РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.01.2017Справа №910/21081/16

За позовомПублічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Банк «Фінанси та Кредит»
доПриватного акціонерного товариства «Укренергозбут»
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні
відповідачаПриватного акціонерного товариства «Енерговугілля»
простягнення 872 683,97 грн.
Суддя Босий В.П.

Представники сторін:

від позивача:Журавель Л.В.
від відповідача:Галан М.О.
від третьої особи:не з'явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Банк «Фінанси та Кредит» (надалі - «Банк») звернулося до господарського суду міста Києва з позовом до Приватного акціонерного товариства «Укренергозбут» (надалі - «Товариство») про стягнення 872 683,97 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у зв'язку з невиконанням Приватним акціонерним товариством «Енерговугілля» грошових зобов'язань за договором про невідновлювальну кредитну лінію №61/2005 від 30.05.2005 р., позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача як поручителя за договором поруки №1 від 10.10.2005 р. суми заборгованості у розмірі 872 683,97 грн., що складається з тіла кредиту у розмірі 55 087,14 грн. та відсотків за кредитом у розмірі 817 596,83 грн.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 22.11.2016 р. порушено провадження у справі та призначено її до розгляду на 12.12.2016 р., залучено до участі у справі Приватне акціонерне товариство «Енерговугілля» (надалі - ПАТ «Енерговугілля») в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача.

Заперечуючи проти позовних вимог відповідач вказує на те, що порука за договором №1 від 10.10.2005 р. припинилася, а відтак позовні вимоги пред'явлені до Товариства безпідставно. Крім того, відповідач вказував на пропуск строку позовної давності для звернення до суду із даним позовом.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 12.12.2016 р. розгляд справи відкладено на 16.01.2017 р. у зв'язку із неявкою представника третьої особи та неподанням витребуваних доказів.

В судове засідання представник позивача з'явилася, вимоги ухвали суду виконала, надала пояснення по суті спору, позовні вимоги підтримала повністю.

Представник відповідача в судове засідання з'явився, надав суду клопотання про зупинення провадження у справі до розгляду пов'язаної з нею справи господарського суду міста Києва №910/22673/16 про визнання поруки за договором поруки №1 від 10.10.2005 р. припиненою.

Відповідно до ч. 1 ст. 79 Господарського процесуального кодексу України господарський суд зупиняє провадження у справі, зокрема, в разі неможливості розгляду даної справи до вирішення пов'язаної з нею іншої справи, що розглядається іншим судом.

За змістом наведеної норми права підставою для зупинення провадження у господарській справі є сукупність таких складових як розгляд іншої справи іншим судом, пов'язаність цієї іншої судової справи з даною господарською справою та неможливість розгляду останньої до вирішення судом зазначеної іншої справи.

Пов'язаність справ полягає у тому, що рішення іншого суду, який розглядає справу, встановлює обставини, що впливають на збирання та оцінку доказів у даній справі, зокрема, факти, що мають преюдиціальне значення. Ці обставини повинні бути такими, що мають значення для даної справи.

Неможливість розгляду справи до вирішення справи іншим судом полягає в тому, що обставини, які розглядаються іншим судом, не можуть бути встановлені господарським судом самостійно у даній справі.

Отже, для вирішення питання про зупинення провадження у справі господарський суд у кожному випадку повинен з'ясовувати, як пов'язана справа, що розглядається іншим судом, пов'язана з даною, а також чим обумовлюється неможливість розгляду даної справи.

Розглянувши подане відповідачем клопотання суд не встановив підстав для зупинення провадження у даній справі, оскільки заявником не було доведено чому обставини, які будуть досліджуватись в межах справи господарського суду міста Києва №910/22673/16, не можуть бути встановлені в межах даної справи.

З огляду на викладене, суд відмовив у задоволенні клопотання про зупинення провадження у справі.

Також суд відмовив у задоволенні клопотання відповідача про відкладення розгляду справи, мотивоване зміною уповноваженого представника, оскільки з моменту отримання довіреності від Товариства на представлення його інтересів в суді (12.01.2017 р.), представник мав можливість завчасно ознайомитися з матеріалами справи та підготувати свої заперечення стосовно суті позову.

Представник третьої особи, повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився, вимоги ухвали суду не виконав, про причини неявки суд не повідомив.

В судовому засіданні судом оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

У судових засіданнях складалися протоколи згідно статті 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

30.05.2005 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є Банк, та Закритим акціонерним товариством «Енерговугілля», після зміни найменування - ПАТ «Енерговугілля» (позичальник) був укладений договір про невідновлювальну кредитну лінію №61/2005 (надалі - «Кредитний договір»).

