РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31.01.2017Справа №910/20344/16
Суддя Мудрий С.М. розглянувши справу

за позовом Міністерства оборони України

до Концерну "Військторгсервіс"

про стягнення штрафних санкцій в розмірі 1 084 338,00 грн.

Представники сторін:

від позивача: Кривошея Д.А. - представник за довіреністю № 220/381/д від 04.11.2016 р.;

від відповідача: Байда О.Г. - представник за довіреністю № 01 від 04.01.2017 р.

ВСТАНОВИВ:

На розгляд господарського суду м. Києва передані позовні вимоги Міністерства оборони України до Концерну "Військторгсервіс" про стягнення штрафних санкцій в розмірі 1 084 338,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 09.10.2015 року відповідно до рішення конкурсних торгів Міністерства оборони України укладено з відповідачем договір №286/3/15/454 про поставку для державних потреб матеріально-технічних засобів речової служби.

Проте, послуги з постачання товару виконані не в повному обсязі.

У зв'язку з чим, позивач звернувся з вимогою про стягнення з відповідача штрафних санкцій на загальну суму 1 084 338,00 грн., з яких пеня в розмірі 966 108,00 грн. та штраф у розмірі 118 230,00 грн.

Ухвалою господарського суду м. Києва від 08.11.2016 р. порушено провадження у справі, розгляд справи призначено на 28.11.2016 р.

В судовому засіданні 28.11.2016 року представник відповідача заявив усне клопотання про відкладення розгляду справи для вирішення спору мирним шляхом.

Представник позивача не заперечував проти даного клопотання.

Представник позивача частково виконав вимоги ухвали суду від 08.11.2016 р.

Представник позивача надав суду оригінали документів по справі.

Суд оглянув оригінали документів по справі.

Представник відповідача не виконав вимоги ухвали суду від 08.11.2016 р.

У судовому засіданні 28.11.2016 р. оголошено перерву до 20.12.2016 р.

В судове засідання 19.12.2016 р. представник позивача не з'явився, про поважні причини неявки суд не повідомив, хоча про час та дату судового засідання повідомлений належним чином, що підтверджується протоколом судового засідання від 28.11.2016 р.

Представник відповідача заявив усне клопотання про відкладення розгляду справи для вирішення спору мирним шляхом.

Представник відповідача подав клопотання про продовження строку розгляду спору на п'ятнадцять днів.

Представник відповідача не виконав вимоги ухвали суду від 08.11.2016 р.

Ухвалою господарського суду м. Києва від 19.12.2016 року задоволено клопотання про продовження строку розгляду справи на п'ятнадцять днів. Продовжено строк розгляду справи на п'ятнадцять днів. Розгляд справи відкладено на 23.01.2017 року.

В судовому засіданні 23.01.2017 року представники сторін заявили усне клопотання про відкладення розгляду справи для вирішення спору мирним шляхом.

Представник відповідача не виконав вимоги ухвали суду від 08.11.2016 р.

В судовому засіданні оголошено перерву до 31.01.2017 року для вирішення спору мирним шляхом.

В судовому засіданні 31.01.2017 року представник відповідача подав клопотання про зменшення розміру штрафних санкцій та про розстрочку виконання рішення.

Представник позивача заперечував проти даних клопотань відповідача.

Представник відповідача не виконав вимоги ухвали суду від 08.11.2016 р.

Представник позивача позовні вимоги підтримав, просив суд задовольнити позов.

Представник відповідача заперечував проти позову та просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню частково з розстрочкою виконання рішення на дванадцять місяців.

Відповідно до ч.1 статті 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з ч.1 статті 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Частина 2 статті 509 ЦК України передбачає, що зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно п.1 ч. 2 статті 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно з ч. 1 статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

09.10.2015 року між концерном «Військторгсервіс» (постачальник) та Міністерством оборони України (замовник) укладено договір № 286/3/15/454 про поставку для державних потреб матеріально-технічних засобів речової служби (за кошти Державного бюджету України), відповідно до умов якого постачальник зобов'язується у 2015 році (до 30.11.2015 (включно) поставити замовнику білизну спідню трикотажну (лот 4. Труси з трикотажного бавовняного полотна оливкового кольору), а замовник забезпечити приймання та оплату товару в асортименті, кількості, у строки (терміни), вказані у цьому договорі.

Згідно з п. 1 статті 265 ГК України, за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно із п. 6 ст. 265 ГК України, до відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу.

Положеннями ч. 1 ст. 656 ЦК України встановлено, що предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому.

Відповідно до специфікації загальна кількість товару для постачання - 50 000 шт., ціна товару з ПДВ складає: 1 689 000,00 грн., строки (терміни) постачання - до 30.11.2015 року (включно) (п.1.2 договору).

Ціна цього договору становить 1 689 000,00 грн. у тому числі: ПДВ 281 500 грн. 00 коп. (п.3.1 договору).

