ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" лютого 2017 р. Справа № 922/2299/16

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Ільїн О.В., суддя Гетьман Р.А., суддя Россолов В.В.

при секретарі Довбиш А.Ю.

за участю представників сторін:

прокурор - Комісар О.О.;

позивач - Голіна О.Ю.;

відповідач - ОСОБА_2;

третя особа - Носик М.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу прокурора Харківської області (вх. №2822Х/1-35) на рішення господарського суду Харківської області від 27 вересня 2016 року по справі №922/2299/16

за позовом Керівника Харківської місцевої прокуратури №1 Харківської області, м. Харків в інтересах держави в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по Харківській області, м. Харків

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4, м. Харків

третя особа - Державний університет телекомунікацій, м. Київ

про визнання недійсним договору та повернення майна, -

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду Харківської області від 27 вересня 2016 року по справі (суддя Суслова В.В.) у задоволенні позову відмовлено.

Прокурор Харківської області з рішенням не погодився, звернувся до апеляційного суду зі скаргою, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального права, просить його скасувати та прийняти нове, яким задовольнити позов.

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на неправильне застосування норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення спору.

У відзиві на апеляційну скаргу, що надійшов до канцелярії суду 07.11.2016 року за вх.№11205, Регіональне відділення Фонду державного майна України по Харківській області зазначає, що вважає подану прокурором апеляційну скаргу обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню, а спірне рішення суду першої інстанції таким, що підлягає скасуванню.

ФОП ОСОБА_4 надала відзив на апеляційну скаргу (вх.№11341 від 09.11.2016 року), де вважає рішення суду попередньої інстанції законним і обґрунтованим і просить залишити його без змін, а скаргу - без задоволення.

Державний університет телекомунікацій 10.11.2016 року надав пояснення вх. №11383, в яких зазначив, що вважає рішення суду таким, що прийняте з державних позицій на основі всебічного аналізу чинного законодавства і обставин справи, і що на теперішній час відсутні чинники, які б суперечили інтересам держави, нормативній базі, що не дозволяють ФОП ОСОБА_4 орендувати приміщення в Державному університеті телекомунікацій. На підставі викладеного просить рішення суду першої інстанції залишити в силі.

Фізична особа-підприємець ОСОБА_4 надала відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначила, що вважає рішення законним і обґрунтованим, просила залишити його без змін, а скаргу без задоволення.

Державний університет телекомунікацій надав пояснення до апеляційної скарги, в яких зазначено, що рішення, на його думку, прийнято на основі всебічного аналізу чинного законодавства і обставин справи, у з в'язку з чим, просить рішення господарського суду залишити в силі.

Перевіривши повноту встановлення судом обставин справи та докази на їх підтвердження, їх юридичну оцінку та доводи апеляційної скарги в межах вимог, передбачених статтею 101 Господарського процесуального кодексу України, вислухавши прокурора та представників позивача, відповідача і третьої особи, колегія суддів зазначає наступне.

Як правильно встановлено господарським судом та вбачається з матеріалів справи, 12 квітня 2010 року між РВ ФДМ України по Харківській області (Орендодавцем) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 (Орендарем) було укладено Договір оренди №4610-Н. Предметом Договору є передача Орендодавцем Орендарю у строкове платне користування нежитлових приміщень кімн. № 23, 24, 25, 26,27, 28, 29, 30,31 на 2-му поверсі двоповерхової виробничої будівлі (літ Р-2) загальною площею 196,4 кв.м., що знаходяться за адресою АДРЕСА_1, та знаходяться на балансі Навчально-наукового інституту Державного університету інформаційно - комунікаційних технологій, а згодом - Державного університету телекомунікацій, для розміщення швейного виробництва (п.1.1., п.1.2 та п. 2.1 Договору).

На виконання умов договору, майно, що є предметом оренди, передано Орендарю за Актом приймання-передачі орендованого майна від 12.04.2010 року.

