РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.01.2017Справа №910/21798/16

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Агротренд - ЛТД"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "ТРЕЙДФІЛД УКРАЇНА"

про стягнення 2 504,76 грн.

Суддя Якименко М.М

Представники сторін:

від позивача: Гонтаренко А.К. - за довіреністю від 15.11.2016 року;

від відповідача: не з'явилися;

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Агротренд - ЛТД" звернулось до Господарського суду міста Києва із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "ТРЕЙДФІЛД УКРАЇНА" про стягнення 2 504,76 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідач порушив взяті на себе зобов'язання щодо своєчасної оплати вартості товару, згідно умов Договору купівлі-продажу №28 від 05.08.2016 року.

З цих підстав, позивач просив суд задовольнити позов, стягнувши з відповідача на свою користь 2 098,59 грн. - пені, 406,17 грн. - 3% річних, 1 378,00 грн. - судового збору, 2 000,00 грн. - витрат пов'язаних з наданням адвокатської правової допомоги.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.12.2016 року порушено провадження у справі та призначено її розгляд на 20.12.2016 року.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.12.2016 року, в зв'язку з нез'явленням представників сторін, відкладено розгляд справи на 18.01.2017 року.

В судове засідання 18.01.2017 року представник відповідача повторно не з'явився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив.

Відповідно до абзацу 3 п. 3.9.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року №18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» за змістом зазначеної статті 64 ГПК, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Провадження у справі порушено ухвалою від 02.12.2016 року, що свідчить про достатність часу для підготовки до судового розгляду справи, подання суду відзиву на позов, доказів в обґрунтування своєї позиції, в разі їх наявності.

Відповідно до статті 75 ГПК України справа розглядається за наявними в ній матеріалами.

Представник позивача в судовому засіданні 18.01.2017 року позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд їх задовольнити.

Відповідно до статті 85 ГПК України в судовому засіданні 18.01.2017 року оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані матеріали справи в їх сукупності, та заслухавши пояснення представника позивача, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

05.08.2016 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Агротренд - ЛТД" (далі по тексту - Позивач, продавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "ТРЕЙДФІЛД УКРАЇНА" (далі по тексту - Відповідач, покупець) укладено Договір купівлі-продажу №28 (далі по тексту - Договір), за умовами якого (п. 1.1. Договору) Продавець зобов'язується продати Товар, зазначений в пункті 1.2. цього Договору, а Покупець - прийняти і оплатити його на умовах, встановлених цим Договором.

Згідно з пунктами 1.2.1. - 1.2.2. Договору відомості про товар:

- Найменування: Пшениця 5 класу, гр.Б, урожай 2016 р.;

- Кількість: 75,00 (Сімдесят п'ять) тонн +/- 10%;

Відповідно до пунктів 1.3.1. - 1.3.2. Договору ціна і вартість Товару:

- ціна за одну тонну Товару на умовах поставки, зазначених в пункті 2.2. складає 3 970,00 грн. (Три тисячі дев'ятсот сімдесят гривень 00 копійок), в тому числі ПДВ (20%) - 661,67 грн. (Шістсот шістдесят одна гривня 67 копійок;

- загальна вартість Товару, що поставляється за даним договором складає 297 750,00 грн. (Двісті дев'яносто сім тисяч сімсот п'ятдесят гривень 00 копійок) +/- 10%, в тому числі ПДВ (20%) - 49 625,00 грн. (Сорок дев'ять тисяч шістсот двадцять п'ять гривень 00 копійок) +/- 10% ;

Термін поставки: Продавець здійснює поставку Товару до 6 серпня 2016 року включно. Датою поставки Товару є дата, зазначена в акті приймання Зернового складу на надходження сільгосппродукції, що відповідає даті позначки Покупцем на ТТН про прийняття Товару (п. 2.1. Договору).

Відповідно до п. 2.2. Договору умови поставки: Поставка здійснюється на умовах СРТ - Публічне акціонерне товариство "Херсонський комбінат хлібопродуктів" (73000, Україна, м Херсон, вул. Порт-елеватор, 5), згідно «Інкотермс-2010» (далі - Зерновий склад) автомобільним транспортом.

