ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" лютого 2017 р. Справа № 922/3129/16

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Пушай В.І., суддя Могилєвкін Ю.О., суддя Істоміна О.А.

при секретарі Кохан Ю.В.

за участю представників сторін:

за участю представників:

позивача - не з'явився;

відповідача - ОСОБА_1, довіреність у матеріалах справи.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу відповідача (вх. № 3283 Х/3) на рішення господарського суду Харківської області від 15.11.2016 р. у справі № 922/3129/16

за позовом Приватної організації "Українська ліга авторських і суміжних прав", м. Київ

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Італійський гриль", м. Харків

про стягнення 21791,73 грн.

ВСТАНОВИЛА:

Приватна організація "Українська ліга авторських і суміжних прав" звернулася до господарського суду Харківської області з позовною заявою, в якій просила стягнути з відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю "Італійський гриль" заборгованість за період з лютого 2013 р. по серпень 2016 р. у розмірі 12900,00 грн., інфляційних втрат у розмірі 6281,03 грн., 3% річних у розмірі 703,50 грн. та пені у розмірі 1907,36 грн., посилаючись на неналежне виконання відповідачем зобов'язань за договором № КБР-10/02/13 від 01.02.2013 р. Крім того, позивач просить стягнути з відповідача судові витрати.

Рішенням господарського суду Харківської області від 15.11.2016 р. у справі № 922/3129/16 позов задоволено частково. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Італійський гриль" (61010, м. Харків, Набережна Нетіченська, буд. 8-Б, ІКЮО 246598886) на користь Приватної організації "Українська ліга авторських і суміжних прав" (02002, м. Київ, вул. Євгена Сверстюка, буд. 23, офіс 1016, п/р 2452 в АТ "Укрексімбанк в м. Києві , МФО 322313, ) суму основного боргу у розмірі 10500,00 грн., інфляційних втрат у розмірі 4776,80 грн., 3% річних у розмірі 467,56 грн., пені у розмірі 300,88 грн. та судового збору у розмірі 1014,62 грн. В іншій частині позовних вимог - відмовлено.

Рішення мотивоване з тих підстав, що позивачем пропущено позовну давність, про яку заявлено відповідачем, з урахуванням того, що відповідач не виконав обов'язок з оплати в термін, встановлений договором, у звязку з чим позовні вимоги в частині стягнення пені в сумі 300,88 грн. (за період з серпня 2015 р. по серпень 2016 р.) відповідають умовам договору та чинному законодавству України, та підлягають задоволенню. В решті позовних вимог щодо стягнення пені в розмірі 1606,48 грн. вони визнані безпідставними та такими, що не відповідають чинному законодавству України, та ін.

Відповідач з рішенням господарського суду першої інстанції не погодився, звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою (з урахуванням доповнень), вважаючи, що рішення прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права. Просить рішення господарського суду скасувати, в задоволенні позову відмовити, стягнути судовий збір за подання апеляційної скарги. В обґрунтування скарги відповідач зазначає, що судом не досліджено в повному обсязі обставини справи щодо строку дії договору, що призвело до винесення неправильного рішення суду. Відповідач вважає, що загальна сума заборгованості за період з 01.09.2013 р. по 01.02.2015 р. становить 9579,67 грн., щодо сплати пені відповідач зазначив, що позовна давність вже сплинула. Також зазначив, що не визначено переліку творів, не складено додатку № 3 до договору, не визначено переліку радіо станцій та телеканалів, а отже договір № КБР-10/02/13 від 01.02.2013 р. згідно з вимогами ч. 2 ст. 49 Закону України «Про авторське право та суміжні права» не може вважатися укладеним, та ін.

Позивач у призначене судове засідання не зявився.

Враховуючи факт належного повідомлення позивача про час та місце розгляду апеляційної скарги, та те, що норми ст. 38 ГПК України, щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, судова колегія вважає, що судом в межах наданих ним повноважень створені належні умови для надання сторонами доказів та вважає за можливе розглядати справу за наявними у справі документами.

Неявка в судове засідання представника позивача не перешкоджає розгляду апеляційної скарги по суті.

Відповідно до ч. 2 ст. 101 ГПК України, апеляційний господарський суд не звязаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Судова колегія, повторно розглянувши справу, перевіривши законність та обґрунтованість рішення встановила наступне:

Як свідчать матеріали справи, 01.02.2013 р. між Приватною організацією "Українська ліга авторських і суміжних прав" далі УЛАСП) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Італійський гриль" (користувач) укладений договір № КБР-10/02/13 (далі - договір).

