номер провадження справи 5/121/16
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.02.2017 Справа № 908/3281/16

За позовом: Міського комунального підприємства ОСНОВАНІЄ (69095, Запорізька область, м. Запоріжжя, вул. Українська, 29 - а)

До відповідача: Спілки козаків України Військо Запорізьке (69035, Запорізька область, м. Запоріжжя, вул. Незалежної України, 80)

про стягнення 80 217,81 грн.

Суддя Проскуряков К.В.

Представники сторін:

Від позивача: ОСОБА_1, довіреність № 444 від 03.01.2017

Від відповідача: не зявився

СУТНІСТЬ СПОРУ:

07.12.2016 до господарського суду Запорізької області надійшла позовна заява Міського комунального підприємства ОСНОВАНІЄ до Спілки козаків України Військо Запорізьке про стягнення 80 217,81 грн.

Ухвалою суду від 07.12.2016 позовну заяву прийнято до розгляду та порушено провадження у справі № 908/3281/16, справі присвоєно номер провадження 5/121/16, розгляд якої призначено на 11.01.2017. Розгляд справи відкладався. У судовому засіданні 06.02.2017 судом оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

За клопотанням представника позивача розгляд справи відбувався без фіксації судового процесу за допомогою технічних засобів.

Позивач підтримав позовні вимоги в повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві. Суду надано наступні пояснення: 20.12.2003 між Комунальним підприємством «Виробниче ремонтно-експлуатаційне житлове обєднання № 2» та Спілкою козаків України «Військо Запорізьке», якій на підставі рішення виконкому міської ради народних депутатів № 394/36 від 27.12.2003 надано в орендне користування нежитлове приміщення площею 239,0 кв.м, розташоване за адресою: вул. Українська, 31 укладено договір про участь у витратах, повязаних з управлінням і утриманням житлового фонду та прибудинкової території. Позивач просить суд на підставі п.п. 2.2.9., 4.1. договору стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 80 217,81 грн. Просить позовні вимоги задовольнити.

Відповідач у судові засідання 11.01.2017 та 06.02.2017 не зявився, про причини неявки суд не повідомив. Клопотань про розгляд справи за відсутності належним чином уповноваженого представника відповідача або про відкладення розгляду справи на адресу суду не надходило. Про дату, час та місце проведення судового засідання відповідач був повідомлений своєчасно та належним чином шляхом направлення на його адресу відповідних ухвал суду. Своїм правом бути присутнім у судовому засіданні відповідач не скористався.

Згідно з ч. 1 ст. 64 ГПК України ухвала про порушення провадження у справі надсилається сторонам, прокурору, якщо він є заявником, за повідомленою ними господарському суду поштовою адресою. У разі ненадання сторонами інформації щодо їх поштової адреси, ухвала про відкриття провадження у справі надсилається за адресою місцезнаходження (місця проживання) сторін, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців. У разі відсутності сторін за такою адресою, вважається, що ухвала про порушення провадження у справі вручена їм належним чином.

Відповідно до підпункту 3.1. пункту 3 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції (далі - Постанова Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18) місцезнаходження юридичної особи або місце проживання фізичної особи - підприємця визначається на підставі відомостей, внесених до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців (стаття 17 Закону України Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб підприємців).

В п. 3.9.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 №18 зазначено, що за змістом зазначеної статті 64 ГПК, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом. Доказом такого повідомлення в разі неповернення ухвали підприємством зв'язку може бути й долучений до матеріалів справи та засвідчений самим судом витяг з офіційного сайту Українського державного підприємства поштового зв'язку "Укрпошта" щодо відстеження пересилання поштових відправлень, який містить інформацію про отримання адресатом відповідного поштового відправлення, або засвідчена копія реєстру поштових відправлень суду.

Ухвала суду про порушення провадження у справі № 908/3281/16 від 07.12.2016, направлена Спілці козаків України «Військо Запорізьке» на адресу: 69035, Запорізька область, м. Запоріжжя, вул. Незалежної України, 80, повернулась на адрес суду з відміткою пошти: «за даною адресою організація відсутня» (а.с. 50, 51).