В подальшому, протягом строку дії Договору оренди № 4610-Н від 12.04.2010 року сторонами укладалися додаткові угоди до Договору оренди, зокрема:

- Додаткова угода № 1 від 05.09.2012 року щодо продовження дії Договору на один рік, укладена на підставі листа РВ ФДМ України по Харківській області від 22.05.2012 року № 06-2798 та наказу № 1731 -П від 05.09.2012 року;

- Додаткова угода № 2 від 06.09.2012 щодо зменшення площі орендованого майна, укладена на підставі листів ФОП ОСОБА_4 та погодження РВ ФДМ України по Харківській області від 04.07.2012 року № 06-3634, та Акт приймання-передачі орендованого майна до договору оренди № 4610/Н від 12.04.2010 року;

- Додаткова угода № 3 від 26.12.2013 року зі зміною вартості об'єкта оренди та орендної плати, укладена на підставі листа РВ ФДМ від 25.04.2013 року № 06-2478 та проведеної незалежної оцінки об'єкта оренди у відповідності до положень ст. 11 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" від 21.04.2011 року № 3269-VI;

- Додаткова угода № 4 від 26.12.2013 року щодо продовження строку дії Договору, укладена на підставі наказу РВ ФДМ від 14.11.2013 року № 3182;

- Додаткова угода № 5 від 26.12.2013 року та Додаткова угода № 6 року від 30.12.2014 року.

Окрім цього, листом від 02.08.2016 року за № 43-4196 РВ ФДМ України по Харківській області повідомило ФОП ОСОБА_5 про можливість продовження строку дії Договору оренди після погодження цього питання з органом, уповноваженим управляти майном - Міністерством освіти і науки України.

На момент розгляду справи спірний договір оренди пролонговано за згодою сторін.

Прокуратура, звертаючись до господарського суду зазначила, що вказаний договір оренди 4610-Н від 12.04.2010 року підлягає визнанню недійсним, оскільки він укладений з порушенням вимог Законів України "Про освіту" та "Про оренду державного та комунального майна", так як сторонами в цьому договорі, всупереч вищевказаним положенням Закону, змінено цільове призначення частин приміщення навчального закладу, які є об'єктом оренди.

За загальним положенням цивільного законодавства, зобов'язання виникають з підстав, зазначених у ст. 11 Цивільного кодексу України. За приписами частини 2 цієї статті підставами виникнення цивільних прав та обов'язку, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обов'язків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Згідно зі статтею 174 Господарського кодексу України господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Приписами статті 626 Цивільного кодексу України встановлено, що Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв діловою обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 п. 4 ст. 179 Господарського кодексу України при укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

Відповідно до ч. 7 ст. 179 Господарського кодексу України, господарські договори укладаються за правилами, встановленими ЦК з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 ЦК України).

Особи, визначені ст. 1 ГПК України, мають право на звернення до суду за захистом порушених майнових прав, які відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 16 ЦК України та ч. 2 ст. 20 ГК України здійснюється шляхом розгляду справ, зокрема, за позовами про визнання правочину недійсним.

Частиною першою статті 215 Цивільного кодексу України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання, в момент вчинення правочину, стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

Вирішуючи по суті переданий на розгляд господарського суду спір про визнання недійсним договору, суд повинен з'ясувати, зокрема, підстави для визнання недійсним договору, оскільки недійсність правочину може наступати лише з певним порушенням закону.

Статтею 203 Цивільного кодексу України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: 1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; 6) правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до п. 2.1 Постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013р. №11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними (із змінами і доповненнями)" вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та, в разі задоволення позовних вимог, зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Як вбачається з матеріалів справи, підставою для подання заступником керівника Харківської місцевої прокуратури № 1 позову стала необхідність захисту економічних інтересів держави, внаслідок порушень, допущених під час передачі в оренду державного майна, приміщення навчального закладу, суб'єкту господарювання для здійснення підприємницької діяльності, жодним чином не пов'язаної з навчальним процесом, спрямоване на дотримання встановленого Конституцією України принципу верховенства права, задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні питання про передачу в оренду державної власності.

Так, прокурор, посилаючись на положення ч. 5 ст. 63 Закону України "Про освіту", ч. 2 ст. 4 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", ч. 2 ст. 5 Закону України "Про приватизацію державного майна" зазначає про наявність підстав для визнання договору оренди від 12.04.2010 року № 4610-Н недійсним згідно з ч. 1 ст. 203, ч. 1,3 ст. 215 Цивільного кодексу України.

