ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" лютого 2017 р.Справа № 922/254/17

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Чистякової І.О.

при секретарі судового засідання Сінченко І.В.

розглянувши справу

за позовом Приватного акціонерного товариства "Київський електровагоноремонтний завод", м. Київ
до Приватної виробничо - комерційної фірми "ЛЕНС", м. Харків
про стягнення 168788,02 грн.
за участю представників:

позивача - ОСОБА_1, довіреність №б/н від 05.01.2017;

відповідача - не з'явився

ВСТАНОВИВ:

Приватне акціонерне товариство "Київський електровагоноремонтний завод" (позивач) звернулось до господарського суду Харківської області з позовом про стягнення з відповідача - Приватної виробничо - комерційної фірми "ЛЕНС" суму попередньої оплати в розмірі 115200,00 грн., суму здійсненої переплати в розмірі 400,00 грн., 20% штрафу від суми Договору за непоставлену продукцію в розмірі 23040,00 грн., 20% штрафу від суми Договору за неповернення коштів в строк в розмірі 23040,00 грн., 3% річних в розмірі 1249,84 грн. та суми інфляційних втрат в розмірі 6258,18 грн.

Позовні вимоги вмотивовано невиконанням відповідачем умов договору постачання № КЕВРЗ/ВГМ -1643/ю від 09.06.2016 щодо поставки позивачу товару в строк встановлений у п.4.3. даного Договору, у зв'язку з чим останній просить повернути йому суму попередньої оплати товару та суму переплати в розмірі 400,00 грн., здійсненої згідно платіжного доручення № 2643 від 08.07.2016 на суму 57600 грн., № 3131 від 05.08.2016 на суму 28000 грн. та № 3524 від 02.09.2016. Крім того, позивач просить стягнути 20% штрафу від суми Договору за непоставлену продукцію та 20% штрафу від суми Договору за неповернення коштів в строк, що передбачено п.9.2. Договору, а також стягнути 3% річних та суму інфляційних втрат згідно ст. 625 Цивільного кодексу України.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 18 січня 2017 року було прийнято позовну заяву до розгляду, порушено провадження у справі та призначено її до розгляду у судовому засіданні на 01 лютого 2017 року о 12:40 годині. Цією ж ухвалою суду витребувано у сторін додаткові докази.

16 січня 2017 року від позивача через канцелярію суду надійшла заява про зменшення розміру позовних вимог (вх. №1353), в якій він повідомляє, що відповідач 29.12.2016 повернув на рахунок позивача суму переплати в розмірі 400,00 грн. та таким чином ціна позову становить 168788,02 грн.

Також, представник позивача 30 січня 2017 року через канцелярію суду надав супровідним листом (вх. №3036) додаткові документи, зазначені у додатку, які долучені судом до матеріалів справи.

Позивач в судовому засіданні до початку розгляду справи по суті просив прийняти до розгляду вищезазначену заяву про зменшення розміру позовних вимог.

Суд, дослідивши вищезазначену заяву та додані до неї документи, враховуючи те, що відповідно до статті 22 Господарського процесуального кодексу України, позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог за умови дотримання встановленого порядку досудового врегулювання спору у випадках, передбачених статтею 5 цього Кодексу в цій частині, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог, а до початку розгляду господарським судом справи по суті позивач має право змінити предмет або підставу позову шляхом подання письмової заяви, приймає надану заяву до провадження та продовжує розгляд справи з її урахуванням.

Представник відповідача 15 листопада 2016 року через канцелярію суду надав відзив на позовну заяву (вх. №2749), в якому просить розраховувати 3% річних та інфляційні витрати з 23.09.2016, також повідомляє, що ним 29.12.2016 було частково повернуто позивачу суму попередньої оплати в розмірі 400,00 грн., просить суд при розгляді справи дати правову оцінку факту припинення дії договору постачання та розглянути справу без участі представника відповідача.

Суд, розглянувши клопотання відповідача про розгляд справи за відсутності його представника, вважає за можливе його задовольнити як таке, що не суперечить вимогам чинного законодавства.

Позивач в судовому засіданні 01.02.2017 підтримав позов з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог та просив суд його задовольнити, з підстав викладених у позовній заяві.

Розглянувши матеріали справи, всебічно та повно з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вислухавши пояснення представника позивача, суд встановив наступне.