Ухвала суду про відкладення розгляду справи № 908/3281/16 від 11.01.2017, направлена Спілці козаків України «Військо Запорізьке» на адресу: 69035, Запорізька область, м. Запоріжжя, вул. Незалежної України, 80, також повернулась на адрес суду з відміткою пошти: «за даною адресою організація вибула» (а.с. 109, 110).

В матеріалах справи міститься Детальна інформація про юридичну особу, відповідно до якої місцем знаходження Спілки козаків України «Військо Запорізьке» є: 69035, Запорізька область, м. Запоріжжя, вул. Незалежної України, 80 (а.с. 70 74, 115 - 117). Саме за цією адресою здійснювалось листування з відповідачем.

Відповідно до ст. 75 Господарського процесуального кодексу України якщо відзив на позовну заяву і витребувані господарським судом документи не подано, справу може бути розглянуто за наявними в ній матеріалами.

Надання відзиву та документів, що підтверджують заперечення проти позову, є не обовязком, а правом відповідача, в чому вбачається прояв принципу диспозитивності.

Згідно зі ст. 22 ГПК України сторони мають право брати участь у господарських засіданнях. Оскільки зміст норми не передбачає обовязку сторін брати участь в судових засіданнях, незявлення повноважних представників сторін в судові засідання є реалізацією процесуального права сторони.

В п. 3.9.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 зазначено, що у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Розглянувши та дослідивши матеріали справи, заслухавши представника позивача, суд

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з матеріалів справи, 20.12.2003 між Комунальним підприємством «Виробниче ремонтно-експлуатаційне житлове обєднання № 2» (далі - ВРЕЖО) та Спілкою козаків України «Військо Запорізьке», якій на підставі рішення виконкому міської ради народних депутатів № 394/36 від 27.12.2003 надано в орендне користування нежитлове приміщення площею 239,0 кв.м, розташоване за адресою: вул. Українська, 31 (далі - орендар) укладено договір про участь у витратах, повязаних з управлінням і утриманням житлового фонду та прибудинкової території (далі договір з усіма змінами, додатками та доповненнями), відповідно до п. 1 якого ВРЕЖО забезпечує управління і утримання майна житлових будинків та прибудинкової території, яка знаходиться у спільному користуванні мешканців житлових будинків і орендарів нежитлових приміщень, які вбудовані у житлові будинки, згідно вимогам Правил користування приміщеннями житлових будинків та прибудинкових територій, а орендар приймає участь у витратах на виконання робіт, повязаних з управлінням і утриманням житлового фонду.

Відповідно до п. 2.2.9. договору орендар зобовязується здійснювати оплату експлуатаційних витрат ВРЕЖО по утриманню житлового фонду по тарифам, які затверджені рішенням виконкому міської ради народних депутатів № 81 від 24.02.2000. Місячний розмір експлуатаційних витрат становить 111,85 грн. з ПДВ.

Орендар несе відповідальність за невиконання обовязків, обумовлених у п.п. 2.2.1. 2.2.9. договору (п. 3.2. договору). Орендар перераховує на розрахунковий рахунок ВРЕЖО щомісячно, не пізніше 10 числа місяця, що слідує за звітним, розмір експлуатаційних витрат, обумовлених п. 2.2.9 (п. 4.1. договору).

Цей договір складено на строк з 20.12.2003 по 19.12.2006 (п. 5.4. договору).

Між сторонами було укладено додаткову угоду № 1 від б/д (а.с. 11), відповідно до якої: згідно рішення Запорізької міської ради № 6 від 25.07.2012 Міське комунальне підприємство «Основаніє» є повним правонаступником КП «ВРЕЖО № 2». До МКП «Основаніє» перейшли все майно, майнові та немайнові права та обовязки КП «ВРЕЖО № 2». Щомісячний розмір експлуатаційних витрат, згідно рішення ВК Запорізької міської ради № 23 від 26.01.2006 становить 117,59 грн. з ПДВ.

05.02.2016 між сторонами було укладено додаткову угоду до договору (а.с. 12), відповідно до якої сторони домовились продовжити строк дії договору до 19.12.2018.

В матеріалах справи міститься Акт звіряння на суму 80 217,81 грн., підписаний лише позивачем у справі (а.с. 18).