Відповідно до частини 1 ст. 759 Цивільного кодексу України, за договором найму (оренди), наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Аналогічні за змістом правові норми містяться у статті 283 ГК України, ст.2 Закону України "Про оренду державного та комунального майна".

Статтею 761 Цивільного кодексу України встановлено, що право передання майна у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права. Наймодавцем також може бути особа, уповноважена на укладання договору найму.

Відповідно до частини 1 статті 638 Цивільного кодексу України та частини 2 статті 180 ГК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно з ст. 284 ГК України та ст. 10 Закону, істотними умовами договору оренди є: об'єкт оренди (склад і вартість майна з урахуванням її індексації); термін (строк), на який укладається договір оренди; орендна плата з урахуванням її індексації; порядок використання амортизаційних відрахувань; відновлення орендованого майна та умови його повернення; виконання зобов'язань; забезпечення виконання зобов'язань - неустойка (штраф, пеня), порука, завдаток, гарантія тощо; порядок здійснення орендодавцем контролю за станом об'єкта оренди; відповідальність сторін; страхування орендарем взятого ним в оренду майна; обов'язки сторін щодо забезпечення пожежної безпеки орендованого майна. За згодою сторін у договорі оренди можуть бути передбачені й інші умови.

Пунктом 2.6. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 19.05.2013 р. № 12 "Про деякі питання практики застосування законодавства про оренду (найм) майна" визначено, що відповідно до статті 638 ЦК України договір вважається укладеним, коли між сторонами досягнуто згоди, з усіх істотних умов. Вичерпного переліку умов, істотних для договорів оренди (найму), ЦК України і ГК України не містять. Однак за змістом статей 759 - 762 ЦК України слід дійти висновку, що істотними для даного виду договорів, є умови про предмет договору, плату за користування майном та строк такого користування. Що ж до договорів оренди державного та комунального майна, то стаття 10 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" визначає умови, які є істотними для даних договорів, причому відповідно до статті 12 цього Закону договір оренди вважається укладеним з момент досягнення домовленості з усіх істотних умов і підписання сторонами тексту договору.

Суд, розглянувши умови спірного договору, дійшов висновку, що під час укладення договору оренди майна № 4610-Н сторони узгодили всі істотні умови договору, а також порядок приймання орендованого майна.

12 квітня 2010 року у встановленому договором порядку майно, яке є предметом договору, було передано відповідачеві в користування, про що складено акт приймання - передавання.

Зважаючи на те, що предметом договору оренди від 12.04.2010 року №4610-Н є нежитлові приміщення - кімнати 27, 28, 29 на 2-му поверсі виробничої будівлі, загальною площею 81,5 м2 (з урахуванням додаткової угоди № 2 від 06.09.2012 року) розміщене за адресою АДРЕСА_1 , яка знаходиться на балансі Державного інституту комунікацій (з урахуванням додаткової угоди № 5 від 30.12.2014 року), які є державним індивідуально визначеним майном, спірні правовідносини регулюються відповідно до Закону України "Про оренду державного та комунального майна" (надалі - Закон).

Пунктом 2.4. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 р. № 12 "Про деякі питання практики застосування законодавства про оренду (найм) майна" передбачено, що вирішуючи спори, пов'язані з укладенням договору оренди державного майна, господарські суди повинні з'ясовувати, чи додержано визначений статтею 9 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" порядок укладення відповідного договору, в тому числі щодо погодження з органом, уповноваженим управляти майном.

За умовами абзацу першого частини другої ст. 9 зазначеного Закону, орендодавець зобов'язаний надіслати заяву потенційного орендаря разом із доданими матеріалами органу, уповноваженому управляти державним майном.

Статтею 5 статтею 9 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", яка кореспондується з п.1. ч.1. ст. 287 ГК України, передбачено, що орендодавцем нерухомого майна, що є державною власністю є: Фонд державного майна України, його регіональні відділення.

Як вбачається з матеріалів справи, Міністерством транспорту та зв'язку України у квітні 2009 року було розглянуто матеріали, надані Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Харківській області щодо передачі в оренду нежитлових приміщень, площею 196,4 кв.м., що перебували на балансі Навчально-наукового інституту Державного університету інформаційно-комунікаційних технологій (згодом - Державний університет телекомунікацій), та розташовані за адресою: АДРЕСА_1.