09 червня 2016 року між Приватним акціонерним товариством "Київський електровагоноремонтний завод" (надалі - Замовник) та Приватною виробничо - комерційною фірмою "ЛЕНС" (надалі - Постачальник) було укладено договір постачання №КЕВРЗ/ВГМ -1643/ю (надалі - Договір), відповідно до умов якого Постачальник зобов'язується передати у власність (поставити) в обумовлені строки (строк) Замовнику Продукцію відповідно до Специфікації (-ій), що оформлюються додатками до Договору, а Замовник зобов'язується прийняти вказану Продукцію і сплатити за неї певну грошову суму. Асортимент, кількість та ціна Продукції зазначаються в Специфікації (п.1.1. Договору).

Відповідно до п.1.3. Договору найменування Продукції: акумуляторна батарея 28 ТНЖ-250М-У2, країна виробник: Росія, виробник: ТОВ "Курський акумуляторний завод".

Згідно з п.3.1., п.3.4. Договору ціна на Продукцію вказана у Специфікації і приймається Сторонами в національній валюті України - гривні. Сума даного Договору складає 96000,00 грн., крім того ПДВ 20% - 19200,00 грн., що разом становить 115200,00 грн.

Заявка направляється Замовником за допомогою поштового зв'язку на адресу Постачальника, за допомогою факсимільного зв'язку на номер, зазначений у реквізитах Постачальника, чи засобами електронного зв'язку. Постачальник зобов'язаний підтвердити заявки Замовника належним чином протягом трьох календарних днів з дати отримання. Постачання Продукції проводиться протягом 21 календарних дні з дати підтвердження заявки Постачальником. Датою передачі у власність (поставки) вважається дата отримання Замовником Продукцїі з належними товаросупровідними документами. (п.4.2., п.4.3., п.4.4. Договору).

Відповідно до п.5.1. Договору оплата за Продукцію проводиться Замовником 100% протягом 10-ти банківських днів з дати виставлення рахунку.

Згідно з п.5.2. Договору датою оплати Продукції вважається дата зарахування коштів, сплачених Замовником за поставлену партію Продукції, на розрахунковий рахунок Постачальника.

Відповідно до п.9.2. Договору за порушення погоджених строків поставки, а також за прострочення строку повернення внесеної Замовником передоплати, чи вартості Продукції, яку не було поставлено, Постачальник сплачує Замовнику штраф у розмірі 20 (двадцяти) відсотків від суми Договору. Строк повернення коштів Постачальником, згідно п.9.2. становить 3 (три) банківські дні з дати отримання відповідної вимоги Замовника.

Договір набирає чинності з моменту його підписання, скріплення печатками і діє до 31 грудня 2016 року, але в будь-якому випадку до повного виконання Сторонами взятих на себе зобов'язань (п.12.5. Договору).

Згідно специфікації №1 до Договору вартість продукції складає 115200,00 грн.

Так, на виконання умов Договору позивачем були перераховані відповідачу грошові кошти в загальній сумі 115600,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 3524 від 02.09.2016 на суму 30000,00 грн., платіжним дорученням № 3131 від 05.08.2016 на суму 28000,00 грн. та платіжним дорученням № 2643 від 08.07.2016 на суму 57600,00 грн., в графі "призначення платежу" яких зазначено: "оплата за акум. батарею 28ТНЖ-250М-У2 зг. дог. № КЕВРЗ/ВГМ -1643/ю".

29.12.2016 відповідач повернув на рахунок позивача суму переплати в розмірі 400,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням №192 від 29.12.2016.

Матеріали справи свідчать про те, що позивач 10.11.2016 звернувся до відповідача з претензією №16/33-ЕМВ про сплату штрафу за невчасну поставку продукції та вимогою поставити продукцію до 01.12.2016 року.

Відповідач листом гарантією від 15.12.2016 повідомив позивача про те, що постачання замовлених акумуляторних батарей буде здійснено до 22.12.2016 та у разі невиконання поставки продукції будуть повернені кошти в повному обсязі до 23.12.2016 (арк.22).

Крім того, у звязку із невиконанням умов Договору та враховуючи те, що позивач вжив усіх заходів для вирішення спору мирним шляхом, відповідачу було відправлено вимогу про повернення коштів за вих. №386/ВДР/16 від 21.12.2016.