Відповідно до умов вказаного Договору Банк відкриває позичальнику невідновлювальну кредитну лінію згідно встановленого графіку, а позичальник зобов'язується повернути банку кредит, а також сплатити проценти за користування кредитом.

Пунктом 4.1 Кредитного договору передбачено, що позичальник зобов'язується використовувати кредитні кошти, отримані за даним договором, на поповнення обігових коштів для ведення господарської діяльності підприємства.

До вказаного Кредитного договору протягом 2005-2015 років неодноразово укладались додаткові угоди, якими сторони змінювали умови такого договору, в тому числі, щодо розміру отриманих грошових коштів, відсотків за користування кредитом, а також дати остаточного повернення коштів.

В якості забезпечення виконання зобов'язань за Кредитним договором 10.10.2005 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є Банк, (кредитор), Закритим акціонерним товариством «Укренергозбут» (поручитель) та Закритим акціонерним товариством «Енерговугілля», після зміни найменування - ПАТ «Енерговугілля» (боржник) був укладений договір поруки №1 (надалі - «Договір поруки»).

Відповідно до п. 1.1 Договору поруки поручитель зобов'язується перед кредитором відповідати у повному обсязі за своєчасне та повне виконання боржником зобов'язань за Кредитним договором з кінцевим строком повернення до 29.05.2006 р., а також процентів за користування кредитними коштами, виходячи з процентних ставок, вказаних в п. 3.1 Кредитного договору, та сплати комісійної винагороди, неустойки, враховуючи відшкодування збитків, спричинених простроченням платежів за кредитним договором.

Згідно з п. 1.2 Договору поруки підставою договору поруки є діюча вимога кредитора до боржника, встановлена Кредитним договором.

Пунктом 1.3 Договору поруки визначено, що поручитель підтверджує, що він ознайомлений з Кредитним договором та згоден з його умовами.

За змістом п. 2.2 Договору поручитель відповідає перед кредитором в тому ж обсязі, що й боржник, в тому числі, по осиному боргу, сплаті щомісячних процентів та підвищених процентів, сплаті комісійної винагороди, сплаті неустойки по основному боргу та відсоткам, а також по відшкодуванню всіх збитків.

На виконання умов Кредитного договору позивачем надавалися кредитні кошти, які частково були повернуті боржником, а також частково сплачувалися нараховані відсотки за користування кредитними коштами.

Спір у справі виник у зв'язку із неналежним, на думку позивача, виконанням третьою особою (позичальником) зобов'язань за Кредитним договором, у зв'язку з чим позивач вказує на існування зобов'язання відповідача (поручителя) виконати таке зобов'язання.

Кредитний договір є підставою для виникнення у його сторін зобов'язань, а саме майнових зобов'язань згідно ст. ст. 11, 202, 509 Цивільного кодексу України, і згідно ст. 629 Цивільного кодексу України є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно із ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Матеріалами справи підтверджується, а відповідачем не спростовано факт належного виконання позивачем своїх зобов'язань за Кредитним договором та надання третій особі кредитних коштів у період з 30.05.2005 р. по 09.09.2015 р.

Із змісту Кредитного договору та Додаткових угод до нього вбачається, що сторони домовилися про обов'язок позичальника сплатити відсотки (проценти), нараховані Банком за користуванням кредитом за погодженою сторонами ставкою.

Статтею 526 Цивільного кодексу України закріплено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За приписами ст. 1052 Цивільного кодексу України у разі невиконання позичальником обов'язків, встановлених договором позики, щодо забезпечення повернення позики, а також у разі втрати забезпечення виконання зобов'язання або погіршення його умов за обставин, за які позикодавець не несе відповідальності, позикодавець має право вимагати від позичальника дострокового повернення позики та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як вбачається із матеріалів справи, додатковою угодою від 05.10.2015 р. до Кредитного договору сторонами п. 1.1 викладено в наступній редакції: «Банк відкриває позичальнику відновлювальну кредитну лінію на загальну суму 55 087,14 грн., а позичальник зобов'язується сплатити за користування кредитними коштами відсотки згідно п. 3.1 даного договору.», а також встановили, що позичальник зобов'язується повернути кредитні кошти банку до 20.06.2016 р.

Доказів того, що грошові кошти у розмірі 55 087,14 грн. були повернуті позивальником Банку на виконання умов Договору як до 20.06.2016 р., так і станом на момент звернення позивача до суду із даним позовом матеріали справи не містять.

Крім того, у зв'язку з невиконанням ПАТ «Енерговугілля» зобов'язання з повернення грошових коштів, Банком були нараховані відсотки за користування такими коштами у розмірі 817 596,83 грн.

Таким чином суд приходить до висновку, що третьою особою було допущено прострочення виконання грошового зобов'язання з повернення кредиту за Кредитним договором.

