РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.02.2017Справа №910/22888/16

За позовомРегіонального відділення Фонду державного майна України по Житомирській області
доОСОБА_1
пророзірвання договору та повернення майна
Суддя Босий В.П.

Представники сторін:

від позивача:Іжаківський А.О.
від відповідача:ОСОБА_1

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Регіональне відділення Фонду державного майна України по Житомирській області (надалі - РВ ФДМУ по Житомирській області) звернулося до господарського суду міста Києва з позовом до ОСОБА_1 (надалі - ОСОБА_1) про розірвання договору та повернення майна.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 неналежним чином виконує взяті на себе зобов'язання за договором від 27.02.2003 р. купівлі-продажу об'єкта незавершеного будівництва - ливарного цеху в АДРЕСА_1, у зв'язку з чим позивач просить суд розірвати вказаний договір, а також повернути у власність держави придбаний об'єкт.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 15.12.2016 р. порушено провадження у справі та призначено її до розгляду на 18.01.2017 р.

11.01.2017 р. відповідачем до канцелярії суду подано відзив на позовну заяву, в якому відповідач проти задоволення позовних вимог заперечував повністю з огляду на те, що позивачем не були вчинені дії з метою оформлення земельної ділянки під об'єктом, придбаним відповідачем за спірним договором, які мали б передувати виконанню останнім зобов'язання добудувати об'єкт незавершеного будівництва.

В судовому засіданні 18.01.2017 р. судом оголошувалась перерва на 06.02.2017 р.

Представник позивача в судове засідання з'явився, вимоги ухвали суду виконав, надав пояснення по суті спору, позовні вимоги просив задовольнити повністю.

Відповідач в судове засідання з'явився, на виконання вимог ухвали суду надав пояснення по справі спору, проти задоволення позовних вимог заперечував з огляду на викладені у відзиві на позовну заяв обставини.

В судовому засіданні судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

У судових засіданнях складалися протоколи згідно статті 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

27.02.2003 р. між РВ ФДМУ по Житомирській області (продавець) та ОСОБА_1 (покупець) був укладений договір купівлі-продажу об'єкта незавершеного будівництва - ливарного цеху в АДРЕСА_1, посвідчений державним нотаріусом Малинської державної нотаріальної контори Карповичем О.М. за реєстровим №2-272 (надалі - «Договір»).

Відповідно до п. 1.1 Договору продавець зобов'язується передати у власність покупцеві не завершений будівництвом об'єкт державної форми власності - ливарний цех, який перебуває на балансі ВАТ «Сервіс» та знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 на земельній ділянці 0,7 га. Питання придбання або оренди земельної ділянки, на якій розташований об'єкт незавершеного будівництва, покупець вирішує з органами місцевого самоврядування після набуття ним права власності.

Пунктом 1.2 Договору визначено, що право власності на об'єкт незавершеного будівництва виникає у покупця з моменту підписання акта приймання-передачі.

25.03.2003 р. продавець передав, а покупець прийняв придбане ним державне майно - не завершений будівництвом ливарний цех, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 на земельній ділянці 0,7 га, що підтверджується актом приймання-передачі об'єкта незавершеного будівництва.

Згідно з п. 5.3 Договору до обов'язків покупця відноситься зобов'язання завершити будівництво протягом 5 років.

Рішенням господарського суду міста Києва від 17.06.2010 р. у справі №40/167 розірвано Договір, а також зобов'язано відповідача повернути об'єкт незавершеного будівництва -ливарний цех, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 на земельній ділянці 0,7 га, у власність держави в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по Житомирській області шляхом підписання між сторонами акту приймання-передавання.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 14.09.2010 р. у справі №40/167, залишеною без змін постановою Вищого господарського суду України від 09.02.2011 р., рішення господарського суду міста Києва від 17.06.2010 р. скасовано та прийнято нове рішення, яким внесено зміни в абзац 1 п. 5.3 Договору та викладено його в наступній редакції: «завершення будівництва протягом 5 років з моменту отримання права користування земельною ділянкою після встановлення меж в натурі та дозволу на виконання будівельно-монтажних робіт у встановленому порядку».

Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Житомирській області було проведено поточну перевірку виконання умов договору купівлі-продажу об'єкта незавершеного будівництва - ливарного цеху в АДРЕСА_1, результати якої оформлено актом б/н від 27.04.2016 р. У вказаному акті зазначено, що умови Договору покупцем не виконуються, будівництво об'єкту не завершено.

Спір у справі виник у зв'язку із наявністю, на думку позивача, підстав для розірвання Договору та повернення майна у державну власність.

Договір є договором купівлі-продажу державного майна в процесі приватизації, а тому спірні правовідносини регулюються в т.ч. законодавством про приватизацію державного майна.

За приписами ст. 651 Цивільного кодексу України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Аналогічні положення містяться у ст. 188 Господарського кодексу України.