Листом від 14.04.2009 року за № 3715/16/10-09 Міністерство транспорту та зв'язку України повідомило Регіональне відділення Фонду державного майна України по Харківській області про те, що за результатами розгляду матеріалів РВ ФДМ України по Харківській області не заперечує щодо передачі на конкурсних засадах в оренду зазначеного майна з метою розміщення швейного виробництва, а також надані рекомендації щодо суттєвих умов договору (заборона суборенди, приватизації та переходу права власності на орендоване майно третім особам та інше) та зазначено про необхідність надання Мінтрансзв'язку інформації про результати проведення конкурсу на право оренди вказаного майна та копії договору оренди, укладеного з переможцем конкурсу.

Тобто, Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Харківській області було отримано попереднє погодження з органом, уповноваженим управляти майном, щодо укладання договору оренди.

В цьому ж листі Мінтрансзв'язку також повідомлялось про те, що вказане майно не відноситься до майнових комплексів підприємств, їх структурних підрозділів, основний вид діяльності яких має загальнодержавне значення.

15 березня 2010 року відбувся конкурс на право оренди державного майна: нежитлових приміщень №№ 23,24,25,26,27,28,29,30,31, розташованих на другому поверсі двоповерхової виробничої будівлі (літ. Р-2) загальною площею 196,4 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 та ФОП ОСОБА_4 було визнано переможцем конкурсу (листи Регіонального відділення Фонду державного майна України по Харківській області від 24.04.2009 № 073334 та від 15.03.2010 № 07-2031).

Відповідно до наказу Регіонального відділення Фонду державного майна України по Харківській області за № 746-П від 12.04.2010 року "Про укладання договору оренди нерухомого майна, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 з ФОП ОСОБА_4." між сторонами укладено договір оренди нерухомого майна, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 з ОСОБА_4

Також, відповідно до ст. 24 Закону, орендоване майно страхується орендарем на користь того учасника договору оренди, який бере на себе ризик випадкової загибелі чи пошкодження об'єкта оренди. Ризик випадкової загибелі чи пошкодження об'єкта оренди несе орендодавець, якщо інше не встановлено договором оренди.

Пунктом 5.9. спірного договору сторони визначили порядок страхування майна, що передане в користування відповідачеві.

Пунктом 5.13 договору оренди в якості обов'язку орендаря визначено зобов'язання щодо укладання договору про відшкодування витрат на утримання орендованого майна з балансоутримувачем (3-ою особою, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача) та їх відшкодування.

Відповідно до ст. 760 Цивільного кодексу України предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживна річ). Законом можуть бути встановлені види майна, що не можуть бути предметом договору найму.

Предметом оренди за вказаним договором є нежитлові приміщення, що відповідає об'єктам оренди, визначеним ч. 1 ст. 4 Закону України "Про оренду державного та комунального майна".

Частиною 2 ст. 4 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" передбачено, що не можуть бути об'єктами оренди, зокрема, об'єкти державної власності, що мають загальнодержавне значення і не підлягають приватизації відповідно до частини другої статті 5 Закону України "Про приватизацію державного майна" (крім пам'яток культурної спадщини, нерухомих об'єктів, які знаходяться на території історико-культурних заповідників).

Пунктом "б" ч. 2 ст. 5 Закону України "Про приватизацію державного майна" (в редакції станом на момент укладення спірного договору) встановлено, що приватизації не підлягають об'єкти, що мають загальнодержавне значення, а також казенні підприємства, об'єкти, діяльність яких забезпечує соціальний розвиток, збереження та підвищення культурного, наукового потенціалу, духовних цінностей, до яких, зокрема, відноситься об'єкти освіти, крім навчальних закладів, майно яких вноситься до статутного капіталу публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування відповідно до Закону України "Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування", фізичної культури, спорту і науки, що фінансуються з державного бюджету.

При цьому, відповідно до абз. 20 ч. 2 ст. 4 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" окреме індивідуально визначене майно із складу цілісного майнового комплексу підприємства, його структурного підрозділу, забороненого до оренди, може бути об'єктом оренди (без права приватизації та суборенди), якщо воно не заборонене до оренди законами України, не задіяне у процесі основного виробництва та за висновком органу, уповноваженого управляти цим майном, його оренда не порушить цілісності майнового комплексу.