Відповідно до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно ст. 193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутністю конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Не допускається одностороння відмова від виконання зобов'язань. Аналогічні норми містяться в ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Договір, укладений сторонами з дотримання вимог, необхідних для чинності правочину, у тому числі відповідно до чинних нормативно-правових актів, має обов'язкову силу для сторін. Будучи пов'язаними взаємними правами та обов'язками (зобов'язаннями), сторони не можуть в односторонньому порядку відмовлятись від виконання зобов'язання.

Згідно із ст.627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до рішення Виконавчого комітету Запорізької міської ради № 404/2 від 28.07.2016 «Про вилучення з господарського відання та передачу в управління ОСББ «Українська 31» житлового будинку № 31 по вул. Українська» (а.с. 119), вилучено з господарського відання МКП «Основаніє» житловий будинок № 31 по вул. Українська, крім квартир та нежитлового приміщення, зазначених у додатку. Передано в управління ОСББ «Українська 31» житловий будинок № 31 по вул. Українська разом з оригіналом технічної документації на будинок згідно з актом приймання-передачі житлового комплексу або його частини з балансу на баланс за формою, затвердженою постановою КМУ від 11.10.2002 № 1521 «Про реалізацію Закону України «Про обєднання співвласників багатоквартирного будинку», крім квартир та нежитлового приміщення, зазначеного у додатку.

Рішенням Виконавчого комітету Запорізької міської ради № 311 від 24.06.2016 «Про визначення виконавця житлово-комунальних послуг» вирішено визначити з 01.09.2016 КП «Наше місто» Запорізької міської ради виконавцем житлово-комунальних послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (а.с. 120).

Рішенням Виконавчого комітету Запорізької міської ради № 23 від 26.01.2006 «Про затвердження розміру витрат на утримання будинків та при будинкових територій для орендарів та власників нежитлових приміщень» було змінено тарифи на утримання будинків та прибудинкових територій (а.с. 122 ).

Також, з матеріалів справи вбачається, що 01.01.2007 між КП «ВРЕЖО № 1» (споживач) та Концерном «МТМ» (теплопостачальна організація) було укладено договір № 200707 купівлі-продажу теплової енергії в гарячій воді, відповідно до якого теплопостачальна організація бере на себе зобовязання відпустити теплову енергію в гарячій воді споживачу, а споживач зобовязується прийняти та оплатити її вартість за діючими тарифами (цінами) в терміни та порядку, встановленими умовами цього договору та додатками до договору, що є його невідємними частинами.

Згідно із рахунками за теплову енергію за період жовтень грудень 2012, січень квітень, жовтень - грудень 2013, січень квітень, жовтень - грудень 2014, січень квітень, жовтень - грудень 2015, січень 2016, Концерн «МТМ» виставляв МКП «Основаніє» рахунки за спожиту теплову енергію на суму 80 217,81 грн. (а.с. 79 104, 135 - 160), які сплачувалися останнім.

У судовому засіданні 06.02.2017 представник позивача пояснив, що Спілка козаків України «Військо Запорізьке» повинно було укласти прямі договори з усіма виконавцями послуг, в т.ч. й щодо розрахунків за отриману теплову енергію. Вказані договори Спілкою козаків України «Військо Запорізьке» укладені не були.

Позивач у справі здійснював розрахунки з Концерном «МТМ» на підставі рахунків, виставлених за договором № 600945 від 01.09.2006.

Предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, яка кореспондує зі способами захисту права, визначеними зокрема, статтею 16 Цивільного кодексу України та статтею 20 Господарського кодексу України. Підставою позову, у свою чергу, є фактичні обставини, на яких ґрунтується вимога позивача.

Реалізуючи передбачене ст. 64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб'єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Статтею 15 Цивільного кодексу України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

За змістом положень вказаних норм, правом на пред'явлення позову до господарського суду наділені, зокрема, юридичні особи, а суд шляхом вчинення провадження у справах здійснює захист осіб, права і охоронювані законом інтереси яких порушені, невизнані або оспорюються.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою цієї статті визначено способи захисту цивільних прав та інтересів.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом (абзац 2 частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України).