Частиною 2 ст. 651 Цивільного кодексу України визначено, що договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 652 вказаного нормативно-правового акту зазначено, що у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов'язання.

За змістом наведених норм розірвання господарського договору може бути вчинено як за згодою сторін, так і за рішенням суду у випадках, що передбачені, в тому числі, ст.ст. 651, 652 Цивільного кодексу України.

Правовий механізм приватизації державного майна, в тому числі, об'єктів незавершеного будівництва, єдиних майнових комплексів невеликих державних підприємств шляхом їх відчуження на користь одного покупця одним актом купівлі-продажу регулюється спеціальними законами, зокрема, Законом України «Про особливості приватизації об'єктів незавершеного будівництва», Законом України «Про приватизацію державного майна» та Законом України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)».

Отже, положення вказаних Законів є спеціальними, а тому мають пріоритет перед загальною нормою ст. 651 Цивільного кодексу України щодо порядку та підстав розірвання договору.

Аналогічні висновки містяться у постанові Вищого господарського суду України від 03.10.2016 р. у справі №918/39/16.

Частиною п'ятою ст. 27 Закону України «Про приватизацію державного майна» передбачено, що на вимогу однієї із сторін договір купівлі-продажу може бути розірвано або визнано недійсним за рішенням суду в разі невиконання іншою стороною зобов'язань, передбачених договором купівлі-продажу, у визначені строки.

Аналіз наведених правових норм дає підстави стверджувати, що достатньою підставою для розірвання договору купівлі-продажу, укладеного в процесі приватизації об'єкта державного майна, є встановлені обставини невиконання покупцем зобов'язань за відповідним договором купівлі-продажу.

Як вбачається із матеріалів справи, розділом 5 Договору сторонами були передбачені обов'язки покупця, до яких входив обов'язок завершення будівництва протягом 5 років (абз. 1 п. 5.3).

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 14.09.2010 р. у справі №40/167, залишеною без змін постановою Вищого господарського суду України від 09.02.2011 р., рішення господарського суду міста Києва від 17.06.2010 р. скасовано та прийнято нове рішення, яким внесено зміни в абзац 1 п. 5.3 Договору та викладено його в наступній редакції: «завершення будівництва протягом 5 років з моменту отримання права користування земельною ділянкою після встановлення меж в натурі та дозволу на виконання будівельно-монтажних робіт у встановленому порядку».

Таким чином, у відповідності до ст. 653 Цивільного кодексу України зобов'язання відповідача змінилося з моменту набрання законної сили постановою Київського апеляційного господарського суду від 14.09.2010 р. у справі №40/167.

Згідно з ч. 3 ст. 35 Господарського кодексу України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Пунктом 2.6 постанови пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2013 р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» не потребують доказування преюдиціальні факти, тобто встановлені рішенням господарського суду (іншого органу, який вирішує господарські спори) у процесі розгляду іншої справи, в якій беруть участь ті самі сторони, в тому числі і в тих випадках, коли в іншому спорі сторони мали інший процесуальний статус (наприклад, позивач у даній справі був відповідачем в іншій, а відповідач у даній справі - позивачем в іншій).

Отже, постанова Київського апеляційного господарського суду від 14.09.2010 р. та Вищого господарського суду України від 09.02.2011 р. у справі №40/167, мають преюдиціальне значення, а встановлені ними факти повторного доведення не потребують.

Вказаними судовими рішеннями встановлено, що РВ ФДМУ по Житомирській області не вжило установленому порядку заходів щодо відведення земельної ділянки по АДРЕСА_1, на якій розташований спірний об'єкт незавершеного будівництва, не зверталося з поданням до органів виконавчої влади щодо відведення земельної ділянки відповідачу.

Статтею 8 Закону України «Про особливості приватизації об'єктів незавершеного будівництва» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що відведення земельної ділянки, на якій розташований об'єкт незавершеного будівництва, оформляється відповідним рішенням згідно з вимогами законодавства. У разі відсутності рішення про відведення земельної ділянки в натурі, на якій розташований об'єкт незавершеного будівництва, за поданням органів приватизації спеціально уповноважений орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів та його органи на місцях разом з адміністрацією підприємства, установи, організації, на балансі яких перебуває об'єкт незавершеного будівництва, у місячний строк вживають у встановленому порядку заходів щодо відведення земельної ділянки несільськогосподарського призначення, на якій розташований об'єкт незавершеного будівництва. Роботи, пов'язані з відведенням земельної ділянки, на якій розташований об'єкт незавершеного будівництва, та підготовкою технічної документації, необхідної для її придбання, а також оформленням державного акта на право власності на землю, виконуються за рахунок коштів, передбачених на підготовку та проведення приватизації.