Згідно із ст. 546 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов'язання.

Згідно із ст. 553 Цивільного кодексу України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Договором поруки Товариство поручилося перед Банком за виконання позичальником (третя особа) зобов'язань за Кредитним договором у тому ж обсязі, що і позичальник, включаючи сплату кредиту, процентів за користування кредитом, комісій, пені, інших платежів, передбачених кредитним договором, відшкодування збитків.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Пунктом 2.3 Договору поруки визначено, що у випадку непогашення боржником заборгованості за кредитним договором протягом 1 банківського дня з моменту настання строку сплати відсотків, основного боргу та комісійної винагороди, передбачених Кредитним договором, у кредитора настає повне право вимоги сплати боргу у повному обсязі від поручителя.

Матеріалами справи підтверджується існування заборгованості третьої особи перед позивачем за Кредитним договором, порушення третьою особою виконання зобов'язання по поверненню такої заборгованості, а також настання строку виконання грошового зобов'язання Товариства як поручителя за Договором поруки.

Згідно із статтями 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 1 ст. 625 Цивільного кодексу України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Твердження відповідача про те, що порука за Договором поруки є такою, що припинилася, суд відхиляє з огляду на наступне.

Зокрема, відповідач вказує, що порука за Договором поруки припинилася у зв'язку з тим, що без його погодження як поручителя в Кредитний договір вносилися зміни шляхом зміни кредитного ліміту, збільшення відсотків за користування кредитними коштами, а також зміни дати повернення кредиту.

Суд відзначає, що підставою для поруки є договір, що встановлює зобов'язальні правовідносини між особою, яка забезпечує виконання зобов'язання боржника, та кредитором боржника.

Обсяг зобов'язань поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов'язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель (частини перша, друга статті 553 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 559 Цивільного кодексу України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Припинення поруки означає, що кредитор позбавляється можливості звернутись із вимогою до поручителя про виконання його зобов'язання за договором поруки у зв'язку з припиненням такого зобов'язання поручителя.

Зі змісту зазначеної норми вбачається, що припинення поруки спричинюють такі зміни умов основного зобов'язання, які призвели або можуть призвести до збільшення обсягу відповідальності поручителя. Таке збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов'язання виникає у разі підвищення розміру процентів; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення розміру) неустойки тощо.

Чинне законодавство України пов'язує припинення договору поруки із зміною основного зобов'язання за відсутності згоди поручителя на таку зміну та за умови збільшення обсягу відповідальності поручителя, а не із зміною будь-яких умов основного зобов'язання забезпеченого порукою.

Отже, на зміну умов основного договору, внаслідок якої обсяг відповідальності не збільшується, згода поручителя не вимагається і такі зміни не є підставою для застосування наслідків, передбачених частиною першою статті 559 Цивільного кодексу України.

Таким чином, згідно із частиною першою статті 559 Цивільного кодексу України підставою для припинення поруки є сукупність двох умов, а саме: внесення без згоди поручителя змін до основного зобов'язання та збільшення обсягу відповідальності поручителя внаслідок таких змін.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 05.02.2014 р. у справі №6-160цс13.

Як вбачається із матеріалів справи, останньою додатковою угодою №79 від 06.05.2011 р. до Договору поруки сторони виклали його пункт 1.1 в наступній редакції: «Поручитель зобов'язується перед кредитором відповідати за своєчасне та повне виконання боржником зобов'язань з погашення кредиту у розмірі 5 057 500,00 грн. по кредитному договору, а також відсотків вказаних в п. 3.1 Кредитного договору, та сплати комісійної винагороди, неустойки, враховуючи відшкодування збитків, завданих про строчкою платежів за кредитним договором.».

Таким чином, вказаною додатковою угодою відповідач, надав згоду на розмір грошових зобов'язань третьої особи, за який він поручився перед Банком.

Матеріалами справи підтверджується, що після укладення додаткової угоди №79 від 06.05.2011 р. до Договору поруки, сторонами Кредитного договору не вносилися зміни в частині збільшення розміру основного зобов'язання, а останньою додатковою угодою від 05.10.2015 р. до Кредитного договору його було зменшено до 55 087,14 грн.

Також, пунктом 1.1 Договору поруки було передбачено, що відповідач несе відповідальність за сплату відсотків вказаних в п. 3.1 Кредитного договору, які не змінювалися з моменту укладення останньої додаткової угоди до Договору поруки.

Крім того необхідно зазначити, що в редакції п. 1.1 Договору поруки станом до 15.04.2011 р. був визначений конкретний строк повернення грошових коштів за Кредитним договором, проте з моменту підписання додаткової угоди №77 від 15.04.2011 р. встановлення такого строку за погодженням сторін було виключено з умов Договору поруки.

