот" не погоджується з постановою у справі лише в частині зменшення судом розміру пені на 50% і розстрочки виконання судового рішення.

За приписами статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), які учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до приписів статті 233 Господарського кодексу України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов'язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Частиною 3 статті 551 Цивільного кодексу України унормовано, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Згідно з приписами пункту 3 частини 1 статті 83 Господарського процесуального кодексу України господарський суд, приймаючи рішення, має право зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

Водночас, наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку змінює її дійсне правове призначення. Оскільки неустойка має на меті, в першу чергу, стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов'язання та не може лягати непомірним тягарем для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора. Така правова позиція викладена в Рішенні Конституційного Суду України від 11.07.2013 р. № 7-рп/2013.

Як вбачається зі змісту постанови у справі, апеляційний господарський суд, зменшуючи до 5054,29 грн. розмір пені, на підставі розгляду всіх обставин справи та оцінки зібраних у справі доказів, встановив наявність тих виняткових обставин, з якими законодавство пов'язує можливість зменшення розміру неустойки.

Апеляційний господарський суд встановив, що відповідач перебуває у складному матеріальному становищі; що на його утриманні перебуває малолітня дитина; що достатніх джерел доходів відповідач не має; що загальна сума річного доходу відповідача за 2015 рік склала 15256 грн. Враховано судом і ступінь виконання боржником зобов`язань за договором; вчинення відповідачем дій з часткового погашення спірної заборгованості. Разом з цим, апеляційний господарський суд врахував майнові інтереси позивача, що, в свою чергу, спростовує довід касаційної скарги про зворотнє.

Виходячи з того, що можливість використання судом права на зменшення розміру неустойки, як і визначення розміру, до якого вона підлягає зменшенню, законодавством віднесено на розсуд суду, та враховуючи встановлені апеляційним господарським судом обставини, колегія суддів погоджується з висновком суду про наявність підстав для зменшення спірної суми пені.

Як вже зазначалося оскаржуваною постановою суду апеляційної інстанції, окрім іншого, було розстрочено виконання судового рішення у цій справі на тридцять місяців за відповідним графіком.

Суд апеляційної інстанції дійшов висновку про наявність виняткових обставин, що ускладнюють та роблять неможливим вчасне виконання рішення суду у цій справі. При цьому, судом було надано оцінку наведеним відповідачем обставинам та враховано інтереси обох сторін.

За приписами статті 121 Господарського процесуального кодексу України при наявності обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим, за заявою сторони, державного виконавця, прокурора чи його заступника або за своєю ініціативою господарський суд, який видав виконавчий документ, у десятиденний строк розглядає це питання у судовому засіданні з викликом сторін, прокурора чи його заступника і у виняткових випадках, залежно від обставин справи, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, ухвали, постанови, змінити спосіб та порядок їх виконання.

Розстрочка - це виконання рішення частками, встановленими господарським судом, з певним інтервалом у часі; строки виконання кожної частки визначаються господарським судом.

Підставою для розстрочки виконання рішення можуть бути конкретні обставини, що ускладнюють або роблять неможливим виконання рішення у строк. Тобто розстрочення виконання судового рішення пов'язано з об'єктивними, непереборними - виключними обставинами, котрі ускладнюють його вчасне виконання.

При вирішенні питання про розстрочку виконання рішення господарський суд повинен враховувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи, скрутний матеріальний стан, стосовно юридичної особи - наявну загрозу банкрутства, відсутність коштів на банківських рахунках і майна, на яке можливо було б звернути стягнення, щодо як фізичних, так і юридичних осіб - стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо. При цьому, враховуються можливі негативні наслідки для боржника при виконанні рішення у встановлений строк, а також такі ж наслідки і для стягувача при затримці виконання рішення.

Отже, розстрочка виконання рішення має базуватись на принципах співрозмірності і пропорційності з метою забезпечення балансу прав і законних інтересів стягувачів і боржників. Ухвала господарського суду про розстрочку виконання рішення спрямована на забезпечення повного виконання рішення суду та є допоміжним процесуальним актом (документом) реагування суду на перешкоди, які унеможливлюють або ускладнюють виконання його рішення (рішення Конституційного Суду України від 26.06.2013 р. № 5-рп/2013).

Дослідивши докази та надавши оцінку обставинам справи і доводам сторін, апеляційний господарський суд встановив, що виконання судового рішення відповідачем ускладнюється скрутним матеріальним становищем останнього; що фінансовий стан відповідача не дозволяє йому розрахуватися з позивачем повністю, тобто негайне виконання боржником судового рішення у справі є неможливим. Судом апеляційної інстанції також враховано, що відповідачем частково погашається спірна заборгованість (на підтвердження добровільного виконання судового рішення відповідачем сплачено 2000 грн. за квитанцією №18 від 14.11.2016 р. призначення платежу - орендна плата згідно рахунка-фактури СФ0000030).

Разом з цим, апеляційний господарський суд врахував і матеріальні інтереси та фінансовий стан позивача.

Отже, і це було враховано судом апеляційної інстанції, звернення відповідача із заявою про розстрочення виконання судового рішення у цій справі не свідчить про його ухилення від виконання спірного грошового зобов'язання, а часткове помісячне погашення боргу буде в інтересах обох сторін та забезпечить можливість реального погашення боргу та, відповідно, виконання судового рішення у справі.

Відповідно до статті 1117 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази. У касаційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Посилання скаржника на те, що суд апеляційної інстанції всупереч мотивувальній частині постанови в задоволенні позову про стягнення з відповідача спірної суми 3% відмовив, визнаються неспроможними та спростовуються змістом постанови у справі. Як вже зазначалося, та вбачається з постанови Рівненського апеляційного господарського суду від 15.11.2016 р., суд апеляційної інстанції визнав обґрунтованим нарахування позивачем та стягнення з відповідача 1270,02 грн. - 3% річних, що знайшло своє відображення у резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції (133, 137 а.с.).

Інші доводи касаційної скарги теж не можуть бути підставою для скасування постанови у справі, позаяк спростовуються встановленими судом апеляційної інстанції обставинами та стосуються переоцінки доказів, яка за приписами статті 1117 Господарського процесуального кодексу України знаходиться поза межами компетенції суду касаційної інстанції.

Отже, з урахуванням меж перегляду справи в касаційній інстанції, підстав для скасування постанови у справі в оскарженій частині та задоволення касаційної скарги не вбачається.

Керуючись пунктом 1 статті 1119, статтями 1115, 11110, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України,-

ПОСТАНОВИВ:

Постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 15.11.2016 р. у справі № 918/552/16 господарського суду Рівненської області залишити без змін, а касаційну скаргу без задоволення.

Головуючий суддя Т. Дроботова

Судді: І. Алєєва

Л. Рогач