Суд зазначає, що в розумінні діючих правових норм до об'єктів освіти, зокрема, відносяться навчальні заклади.

Відповідно до ч. 1 ст. 63 Закону України "Про освіту" (у редакції станом на момент укладення спірного договору) матеріально-технічна база навчальних закладів та установ, організацій, підприємств системи освіти включає будівлі, споруди, землю, комунікації, обладнання, транспортні засоби, службове житло та інші цінності. Майно навчальних закладів та установ, організацій, підприємств системи освіти належить їм на правах, визначених чинним законодавством.

Об'єкти освіти і науки, що фінансуються з бюджету, а також підрозділи, технологічно пов'язані з навчальним та науковим процесом, не підлягають приватизації, перепрофілюванню або використанню не за призначенням (ч. 5 ст. 63 України "Про освіту").

Приписами ч. 1 ст. 61 Закону України "Про освіту" встановлено, що фінансування державних навчальних закладів та установ, організацій, підприємств системи освіти здійснюється за рахунок коштів відповідних бюджетів, коштів галузей народного господарства, державних підприємств і організацій, а також додаткових джерел фінансування.

Частиною 4 зазначеної статті визначено, що додатковими джерелами фінансування є: кошти, одержані за навчання, підготовку, підвищення кваліфікації та перепідготовку кадрів відповідно до укладених договорів; плата за надання додаткових освітніх послуг; кошти, одержані за науково-дослідні роботи (послуги) та інші роботи, виконані навчальним закладом, на замовлення підприємств, установ, організацій та громадян; доходи від реалізації продукції навчально-виробничих майстерень, підприємств, цехів і господарств, від надання в оренду приміщень, споруд, обладнання: дотації з місцевих бюджетів; дивіденди від цінних паперів; валютні надходження; добровільні грошові внески, матеріальні цінності, одержані від підприємств, установ, організацій, окремих громадян; інші кошти.

З аналізу зазначених правових норм вбачається, що в якості додаткових джерел фінансування навчальних закладів, абзацом 5 частини 4 статті 61 Закону України "Про освіту" передбачена можливість залучати у тому числі доходи від надання в оренду приміщень, споруд, обладнання.

Частиною 2 п. 8 постанови Кабінету Міністрів України від 27.08.2010 року за N796 "Про ствердження переліку платних послуг, які можуть надаватися навчальними закладами, іншими установами та закладами системи освіти, що належать до державної і комунальної форми власності" передбачена можливість надання в оренду будівель, споруд, окремих тимчасово вільних приміщень і площ, іншого рухомого та нерухомого майна або обладнання, що тимчасово не використовується у навчально-виховній, навчально-виробничій, науковій діяльності, у разі, коли це не погіршує соціально-побутових умов осіб, які навчаються або працюють у навчальному закладі.

Таким чином, законодавець чітко визначив порядок та умови, за наявності яких можливе передання в оренду майна навчальних закладів.

Відповідно до затвердженого РВ ФДМ України по Харківській області від 23.12.2009 року Звіту про оцінку нежитлових приміщень Навчально-наукового інституту Державного університету інформаційно-комунікаційних технологій (згодом - Державний університет телекомунікацій), загальною площею 196,4 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1, що був врахований під час укладення оспорюваного Договору оренди, зазначені нежитлові приміщення розташовані на задньому дворі головного корпусу інституту, вхід до приміщень є окремим, ніяк не пов'язаним зі входом до самого учбового корпусу, станом на час оцінки (2009 рік) - є допоміжним приміщенням без оздоблення, останній ремонт зроблено більше ніж 10 років тому. Виходячи з технічних характеристик приміщення, законодавчо дозволеного використання, забезпечення прибутковості, експертом-оцінювачем був зроблений висновок про найбільш прибуткове та економічно-обґрунтоване використання цих приміщень з розміщенням у них виробничо-складських приміщень, оскільки інше використання потребувало значних вкладень для зміни поточного використання.

Про те, що нежитлові приміщення передані в оренду за своїм призначенням є виробничо-складськими свідчить і технічний паспорт нежитлової будівлі (Літ. Р-2), виготовлений КП "Харківське міське бюро технічної інвентаризації" станом на 09.12.2004 року, в якому приміщення №№23-31 визначені як "комора", "цех".