Відтак, суд приходить до висновку про те, що внаслідок внесення змін до Договору поруки в частині виключення умови про повернення грошових коштів до встановленого строку, поручитель погодився з терміном повернення кредиту в межах, визначених Кредитним договором.

Зазначені умови Договору поруки є результатом домовленості між сторонами, які вільні у визначенні зобов'язань за договором та будь-яких інших умов своїх взаємовідносин, що не суперечать законодавству України.

З огляду на викладене, відповідачем не наведено конкретних обставин, які б свідчили про збільшення обсягу його відповідальності, що є підставою для припинення поруки за Договором поруки.

Крім того, в силу ч. 4 ст. 559 Цивільного кодексу України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Вимоги ч. 4 ст. 559 Цивільного кодексу України дають підстави вважати, що строк дії поруки не є строком захисту порушеного права (строком позовної давності), а є строком існування суб'єктивного права кредитора й суб'єктивного обов'язку поручителя після чого вони припиняються.

Враховуючи, що Банк скористався своїм правом в шестимісячний строк з моменту настання зобов'язання з повернення боржником кредитних коштів (20.06.2016 р.) звернувся до поручителя з відповідним позовом (17.11.2016 р.), то відсутні підстави для визнання поруки припиненою з підстав, передбачених ч. 4 ст. 559 Цивільного кодексу України.

Відповідачами та третьою особою заборгованість за Кредитним договором не спростована, доказів її погашення не надано.

Доказів визнання Кредитного договору чи Договору поруки недійсними не надано, а тому згідно ст. 204 Цивільного кодексу України такі правочини є правомірними.

Відповідно до ст. 554 Цивільного кодексу України в разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Згідно зі ст. 543 Цивільного кодексу України у разі солідарного обов'язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. Кредитор, який одержав виконання обов'язку не в повному обсязі від одного із солідарних боржників, має право вимагати недоодержане від решти солідарних боржників. Солідарні боржники залишаються зобов'язаними доти, доки їхній обов'язок не буде виконаний у повному обсязі. Солідарний боржник не має права висувати проти вимоги кредитора заперечення, що ґрунтуються на таких відносинах решти солідарних боржників з кредитором, у яких цей боржник не бере участі. Виконання солідарного обов'язку у повному обсязі одним із боржників припиняє обов'язок решти солідарних боржників перед кредитором.

Таким чином, при солідарному обов'язку кредиторові (Банк) надається право за своїм розсудом вимагати виконання зобов'язання в повному обсязі або частково від усіх боржників разом або від кожного окремо. Пред'явивши вимогу до одного із солідарних боржників і не одержавши задоволення, кредитор має право пред'явити вимогу до іншого солідарного боржника.

За таких обставин, позовні вимоги Банку про стягнення з Товариства заборгованості у розмірі 872 683,97 грн., що складається з тіла кредиту у розмірі 55 087,14 грн. та відсотків за кредитом у розмірі 817 596,83 грн. задовольняються судом у повному обсязі.

Стосовно твердження відповідача про пропуск позивачем строку позовної давності для звернення до суду із даним позовом необхідно відзначити наступне.

Відповідно до приписів ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого права.

Приписами ст. 257 Цивільного кодексу України встановлено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За змістом ст. 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Частина 1 зазначеної норми пов'язує початок перебігу строку позовної давності лише з обізнаністю тієї особи, якій належить порушене право.

Оскільки строк повернення кредитних коштів за Кредитним договором був встановлений до 20.06.2016 р., то саме з цього моменту розпочався перебіг строку позовної давності, який станом на момент подання даного позову до суду (17.11.2016 р.) не сплив, а тому підстави для застосування наслідків, передбачених приписами ч. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України, в даному випадку відсутні.

Відповідно до вимог ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на відповідача.

На підставі викладеного та керуючись статтями 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Банк «Фінанси та Кредит» задовольнити повністю.

2. Стягнути Приватного акціонерного товариства «Укренергозбут» (01030, м. Київ, вул. Золотоворітська, 6-А; ідентифікаційний код 30167642) на користь Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Банк «Фінанси та Кредит» (04050, м. Київ, вул. Січових Стрільців, 60; ідентифікаційний код 09807856) прострочену заборгованість у розмірі 55 087 (п'ятдесят п'ять тисяч вісімдесят сім) грн. 14 коп., заборгованість зі сплати процентів у розмірі 817 596 (вісімсот сімнадцять тисяч п'ятсот дев'яносто шість) грн. 83 коп. та судовий збір у розмірі 13 090 (тринадцять тисяч дев'яносто) грн. 26 коп. Видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 20.01.2017 р.

Суддя В.П. Босий