Згідно з п. 1.2. додатку № 2 від 01.02.2013 р. до договору, загальна сума щомісячної винагороди з дня набуття чинності договором (тобто з 01.02.2013 р.) складає 300 гривень.

Відповідно до п. 2.1. договору, користувач здійснює публічне виконання оприлюднених музичних творів. УЛАСП надає користувачу на умовах, визначених договором, дозвіл (невиключне право) на таке використання, в тому числі, усіх необхідних майнових прав для використання творів, а також здійснює збір винагороди (роялті). Користувач зобовязався виплачувати винагороду (роялті) УЛАСП, відповідно до договору та Закону.

Відповідно до п. 2.3. договору, користувач зобов'язався перераховувати на поточний рахунок УЛАСП винагороду (роялті) узгоджену сторонами у відповідних додатках до договору не пізніше ніж за 5 (п'ять) днів до початку місяця за який здійснюється платіж.

Пунктом 5.1. договору сторонами визначено, що договір набирає чинності з моменту його підписання і діє до 01.02.2014 р., а в частині невиконаних фінансових зобовязань, фінансових санкцій, та будь-яких інших зобовязань до їх повного виконання.

Пунктом 5.2. договору передбачено, що у випадку, якщо жодна із сторін не повідомить письмово іншу сторону про припинення дії договору протягом місяця до настання зазначеної в п. 5.1. дати припинення дії договору, дія договору вважається подовженою на той самий строк і на тих же умовах.

Позивач зазначає, що відповідач не дотримувався належним чином обовязку сплати винагороди, у звязку з чим позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій просить стягнути основний борг з урахуванням інфляційних втрат, трьох процентів річних та пеню.

Приймаючи оскаржуване рішення, господарський суд, зокрема виходив з того, що позивачем пропущено позовну давність, про яку заявлено відповідачем, з урахуванням того, що відповідач не виконав обов'язок з оплати в термін, встановлений договором, у звязку з чим позовні вимоги в частині стягнення пені в сумі 300,88 грн. (за період з серпня 2015 р. по серпень 2016 р.) відповідають умовам договору та чинному законодавству України, та підлягають задоволенню. В решті позовних вимог щодо стягнення пені в розмірі 1606,48 грн. вони визнані безпідставними та такими, що не відповідають чинному законодавству України, та ін.

Викладені вище висновки господарського суду, на думку колегії суддів, повністю відповідають фактичним обставинам спору та матеріалам справи, їм надана правильна та належна правова оцінка, у звязку з чим відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги і скасування прийнятого у справі рішення.

Відповідно до вимог ст. ст. 32, 34 ГПК України, доказами у справі є будь які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно зі статтею 43 цього ж кодексу, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Згідно зі ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно зі ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України, визначає договір як домовленість двох або більше сторін, що спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до статті 6 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України).

Згідно зі ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України, субєкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобовязання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно з приписами ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно відлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Як свідчать матеріали справи, відповідач з моменту підписання договору мав право легально здійснювати комерційне використання музичних творів. Проте, доказів сплати винагороди за користування музичними творами останнім не надано, у зв'язку із чим виникла заборгованість перед позивачем за період з 07.02.2013 р. по серпень 2016 р. у розмірі 12900,00 грн., що підтверджується матеріалами справи.

Як вбачається зі свідоцтва про облік організації колективного управління № 19/2011 від 24.01.2011 р. видано Міністерством освіти і науки України Державного департаменту інтелектуальної власності позивач здійснює управління на колективній основі майновими правами субєктів авторського права і (або)суміжних прав.

А отже, мав право укладати відповідні договори. Крім того, з урахуванням висновків Вищого господарського суду України викладених у постанові від 11.10.2016 р. у справі № 922/5417/14 надання організацією колективного управління дозволу на публічне виконання (демонстрацію) музичних творів, фонограм, відеограм та зафіксованих у них виконань без будь-якого обмеження їх переліку якраз і свідчить про узгодження сторонами відповідної умови договору, оскільки за відсутності будь-яких винятків (стосовно певних обєктів та/або субєктів прав) не потребує подальшої конкретизації.