Дана норма кореспондується з ст. 20 Господарського кодексу України, якою, зокрема встановлено, що держава забезпечує захист прав і законних інтересів суб'єктів господарювання та споживачів. Кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб'єктів захищаються шляхом: визнання наявності або відсутності прав; визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб'єктів, що суперечать законодавству, ущемляють права та законні інтереси суб'єкта господарювання або споживачів; визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом; відновлення становища, яке існувало до порушення прав та законних інтересів суб'єктів господарювання; припинення дій, що порушують право або створюють загрозу його порушення; присудження до виконання обов'язку в натурі; відшкодування збитків; застосування штрафних санкцій; застосування оперативно-господарських санкцій; застосування адміністративно-господарських санкцій; установлення, зміни і припинення господарських правовідносин; іншими способами, передбаченими законом. Порядок захисту прав суб'єктів господарювання та споживачів визначається цим Кодексом, іншими законами.

Під способом захисту цивільних прав розуміється - припинення дії, яка порушує право (п.3 ч.2 ст. 16 ЦК України) пов'язаний зі вчиненням іншою особою незаконних дій, спрямованих на порушення права, належного особі. Так, зокрема, цей позов може подаватися у випадках, коли іншою особою чиняться перешкоди у здійснення власником повноважень користування та розпорядження належним йому майном (негаторний позов - ст. 391 ЦК); у разі неправомірного використання об'єкта права інтелектуальної власності (ст. ст. 424, 432 ЦК) тощо.

Як зазначено вище, ст. 20 Господарського кодексу України та ст. 16 Цивільного кодексу України визначені способи захисту прав і законних інтересів суб'єктів господарювання.

Так, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту.

Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб'єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов'язку зобов'язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб'єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв'язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Реалізація цивільно-правового захисту відбувається шляхом усунення порушень цивільного права чи інтересу, покладення виконання обов'язку по відновленню порушеного права на порушника.

В постанові Верховного Суду України від 30.09.2008 у справі № 42/388 зазначено, що предметом позову може бути матеріально-правова чи немайнова вимога позивача до відповідача, відносно якої суд повинен прийняти рішення. Предметом позову не можуть бути обставини, які виступають доказами у справі. Захист майнового або немайнового права чи законного інтересу відбувається шляхом прийняття судом рішення про примусове виконання відповідачем певних дій або зобовязання утриматись від їх вчинення.

У цій справі позивачем невірно обрано підставу та спосіб захисту свого порушеного права та охоронюваного законом інтересу, оскільки п. 2.2.9. договору, укладеного між сторонами, передбачено, що орендар зобовязується здійснювати оплату експлуатаційних витрат ВРЕЖО по утриманню житлового фонду по тарифам, які затверджені рішенням виконкому міської ради народних депутатів № 81 від 24.02.2000. Місячний розмір експлуатаційних витрат становить 111,85 грн. з ПДВ. Компенсація витрат на оплату теплової енергії договором не передбачено. Позовні вимоги про стягнення 80 217,81 грн. обґрунтовані порушенням відповідачем саме п. 2.2.9. договору та п.п. 3.2., 4.1. договору, відповідно до яких орендар несе відповідальність за невиконання обовязків, обумовлених у п.п. 2.2.1. 2.2.9. договору (п. 3.2. договору). Орендар перераховує на розрахунковий рахунок ВРЕЖО щомісячно, не пізніше 10 числа місяця, що слідує за звітним, розмір експлуатаційних витрат, обумовлених п. 2.2.9 (п. 4.1. договору). Тобто, з матеріалів справи вбачається, що позивач просить суд фактично стягнути з відповідача понесені ним збитки, які не можуть ґрунтуватися на порушенні умов договору.

За таких обставин, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Судові витрати відносяться на позивача.

Згідно із п. 4 ст. 129 Конституції України, ст.ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно із ст. 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Керуючись ст.ст. 49, 82- 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог відмовити.

Суддя К.В. Проскуряков

Рішення господарського суду набирає чинності протягом 10 днів із дня його підписання

Рішення оформлено у повному обсязі та підписано 13.02.2017.