Згідно з п. 2.3. Договору вантажоодержувач: Публічне акціонерне товариство "Херсонський комбінат хлібопродуктів" для ТОВ «ТРЕЙДФІЛД УКРАЇНА».

Пунктом 3.1. Договору передбачено, що Покупець здійснює оплату 100% вартості кожної отриманої від Продавця партії Товару протягом 5 (п'яти) банківських днів з моменту виконання Продавцем умов Договору з постачання Товару та надання Продавцем наступних документів на поставлену партію Товару:

- Рахунок-фактура Продавця;

- Товарно-транспортна накладна (реєстр накладних) з відміткою Вантажоодержувача про приймання Товару;

- Видаткова накладна;

- Податкова накладна, складена в електронній формі з дотриманням умови її реєстрації в порядку, встановленому законодавством, з наявністю електронного підпису уповноваженої платником особи, і зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних;

- Копія Свідоцтва платника ПДВ або Витяг з реєстру платників ПДВ;

- Документи, передбачені пунктом 2.4. Договору;

- Додаткові документи, які надаються на вимогу Покупця.

Перші чотири документа в вищевказаному списку повинні містити ідентичну дату відвантаження Товару

Відповідно до п. 3.5. Договору загальна сума Договору по базисної ціні дорівнює загальній вартості Товару, поставленого за цим Договором, +/- 10%.

Днем оплати вважається день списання коштів з розрахункового рахунку Покупця (п. 3.6. Договору).

06.08.2016 року на виконання умов Договору позивачем поставлено та передано, а відповідачем прийнято товар на загальну суму 291 492,98 грн., що підтверджується підписаною між сторонами видатковою накладною від 06.08.2016 року на суму 291 492,98 грн., актом приймання №822 від 06.08.2016 року, товарно-транспортною накладною Серія №058668 від 06.08.2016 року, актом приймання №823 від 06.08.2016 року, товарно-транспортною накладною Серія №058667 від 06.08.2016 року, довіреністю №22 від 29.07.2016 року та №28 08.08.2016 року видану ОСОБА_2 на отримання товару від позивача.

Згідно з п. 1 Інформаційного листа ВГСУ "Про практику застосування Вищим господарським судом України у розгляді справ окремих норм матеріального права" від 17.07.2012 № 01-06/928/2012 "підписання покупцем видаткової накладної, яка є первинним обліковим документом у розумінні Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" і яка відповідає вимогам, зокрема, статті 9 названого Закону і Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку та фіксує факт здійснення господарської операції і встановлення договірних відносин, є підставою виникнення обов'язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар. Строк виконання відповідного грошового зобов'язання визначається за правилами, встановленими частиною першою статті 692 ЦК України".

Як вбачається з матеріалів справи (виписки з банку) грошові кошти за отриманий товар на розрахунковий рахунок позивача надійшли від відповідача 30.08.2016 року.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що відповідачем порушено п. 3.1. Договору в частині здійснення оплати 100% вартості кожної отриманої від позивача партії Товару протягом 5 (п'яти) банківських днів з моменту виконання позивачем умов Договору з постачання Товару, в зв'язку з чим позивач просить суд стягнути з відповідача: 2 098,59 грн. - пені, 406,17 грн. - 3% річних.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ч. 1 ст. 655 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 173 ГК України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до частин 1, 2 статті 193 ГК України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

За змістом статті 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст. 527 ЦК України, боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Згідно вимог ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до п. 1.4. Постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» від 17 грудня 2013 року №14, з урахуванням пункту 30.1 статті 30 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" моментом виконання грошового зобов'язання є дата зарахування коштів на рахунок кредитора або видачі їх йому готівкою, а згідно з пунктом 8.1 статті 8 цього Закону банк зобов'язаний виконати доручення клієнта, що міститься в розрахунковому документі, який надійшов протягом операційного часу банку, в день його надходження. При цьому порушення банком, що обслуговує платника (боржника), строку перерахування коштів до банку, який обслуговує кредитора, або несвоєчасне зарахування банками коштів на рахунок кредитора, в зв'язку з чим сталося прострочення виконання грошового зобов'язання, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання цього зобов'язання, однак надає боржникові право звернутися до банку, який його обслуговує, з вимогою щодо сплати пені відповідно до пункту 32.2 статті 32 названого Закону (див. також частину третю статті 343 ГК України).