З наявних в матеріалах справи листів Головного управління Держземагенства у Малинському районі вбачається, що документація з землеустрою в порядку ст. 186-1 Земельного кодексу України Управлінням не затверджувалась, відомості щодо отримання ОСОБА_1 документів, що підтверджують право користування земельною ділянкою, відсутні.

Матеріалами справи підтверджується, що протягом 2003-2016 років відповідачем неодноразово вчинялись дії з метою отримання права користування земельною ділянкою під об'єктом приватизації, в тому числі відповідач звертався до Малинського міського голови, а також безпосередньо до позивача з проханням надати дозвіл на розробку проекту відводу земельної ділянки.

В той же час, відповідного дозволу Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Житомирській області надано не було, станом на момент вирішення спору по суті, ОСОБА_1 документів на право користування земельною ділянкою не отримано.

При цьому, судом прийнято до уваги, що у відповідності до ч.ч. 1, 2, 3 ст. 84 Земельного кодексу України у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. Право державної власності на землю набувається і реалізується державою в особі Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, обласних, Київської та Севастопольської міських, районних державних адміністрацій, державних органів приватизації відповідно до закону. До земель державної власності, які не можуть передаватись у комунальну власність, належать, в тому числі, земельні ділянки, на яких розташовані державні, у тому числі казенні підприємства, господарські товариства, у статутних капіталах яких державі належать частки (акції, паї), об'єкти незавершеного будівництва та законсервовані об'єкти.

Статтею 7 Закону України «Про приватизацію державного майна» передбачено, що державну політику в сфері приватизації здійснюють Фонд державного майна України, його регіональні відділення та представництва у районах і містах, органи приватизації в Автономній Республіці Крим, що становлять єдину систему державних органів приватизації в Україні. Фонд державного майна України, його регіональні відділення та представництва у районах і містах, органи приватизації в Автономній Республіці Крим діють на підставі Закону України "Про Фонд державного майна України", цього Закону, інших законів України з питань приватизації. Державні органи приватизації у межах своєї компетенції, в тому числі, здійснюють продаж земельних ділянок, на яких розташовані об'єкти, які підлягають приватизації.

Пунктом 12 Прикінцевих положень Земельного кодексу України (із доповненнями, внесеними згідно із Законами України від 20.12.2005 р. N 3235-IV, від 19.12.2006 р. N 489-V, від 28.12.2007 р. N 107-VI) було передбачено, що до розмежування земель державної та комунальної власності державні органи приватизації здійснюють розпорядження (крім відчуження земель, на яких розташовані об'єкти, що не підлягають приватизації) землями, на яких розташовані державні, в тому числі казенні, підприємства, господарські товариства, у статутних капіталах яких державі належать частки (акції, паї), об'єкти незавершеного будівництва та законсервовані об'єкти, а також продаж земельних ділянок, на яких розташовані об'єкти, які підлягають приватизації.

Отже, з огляду на наведене вище, суд зазначає, що звернення ОСОБА_1 з заявами про надання згоди на розроблення проекту відведення земельної ділянки, на якій розташований об'єкт приватизації за Договором є обґрунтованими.

При цьому, станом на момент вирішення спору відповідного дозволу надано не було, проект відводу не розроблено, документів на право користування земельною ділянкою відповідачем за первісним позовом не отримано.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно із статтями 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Отже, з урахуванням положень ст. 530 Цивільного кодексу України та п. 5.3 Договору в редакції, викладеної постановою Київського апеляційного господарського суду від 14.09.2010 р. у справі №40/167, відповідач був зобов'язаний завершити будівництво об'єкту протягом 5 років з моменту отримання права користування земельною ділянкою після встановлення меж в натурі та дозволу на виконання будівельно-монтажних робіт у встановленому порядку.

Відтак, враховуючи умови укладеного між сторонами правочину, виходячи з наведених норм чинного законодавства щодо строків виконання зобов'язань, суд дійшов висновку, що строк виконання покупцем обов'язку за Договором в частині завершення об'єкту будівництва станом на момент звернення позивача із даним позовом до суду не настав.

Статтею 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Тобто, зазначена стаття передбачає, що порушення права чи законного інтересу або спір щодо них повинні існувати на момент звернення до суду.

При цьому, на момент звернення позивача до суду позивачем не доведено факту настання строку виконання відповідачем зобов'язань за Договором, а відтак порушеного права позивача як на момент подання заяви, так і на момент розгляду даної справи по суті, не існувало, що виключає можливість задоволення позовних вимог в частині розірвання Договору.

Крім того, оскільки суд відмовляє в задоволенні позову в частині розірвання Договору, підстави для задоволення позову в частині повернення майна до державної власності у суду відсутні.

За таких обставин, в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити повністю.

Відповідно до вимог ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на позивача.

На підставі викладеного та керуючись статтями 49, 82-85, Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог Регіонального відділення Фонду державного майна України по Житомирській області відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 10.02.2017 р.

Суддя В.П. Босий