Разом з тим, як вбачається з умов договору та зазначено вище, сторони передбачили можливість його автоматичного подовження на той самий строк і на тих же умовах. У звязку з чим, враховуючи, що жодна із сторін не повідомляла іншу сторону про припинення дії договору, він і пролонговувався кожного разу на рік і вважався чинним по 01.02.2017 р.

В процесі розгляду справи в суді першої інстанції відповідач звернувся до суду з заявою про застосування позовної давності за період з 01.02.2013 р. по 01.09.2013 р.

Згідно зі статтями 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, встановлений для захисту цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність становить три роки.

Відповідно до частини 1 статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

До вимог, пов'язаних зі стягненням заборгованості у зв'язку з неналежним виконанням грошового зобов'язання, застосовується загальна позовна давність.

Початок перебігу позовної давності визначається відповідно до правил статті 261 ЦК України.

За загальним правилом, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина 1 статті 261 ЦК України).

Частинами 4, 5 статті 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Отже, коли судом на підставі досліджених у судовому засіданні доказів буде встановлено, що право особи, про захист якого вона просить, порушене, а стороною у спорі до винесення рішення буде заявлено про застосування позовної давності, і буде встановлено, що строк позовної давності пропущено без поважних причин, суд на підставі статті 267 ЦК України ухвалює рішення про відмову в задоволенні позову за спливом позовної давності. У разі визнання судом причин пропущення позовної давності поважними, порушене право підлягає захисту.

Як вбачається з матеріалів справи договір набрав чинності з моменту його підписання, тобто з 01.02.2013 р., позовна заява подана 16.09.2016 р.

Судом першої інстанції встановлено, що право позивача порушено, оскільки має місце заборгованість за договором № КБР-10/02/13, водночас відповідачем заявлено про застосування позовної давності, а отже позовна давність щодо стягнення з відповідача заборгованості за період з 01.02.2013 р. по 01.09.2013 р. сплинула у звязку з чим у задоволенні позову за зазначений період у розмірі 2400,00 грн. відмовлено, у зв'язку з чим зменшено період нарахування правомірно інфляційних та 3% річних.

Частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Здійснений судом першої інстанції перерахунок інфляційних втрат та 3% річних, а саме зменшення періоду нарахувань зазначених втарт та санкції з моменту 01.09.2013 р. є обґрунтованим. З урахуванням зазначеного стягненню підлягають інфляційні втрати у розмірі 4776,80 грн. та 3% річних у розмірі 467,56, в іншій частині вимог щодо стягнення інфляційних втрат та 3% річних судом правомірно відмовлено.

Відповідно до п. 2.6. договору, у разі прострочення користувачем виконання грошового зобов'язання по договору, позивач має право нарахувати пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у відповідний період, за кожен день такого прострочення.

Як свідчать матеріали справи наданий позивачем розрахунок пені за період з лютого 2013 р. по серпень 2016 р., який становить 1907,36 грн. виконаний без врахування позовної давності.

Частиною 6 ст. 232 Господарського кодексу України передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлене законом чи договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання повинно мало бути виконано.

У відповідності п. 1 частини 2 статті 258 Цивільного кодексу України, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік.

Як вже зазначено позивачем пропущена позовна давність за певний період. Матеріали також свідчать, що відповідач не виконав свій обов'язок з оплати в термін, встановлений договором, а отже позовні вимоги які задоволені судом першої інстанції в частині стягнення з відповідача пені в сумі 300,88 грн. (за період прострочення платежів з серпня 2015 р. по серпень 2016 р.) відповідають вимогам договору та чинному законодавству України.

На підставі вищевикладеного, рішення господарського суду Харківської області від 15.11.2016 р. у справі № 922/3129/16 прийнято з урахуванням фактичних обставин справи та чинного законодавства.

Таким чином, висновки, викладені в рішенні господарського суду відповідають вимогам законодавства та фактичним обставинам справи, а мотиви заявника скарги, з яких вони оспорюються не можуть бути підставою для його скасування.

Керуючись ст. ст. 101, 102, п. 1 ст. 103, ст. ст. 105 ГПК України, судова колегія

ПОСТАНОВИЛА:

Рішення господарського суду Харківської області від 15.11.2016 р. у справі № 922/3129/16 залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Дана постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом двадцяти днів до касаційної інстанції Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя Пушай В.І.

Суддя Могилєвкін Ю.О.

Суддя Істоміна О.А.