З наданих позивачем доказів вбачається, що позивач взяті на себе зобов'язання виконав належним чином, 06.08.2016 року поставив та передав у власність відповідачу товар вартістю 291 492,98 грн. згідно умов Договору, а відповідач в порушення умов Договору (п. 3.1.) розрахувався за товар (гроші надійшли на розрахунковий рахунок позивача) лише 30.08.2016 року.

Згідно частини першої статті 96 ЦК юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов'язаннями.

Відповідно до статті 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно статті 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідач припустився порушення зобов'язання щодо своєчасної оплати вартості товару, а тому позивач, керуючись пунктами 4.1. та 4.4. Договору, просить суд стягнути з відповідача пеню, яка за розрахунками позивача становить 2 098,59 грн.

Згідно з п. 4.1. Договору за неналежне виконання зобов'язань, передбачених цим Договором, кожна з винних сторін несе відповідальність відповідно до законодавства України та умов цього Договору.

У разі прострочення оплати за Товар, Покупець сплачує Продавцю пеню в розмірі облікової ставки НБУ від простроченої суми оплати за кожен день прострочення оплати. Кількість днів прострочення вважається з дня повного надання документів, зазначених в п.3.1., до дня фактичної оплати (п. 4.4. Договору).

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань", платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня (ст. 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань").

Відповідно до ч. 1 статті 546, статті 549 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором (згідно ч. 6 ст. 231 ГК України).

Згідно п. 6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Відповідно до п. 2.1. Постанови Пленуму Вищого Господарського Суду України від 17 грудня 2013 року №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" пеня, за визначенням частини третьої статті 549 ЦК України, - це вид неустойки, що забезпечує виконання грошового зобов'язання і обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожний день прострочення виконання. Застосування іншого виду неустойки - штрафу до грошового зобов'язання законом не передбачено, що, втім, не виключає можливості його встановлення в укладеному сторонами договорі (наприклад, за необґрунтовану відмову від переказу коштів за розрахунковими документами отримувача коштів), притому і як самостійний захід відповідальності, і як такий, що застосовується поряд з пенею. В останньому випадку не йдеться про притягнення до відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення двічі, тому що відповідальність настає лише один раз - у вигляді сплати неустойки, яка включає у себе і пеню, і штраф як лише форми її сплати.

Згідно з п. 2.5. Постанови Пленуму Вищого Господарського Суду України від 17 грудня 2013 року №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" щодо пені за порушення грошових зобов'язань застосовується припис частини шостої статті 232 ГК України. Даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов'язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов'язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. Необхідно також мати на увазі, що умова договору про сплату пені за кожний день прострочення виконання зобов'язання не може розцінюватися як установлення цим договором іншого, ніж передбачений частиною шостою статті 232 ГК України, строку, за який нараховуються штрафні санкції.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що вимоги позивача в частині стягнення пені за несвоєчасне виконання відповідачем взятих на себе зобов'язань в розмірі 2 098,59 грн., нараховані відповідно до законодавства, тому підлягають задоволенню.

Відповідач припустився прострочення грошового зобов'язання, а тому позивач, керуючись статтею 625 ЦК України, просить суд стягнути з відповідача на свою користь 406,17 грн. - 3% річних.