Проте, відповідач свої зобов'язання щодо поставки товару не виконав, попередню оплату позивачу в сумі 115200,00 грн. не повернув, що і стало підставою останнього для звернення до суду з позовом.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, суд виходить із наступного.

Згідно ст. 509 Цивільного кодексу України, ст.173 Господарського кодексу України зобов`язання є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 Цивільного кодексу України та ст. 174 Господарського кодексу України.

Названі норми передбачають, що господарські зобов'язання можуть виникати безпосередньо з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частиною 3 статті 509 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно ст.193 Господарського кодексу України та ст. 526 Цивільного кодексу України, яка містить аналогічні положення, зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до закону, інших актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно зі ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. 2 ст. 712 Цивільного кодексу України, до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно зі ч. 1 ст. 693 Цивільного кодексу України, якщо договором встановлений обов'язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу.

Враховуючи приписи ч. 2 ст. 693 Цивільного кодексу України, якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

За змістом ст. 193 Господарського кодексу України та ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом не допускається.

Згідно з ч.1 ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Враховуючи вищевикладене та те, що відповідач одержав від позивача суму попередньої оплати товару в розмірі 115200 грн., проте не передав товар у встановлений строк, а також не повернув суму попередньої оплати товару на вимогу позивача, суд дійшов висновку про те, що позовна вимога позивача щодо стягнення з відповідача суми одержаної попередньої оплати товару в розмірі 115200,00 грн. правомірна та обґрунтована, а тому підлягає задоволенню.

Розглядаючи позовні вимоги про стягнення 20% штрафу від суми Договору за непоставлену продукцію в розмірі 23040,00 грн. та 20% штрафу від суми Договору за неповернення коштів в строк в розмірі 23040,00 грн., суд виходить з наступного.

Правові наслідки порушення зобов'язання встановлені статтею 611 Цивільного кодексу України. Відповідно до частини 1 вказаної статті, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки.

Частиною 1 ст. 216 Господарського кодексу України встановлено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

За змістом ст. 217 Господарського кодексу України у сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції та адміністративно-господарські санкції.

Відповідно до ч.1 ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно з ст.549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до п.9.2. Договору за порушення погоджених строків поставки, а також за прострочення строку повернення внесеної Замовником передоплати, чи вартості Продукції, яку не було поставлено, Постачальник сплачує Замовнику штраф у розмірі 20 (двадцяти) відсотків від суми Договору. Строк повернення коштів Постачальником, згідно п.9.2. становить 3 (три) банківські дні з дати отримання відповідної вимоги Замовника.

Суд, перевіривши розрахунок штрафу за непоставлену продукцію та за неповернення коштів (внесеної Замовником передоплати) в строк, приходить до висновку, що даний розрахунок позивача відповідає вимогам чинного законодавства, розрахований вірно, з урахуванням чого позовні вимоги в частині стягнення 20% штрафу від суми Договору за непоставлену продукцію в розмірі 23040,00 грн. та 20% штрафу від суми Договору за неповернення коштів в строк в розмірі 23040,00 грн. підлягають задоволенню повністю.

Щодо стягнення з відповідача, нарахованих позивачем 1249,84 грн. 3% річних, 6258,18 грн. інфляційних втрат, суд зазначає наступне.

Частиною 2 ст. 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Проте, суд не вбачає підстав для застосування частини другої статті 625 ЦК України щодо стягнення з відповідача суми інфляційних витрат та трьох процентів річних, оскільки стягнення з відповідача суми попередньої оплати, перерахованої за договором, не вважається грошовим зобов'язанням у розумінні статті 625 ЦК України.

За такі дії відповідач несе відповідальність, передбачену частиною третьою статті 693 ЦК України, коли на суму попередньої оплати нараховуються проценти відповідно до статті 536 цього Кодексу від дня, коли товар мав бути переданий, до дня фактичного передання товару покупцеві або повернення йому суми попередньої оплати. Договором може бути встановлений обов'язок продавця сплачувати проценти на суму попередньої оплати від дня одержання цієї суми від покупця.

Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного суду України від 15.10.2013 року по справі № 5011-4.