Відповідно до п.5.1 договору, товар постачається на умовах DDP - склад замовника відповідно до Міжнародних правил по тлумаченню торговельних термінів «Інкотермс» у редакції 2010 року згідно з положенням договору, встановленими нормами відвантаження у тарі та упаковці, яка забезпечує її збереження під час транспортування, вантажно-розвантажувальних робіт і зберігання в межах термінів, установлених діючими стандартами, тощо. Строк поставки товару визначений в специфікації договору (п.1.2).

Відповідно до п.1.2 договору, строки (терміни) постачання до 20.11.2015 (включно).

Місцем поставки товару є центри забезпечення речовим майном та об'єднані центри забезпечення Міністерства оборони України (далі - одержувачі замовника) згідно з рознарядкою Міністерства оборони України, яка є невід'ємною частиною договору, з обов'язковим дотриманням передбачених нею вимог до кількості, адреси одержувачів замовника та черговості відвантажень (п.5.2 договору).

Згідно з п.5.3 договору, датою поставки товару вважається дата вказана одержувачем замовника у акті приймального контролю якості товару та видатковій накладній постачальника.

Постачальник зобов'язаний забезпечити поставку товару у строки, встановлені договором (п.6.3.1 договору).

Претензією №286/6/545 від 03.02.2016 року позивач звернувся до відповідача в якій зазначено, що на день пред'явлення претензії постачальником умови договору щодо постачання товару в кількості 44 000 штук на суму 1 486 320,00 грн. не поставлено. Станом на 03.02.2016 року термін запізнення 65 дів. У зв'язку з чим, нараховані пеня та штраф.

Судом встановлено, що відповідачем недопоставлено 44 000 штук товару на загальну суму 1 486 320,00 грн.

Відповідно до ст.193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Зазначене також кореспондується зі ст.ст.525, 526 ЦК України, відповідно до яких зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

У відповідності до ст.610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 ЦК України).

Стаття 629 ЦК України передбачає, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

У зв'язку з неналежним виконання умов договору щодо поставки продукції, позивач просить стягнути з відповідача пеню в розмірі 966 108,00 грн. за період з 01.12.2015 року по 03.02.2016 року та штраф в розмірі 118 230,00 грн.

Відповідно до п.7.1 договору у разі невиконання або неналежного виконання своїх зобов'язань за договором сторони несуть відповідальність, передбачену законами та цим договором.

Згідно з п. 7.3.4 договору, за порушення строків виконання зобов'язання постачальник сплачує пеню в розмірі 1 відсотка від вартості непоставленого товару за кожну добу затримки, а за прострочення понад 30 днів з постачальника додатково стягується штраф у розмірі 7 відсотків вказаної вартості договору.

Штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання (ч.1 ст. 230 ГК України).

В силу ст. 216 ГК України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за порушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставі і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно ч. 1, 2 статті 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Господарський кодекс називає неустойку, штраф і пеню різновидами штрафних санкцій, але не визначає ні один із цих різновидів. Частина 3 ст. 549 ЦК України особливістю пені визнає те, що вона обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Проте, не може бути підставою відмови у задоволенні вимоги про сплату неустойки те, що вона встановлена за кожен день прострочення іншого (а не тільки грошового) зобов'язання, що така неустойка не підпадає під визначення пені, яке наводиться в ч.3 ст.549 ЦК України. Коли обов'язок боржника сплатити грошову суму чи передати майно кредиторові у зв'язку з порушенням зобов'язання не підпадає під визначення штрафу чи пені, слід керуватися визначенням неустойки, що наводиться у ч. 1 ст. 549 ЦК України, оскільки штраф та пеня є різновидом неустойки, що не вичерпують всього змісту поняття неустойки.

За таких обставин, необхідно дійти висновку, що пенею може забезпечуватись не лише грошове зобов'язання. (Відповідної правової позиції дотримується Вищий господарський суд України, постанова від 24.03.2009 р. у справі № 8/411/08).

Частиною 2 статті 231 ГК України передбачено, що у разі якщо порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов'язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов'язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах: за порушення строків виконання зобов'язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

Відповідно до п. 2 Інформаційного листа Вищого господарського суду від 15.03.2011 № 01-06/249 "Про постанови Верховного Суду України, прийняті за результатами перегляду судових рішень господарських судів", застосування до боржника, який порушив господарське зобов'язання, штрафної санкції, передбаченої абзацом третім частини другої статті 231 Господарського кодексу України, допускається за сукупності таких умов: якщо інший розмір певного виду штрафних санкцій не передбачений договором або законом; якщо, між іншим, порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки; якщо допущено прострочення виконання негрошового зобов'язання, пов'язаного з обігом (поставкою) товарів, виконанням робіт, наданням послуг, з вартості яких і вираховується у відсотковому відношенні розмір.

Тому, для застосування до спірних правовідносин частини 2 статті 231 Господарського кодексу України, господарський суд повинен встановити наявність усіх обставин, з якими законодавець пов'язує можливість стягнення зазначеного виду штрафних санкцій.

Разом з тим, частиною четвертою статті 231 Господарського кодексу України передбачено, що розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання.