Відповідно до ч.1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до пунктів 3.1. та 3.2. Постанови Пленуму Вищого Господарського Суду України від 17 грудня 2013 року №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання. Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Згідно з п. 4.1. Постанови Пленуму Вищого Господарського Суду України від 17 грудня 2013 року №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Пунктом 2 Інформаційного листа Вищого господарського суду України від 17.07.2012р. №01-06/928/2012 "Про практику застосування Вищим господарським судом України у розгляді справ окремих норм матеріального права" (з посиланням на постанову Вищого господарського суду України від 05.04.2011р. № 23/466 та на лист Верховного суду України "Рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ від 03.04.1997р. №62-97р) зазначено, що сума боргу з урахуванням індексу інфляції повинна розраховуватися, виходячи з індексу інфляції за кожен місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якійсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція). Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних с способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Зазначену позицію також підтримує і Верховний Суд України (постанова Верховного суду України від 23.01.2012р. у справі №37/64). За таких обставин, на відміну від пені, 3% річних та інфляційні втрати розраховуються за весь період прострочення, а не за шість місяців.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що вимоги позивача в частині стягнення з відповідача 406,17 грн. (3% річних), нормативно та документально доведені, а тому підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача 2 000,00 грн. (витрат пов'язаних з наданням адвокатської правової допомоги), суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 44 ГПК України, судові витрати складаються з судового збору, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката та інших витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Крім того, відповідно до ч. 3 ст. 48 ГПК України витрати, що підлягають сплаті за послуги адвоката, визначаються у порядку встановленому Законом України "Про адвокатуру".

Дія Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" поширюється тільки на осіб, які є адвокатами.

Поняття особи, яка є адвокатом, наводиться в п. 1 ч. 1 ст. 1 вказаного Закону, в якій зазначається, що адвокат - фізична особа, яка здійснює адвокатську діяльність на підставах та в порядку, що передбачені цим Законом.

В п. 6.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.13. № 7 "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" наголошено на тому, що за змістом частини третьої статті 48 та частини п'ятої статті 49 ГПК у їх сукупності можливе покладення на сторони у справі як судових витрат тільки тих сум, які були сплачені стороною за отримання послуг саме адвоката (у розумінні пункту 1 статті 1 та частини першої статті 6 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність"), а не будь-якої особи, яка надавала правову допомогу стороні у справі. (Аналогічну правову позицію викладено у Рішенні Конституційного Суду України від 11.07.2013 N 6-рп/2013 у справі N 1-4/2013).

На підтвердження факт понесення витрат на правову допомогу в розмірі 2 000,00 грн. позивач надав суду Договір №02/27.10.2016р. про надання адвокатської правової допомоги від 27.10.2016 року, акт прийому-передачі наданої адвокатської правової допомоги від 14.11.2016 року, виписку з банку на підтвердження факту оплати послуг адвоката в розмірі 2 000,00 грн.

З документів, що містяться у справі, не можна зробити повноцінний висновок про обсяг наданих адвокатом Подрез О.О. послуг. Суду не надано жодного акту здачі-прийняття послуг, які б закріплювали факт надання послуг адвокатом у даній справі, платіжні доручення засвідчують факт оплати послуг але без їх конкретизації, в матеріалах справи відсутні дані про кількість годин, які затратив для надання правової допомоги адвокат по даній справі

Суд вважає, що в даному випадку під час розгляду справи сам адвокат Подрез О.О. не приймав участь в жодному судовому засіданні, а, відповідно, суд не має реальної можливості вирахувати обсяг роботи адвоката і дійти до висновку, що оплата його послуг в розмірі 2 000,00 грн. є співрозмірною. У контексті зазначених обставин, суд вважає, що відшкодування витрат, сплачених позивачем за отримання послуг адвоката, не підлягають задоволенню в зв'язку з недоведеністю позивачем факту надання адвокатом зазначених послуг на суму 2 000,00 грн.

Відповідно до статті 49 ГПК України судові витрати зі сплати судового збору покладаються судом на відповідача .

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст. 32, 33, 49, 75, 82 - 85 ГПК України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "ТРЕЙДФІЛД УКРАЇНА" (01042, м. Київ, ВУЛИЦЯ ІВАНА КУДРІ, будинок 30; ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Агротренд - ЛТД" (75100, Херсонська обл., Білозерський район, селище міського типу Білозерка, ВУЛИЦЯ ЦЕНКОВСЬКОГО, будинок 78Г; ) 2 098 (дві тисячі дев'яносто вісім) грн. 59 коп. - пені, 406 (чотириста шість) грн. 17 коп. - 3% річних, 1 378 (одну тисячу триста сімдесят вісім) грн. 00 коп. - судового збору

3. В решті задоволення позовних вимог - відмовити.

4. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Суддя М.М. Якименко

Дата складання (підписання) повного тексту рішення: 27.01.2017 року.