Відповідно до Акту приймання-передачі державного майна з балансу Навчально - наукового інституту Державного університету телекомунікацій на баланс Державного університету телекомунікацій від 01.10.2014 року передано об'єкти державного майна, що закріплені на праві оперативного управління за Навчально-науковим інститутом державного університету телекомунікацій і використовуються для виробничої діяльності, зокрема передано двоповерхову будівлю літера Р2 за адресою: АДРЕСА_1, первісною вартістю 142762,00 грн., залишковою вартістю 49587,00 грн.

На підставі наведеного, господарський суд дійшов висновку, що нежитлові приміщення, які були передані ФОП ОСОБА_4 за Договором оренди № 4610-Н, на момент укладення цього договору були вільними, не використовувалися у освітній, навчально-виховній, навчально-виробничій, науковій діяльності. Необхідності у їх використанні для зазначених цілей не було ні під час дії Договору, ні в теперішній час.

Окрім того, з матеріалів справи вбачається, що зобов'язання за Договором оренди виконуються Орендарем та Орендодавцем належно та своєчасно. У орендованих приміщеннях здійснюється діяльність за призначенням - швейне виробництво, здійснюється навчання навичкам швачки з подальшим працевлаштуванням. Тобто, інший вид господарської діяльності, ніж той, що передбачений договором оренди у орендованих приміщеннях не здійснюється.

Окрім сплати орендної плати, Орендарем здійснюються відшкодування витрат Балансоутримувача на утримання орендованого майна, прилеглої території, а також сплати комунальних послуг згідно договору № 4610-К від 01.10.2014 року.

Заборгованості по орендній платі та комунальним послугам у Орендаря відсутня, що підтверджується листом Державного університету телекомунікацій від 03.06.2016 року № 11/602.

Отже, матеріали справи не містять доказів на підтвердження доводів прокурора щодо наявності підстав для визнання недійсним договору оренди від 12.04.2010 року № 4610-Н, як то: укладення вказаного договору має наслідком порушення цілісності майнового комплексу або погіршення соціально-побутових умов осіб, які навчаються або працюють у навчальному закладі; майно, яке є предметом договору, використовується у навчальному процесі (у навчально-виховній, навчально-виробничій, науковій діяльності); спірне майно використовується не за призначенням, що свідчить про передчасність висновку прокурора про використання спірного майна не за призначенням.

Отже, враховуючи положення ч. 2 ст. 4 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", ст. 61 Закону України "Про освіту", ст. 65 Закону України "Про вищу освіту", відповідно до яких відсутня заборона надавати індивідуально визначене майно навчального закладу в оренду, зважаючи на відсутність можливості використання спірного приміщення в учбових цілей та/або відсутності порушення укладенням спірного договору учбового процесу, факт якого не спростовано прокурором, суд дійшов висновку, що договір оренди № 4610-Н від 12.04.2010 року відповідає вимогам Закону України "Про оренду державного та комунального майна, Закону України "Про освіту", Закону України "Про вищу освіту", у зв'язку з чим відсутні підстави для визнання такого договору та додаткових угод до нього недійсним.

Згідно з ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Статтею 34 Господарського процесуального кодексу України визначено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і, в такому разі, прокурор набуває статусу позивача (ст. 29 ГПК України).

Місцевим господарським судом встановлено, що, прокурор, посилаючись на те, що укладенням спірного договору оренди порушено інтереси держави, зважаючи на те, що в оренду незаконно отримано нежитлові приміщення, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1, не надав належних доказів на підтвердження використання орендованого майна всупереч Закону.

Враховуючи те, що в матеріалах справи відсутні докази невиконання або неналежного виконання орендарем спірного договору, що свідчить про наповнення Державного бюджету України в рахунок отримання орендної плати за користування Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 нерухомим майном, та спрямування відповідних коштів на забезпечення існуючих потреб навчального закладу, а також зважаючи на те, що, при зверненні з даним позовом прокурором не доведено наявності використання майна, яке є предметом оспорюваного договору, всупереч діючих норм права, суд дійшов висновку, що при зверненні до суду з даним позовом про прокурором не доведено наявності порушення охоронюваного законом інтересу держави.