Також, у п. 5.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" роз'яснено, що обов'язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних не виникає у випадках повернення коштів особі, яка відмовилася від прийняття зобов'язання за договором (стаття 612 ЦК України), повернення сум авансу та завдатку, повернення коштів у разі припинення зобов'язання (в тому числі шляхом розірвання договору) за згодою сторін або визнання його недійсним, відшкодування збитків та шкоди, повернення безпідставно отриманих коштів (стаття 1212 ЦК України), оскільки відповідні дії вчиняються сторонами не на виконання взятих на себе грошових зобов'язань, а з інших підстав.

Крім того, у п. 21 Інформаційного листа Вищого господарського суду України від 20.10.2015 р. №01-06/1837/15 "Про доповнення Інформаційного листа ВГСУ від 15.03.2011 № 01-06/249 "Про постанови ВСУ, прийняті за результатами перегляду судових рішень господарських судів" наведені рекомендаційні приписи та зазначено, що частиною другою статті 625 ЦК України передбачено можливість стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат за прострочення саме грошового зобовязання. Натомість стягнення з відповідача суми попередньої оплати за договором не є наслідком порушення ним грошового зобовязання, оскільки відповідні дії вчиняються не для виконання взятих на себе грошових зобовязань, а з інших підстав повернення сплаченого авансу за непоставлений товар. За своєю суттю обовязок щодо повернення коштів, отриманих як попередня оплата, не можна розцінювати як грошове зобовязання в розумінні статті 625 ЦК України.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про необґрунтованість заявлених до стягнення з відповідача розміру 1249,84 грн. 3% річних, 6258,18 грн. інфляційних витрат, а тому відмовляє в задоволенні позовних вимог в цій частині.

Щодо доводів відповідача, викладених у відзиві на позовну заяву, стосовно того, що у разі задоволення позову відповідач буде зобов'язаний поставити позивачу вказаний у договорі товар, суд зазначає наступне.

За приписами ч.2 ст.693 Цивільного кодексу України якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Зі змісту зазначеної норми права вбачається, що умовою її застосування є неналежне виконання продавцем свого зобовязання зі своєчасного передання товару покупцю. А у разі настання такої умови покупець має право діяти альтернативно: або вимагати передання оплаченого товару від продавця, або вимагати повернення суми попередньої оплати.

Можливість обрання певно визначеного варіанта правової поведінки боржника є виключно правом покупця.

Отже, волевиявлення щодо обрання одного з варіантів вимоги покупця має бути вчинено ним в активній однозначній формі такої поведінки, при чому доведеної до продавця.

Оскільки законом не визначено форму предявлення такої вимоги покупця, останній може здійснити своє право будь-яким шляхом: як шляхом звернення до боржника з претензією, листом, телеграмою тощо, так і шляхом пред'явлення через суд вимоги у визначеній законом процесуальній формі - формі позову.

Виходячи з викладеного, суд дійшов висновку, що позивач має право вимагати повернення здійсненої ним на користь відповідача передплати за договором, оскільки відповідач свої договірні зобовязання належним чином не виконав, товар за договором не поставив.

Отже, враховуючи те, що позивач звернувся до господарського суду Харківської області з позовом про повернення суми попередньої оплати, у відповідача не виникатиме обов'язку щодо поставки товару за спірним Договором.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд керується положеннями ст. 49 Господарського процесуального кодексу України та покладає на відповідача витрати по сплаті судового збору в розмірі 2419,20 грн.

Враховуючи викладене та керуючись ст. ст. 6, 8, 19, 124, 129 Конституції України; ст.ст. 11, 526, 611, 612, 623-629, 712 Цивільного кодексу України; ч. 1 ст. 174, ст. 193 Господарського кодексу України; ст.ст. 1, 4, 12, 22, 32, 33, 43, 44, 47-49, 54, 65, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково в сумі 161280,00 грн.

Стягнути з Приватної виробничо - комерційної фірми "ЛЕНС" (61178, м. Харків, Салтівське шосе, 256-А, кв. 67, ) на користь Приватного акціонерного товариства "Київський електровагоноремонтний завод" (03049, м. Київ, вул. Ползунова, 2, ) суму попередньої оплати в розмірі 115200,00 грн., 20% штрафу від суми Договору за непоставлену продукцію в розмірі 23040,00 грн., 20% штрафу від суми Договору за неповернення коштів в строк в розмірі 23040,00 грн. та витрати по сплаті судового збору в сумі 2419,20 грн.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

В іншій частині позову в сумі 7508,02 грн. - відмовити.

Повне рішення складено 06.02.2017 р.

Суддя ОСОБА_2