Відповідно до ч.2 статті 551 ЦК України якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

В даному випадку, з матеріалів справи вбачається, що позивач є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки.

З огляду на викладене, виходячи із системного аналізу положень ст. 231 ГК України, позивачем правомірно нараховано у відповідності до п.7.3.4 договору 966 108,00 грн. пені та 118 230,00 грн. 7% штрафу, які підлягають стягненню з відповідача.

Щодо заявленого відповідачем клопотання про зменшення розміру штрафних санкцій (штрафу, пені) до однієї тисячі гривень, то суд зазначає наступне.

В обґрунтування вищезазначеного клопотання відповідач зазначає, що на даний час концерн «Військторгсервіс» перебуває у скрутному матеріальному становищі, постійні арешти рахунків призводять до того, що концерн перебуває на грані банкрутства. Наявна заборгованість з податків та зборів. Крім того, Концерн складається на 100% із державного майна, що унеможливлює погашення боргів шляхом реалізації його майна.

Відповідно до п. 3 ч.1 статті 83 ГПК України, господарський суд, приймаючи рішення, має право зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

Згідно зі статтею 233 ГК України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання; майновий стан сторін, які беруть участь в зобов'язанні; не лише майнові, а й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Частиною 3 статті 551 ЦК України передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Згідно з п. 3.17.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 року "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (пункт 3 статті 83 ГПК), господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Зі змісту наведених норм вбачається, що при вирішенні питання про можливість зменшення неустойки, суд має дати належну оцінку правовідносинам сторін з точки зору винятковості випадку.

А також, зменшувати розмір штрафних санкцій є не обов'язком суду, а його правом і виключно у виняткових випадках.

Враховуючи вищезазначене, суд вважає за можливе зменшити розмір пені до 250 000,00 грн.

Також, представник відповідача подав заяву про розстрочку виконання рішення рівними частинами на 36 місяців з дати набрання рішення законної сили.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 83 ГПК України господарський суд, приймаючи рішення має право відстрочити або розстрочити виконання рішення.

Розстрочка означає виконання рішення частками, встановленими господарським судом, з певним інтервалом у часі. Строки виконання кожної частки також повинні визначатися господарським судом. (п. 7.1.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 9 від 17.10.2012 "Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України").

Підставою для відстрочки, розстрочки, зміни способу та порядку виконання рішення можуть бути конкретні обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у визначений строк або встановленим господарським судом способом.

Вирішуючи питання про відстрочку чи розстрочку виконання рішення, зміну способу і порядку виконання рішення, господарський суд повинен враховувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи, зокрема, стосовно юридичної особи - наявну загрозу банкрутства, відсутність коштів на банківських рахунках і майна, на яке можливо було б звернути стягнення тощо (п. 7.2. вищевказаної постанови).

Приймаючи до уваги доводи відповідача, суд вважає за можливе розстрочити виконання рішення на 1 рік рівними частинами.

Відповідно до ч.1 статті 32 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно з ч.1 статті 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 34 ГПК України передбачено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 44 ГПК України, судові витрати складаються з судового збору, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката та інших витрат, пов'язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Згідно ч. 5 статті 49 ГПК України, витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача.

На підставі викладеного, керуючись ч.1 с. 32, ч.1 ст. 33, ст.ст. 34, 44, 49, п. 3, 6, ч.1 ст. 83, ст.ст. 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Концерну "Військторгсервіс" (03151, м. Київ, вулиця Молодогвардійська, будинок 28-А, ідентифікаційний код: 33689922) на користь Міністерства оборони України (03168, м. Київ, проспект Повітрофлотський, 6, ) пеню в розмірі 250 000 (двісті п'ятдесят тисяч) грн. 00 коп. штраф в розмірі 118 230 (сто вісімнадцять тисяч двісті тридцять) грн. 00 коп., витрати по сплаті судового збору в розмірі 16 265 (шістнадцять тисяч двісті шістдесят п'ять) грн. 07 коп. розстрочивши виконання рішення строком на 12 (дванадцять) місяців, встановивши наступний порядок оплати:

- лютий 2017 року - 32 041 грн. 25 коп.;

- березень 2017 року - 32 041 грн. 25 коп.;

- квітень 2017 року - 32 041 грн. 25 коп.;

- травень 2017 року - 32 041 грн. 25 коп.;

- червень 2017 року - 32 041 грн. 25 коп.;

- липень 2017 року - 32 041 грн. 25 коп.;

- серпень 2017 року - 32 041 грн. 25 коп.;

- вересень 2017 року - 32 041 грн. 25 коп.;

- жовтень 2017 року - 32 041 грн. 25 коп.;

- листопад 2017 року - 32 041 грн. 25 коп.;

- грудень 2017 року - 32 041 грн. 25 коп.;

- січень 2018 року - 32 041 грн. 25 коп.

3. В іншій частині позову відмовити.

Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Відповідно до частини 5 статті 85 ГПК України, рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Дата підписання рішення: 06.02.2017 року.

Суддя С.М.Мудрий