Також, місцевим судом правомірно зазначено, що напротязі терміну дії спірного договору, жодною із сторін або третьою особою не заявлялося будь-яких претензій з приводу його виконання, матеріали справи містять докази погодження Міністерством транспорту та зв'язку України, як органом, уповноваженим управляти майном, що є предметом оренди, в порядку, визначеному статтею 9 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", укладання та пролонгації спірного договору оренди, докази неодноразового погодження відповідних питань безпосередньо позивачем при укладанні цього договору та додатків до нього, та відсутності з боку останнього будь-яких заперечень щодо виконання зазначеного договору до моменту звернення прокурора до суду з позовом по даній справі; докази належного виконання відповідачем умов договору щодо утримання майна в належному стані та повної оплати орендних платежів та користь як позивача так і третьої особи; докази відсутності будь-яких заперечень з боку третьої особи щодо виконання зазначених договорів та заперечень щодо визнання такого договору недійсним; докази того, що передане в оренду майно не використовується третьою особою в навчальному та науковому процесі.

Таким чином, визнання його недійсним у судовому порядку за позовом прокурора створить ситуацію за якої позивач та третя особа будуть фактично позбавлені можливості отримувати орендні платежі від передачі майна в оренду, та зумовлять необхідність у третьої особи нести тягар утримання цього майна за власні грошові кошти за обставин недостатнього фінансування третьої особи з державного бюджету України.

Отже, колегія суддів вважає правомірним висновок суду попередньої інстанції про безпідставність позовних вимог щодо визнання недійсним договору оренди державного майна №4610-Н від 12.04.2010 року та усіх додаткових угод до нього, а також зобов'язання звільнити та повернути орендоване приміщення.

Стосовно строків позовної давності, колегія суддів також погоджується з висновком місцевого суду, що перебіг загальної або спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення свого права.

Відповідно до ст. 261 Цивільного кодексу України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно з п.5 даної статті, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Тобто, у разі звернення прокурора в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, строк позовної давності повинен обраховуватись із дати, коли саме позивачу (яким є орган в інтересах якого звертається до суду прокурор), стало відомо про порушення його права, а не з моменту, коли про порушене право стало відомо.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що прокурор здійснює представництво органу, в інтересах якого він звертається до суду на підставі закону (процесуальне представництво), а тому положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів, у цьому випадку в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України, але не наділяє прокурора повноваженнями ставити питання про поновлення строку позовної давності за відсутності такого клопотання з боку самої особи, в інтересах якої прокурор звертається до суду.

Відповідно до статей 256, 257 Цивільного кодексу України, позовна давність - це встановлений законом строк, протягом якого особа, право якої порушено, може вимагати примусового здійснення або захисту свого права шляхом подачі позовної заяви до суду. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

У зобов'язальних правовідносинах, в яких визначено строк виконання зобов'язання, перебіг позовної давності починається з дня, наступного за останнім днем, у який відповідне зобов'язання мало бути виконане (п. 4.2 постанови Пленуму ВГСУ №10 від 29.05.2013 р.).

Отже, господарський суд дійшов правильного висновку, що спірний договір оренди укладений з дотриманням вимог чинного законодавства та не підлягає визнанню недійсним на підставі ст.ст. 203, 215 Цивільного кодексу України, у зв`язку з чим відсутні підстави для відмови в позові у зв'язку зі спливом позовної давності.

З огляду на наведене, колегія суддів зазначає, що висновок місцевого господарського суду про відсутність підстав для задоволення позовних вимог є обґрунтованим і підтвердженим матеріалами справи, а твердження, викладені у апеляційній скарзі є такими, що спростовуються матеріалами справи і висновками, викладеними у рішенні місцевого суду, у зв'язку з чим, підстави для задоволення скарги і скасування рішення відсутні.

Враховуючи викладене, керуючись ст. 99, 101, 102, п. 1 ст. 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу прокурора Харківської області залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 27 вересня 2016 року по справі №922/2299/16 залишити без змін.

Повний текст постанови складено 13.02.2017 року.

Головуючий суддя Ільїн О.В.

Суддя Гетьман Р.А.

Суддя Россолов В.В.