КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" січня 2017 р. Справа№ 910/17959/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Дикунської С.Я.

суддів: Жук Г.А.

Мальченко А.О.

секретар Драчук Р.А.

за участю представників:

від прокуратури Греськів І.І. - посв. № 041072 від 03.02.2016

від позивача-1 Яковлєв О.І. - дов. № 125/2016 від 29.12.2016

від позивача-2 Чеботарьова І.Г. - дов. № 14-124 від 13.05.2014

від відповідача Кравчик С.М. - дов. № 91/2016/10/18-2 від 18.10.2016

від третьої особи не з'явились

розглядаючи у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Київенерго»

на рішення Господарського суду міста Києва

від 06.09.2016 (головуючий суддя Шкурдова Л.М., судді:

Ковтун С.А., Паламар П.І.)

у справі № 910/17959/15

за позовом Заступника прокурора міста Києва в інтересах держави в особі

1) Міністерства енергетики та вугільної промисловості України

2) Публічного акціонерного товариства «Національна

акціонерна компанія «Нафтогаз України»

(далі ПАТ «НАК»Нафтогаз України»)

до Публічного акціонерного товариства «Київенерго»

(далі ПАТ «Київенерго»)

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача Міністерства економічного розвитку і торгівлі

про стягнення 3 090 890 878, 34 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 06.09.2016 у справі № 910/17959/15 позов задоволено частково. Провадження у справі в частині стягнення з відповідача 2 118 286 057,23 грн. суми основного боргу - припинено. Стягнено з Публічного акціонерного товариства «Київенерго» на користь Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» 373 962 481, 05 грн. - пені, 99 598 998, 91 грн. - штраф, 21 607 504, 58 грн. - 3 % річних та 233 030 139, 65 грн. - інфляційних втрат.

Не погоджуючись із згаданим рішенням, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку, просив скасувати та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позову. В обґрунтування своїх вимог зазначив, що оскаржуване рішення прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права та підлягає скасуванню. На думку апелянта, судом першої інстанції невірно проведено розрахунок інфляційних нарахувань, відсотків річних та пені й порушено положення ст. 625 ЦК України. Судом не взято до уваги, що позивачем проведено нарахування штрафних та фінансових санкцій без врахування коштів, які були сплачені на виконання постанов Кабінету Міністрів України № 375 від 04.06.2015 та №20 від 11.01.2015. На думку апелянта, уклавши договори про організацію взаєморозрахунків та підписавши спільні протокольні рішення про організацію взаєморозрахунків за електроенергію та природний газ за рахунок коштів загального фонду державного бюджету України, сторони фактично змінили порядок і строк проведення розрахунків за природний газ, поставлений відповідно до договору № 159/15-ПР-41 від 12.01.2015, відтак відсутні підстави для стягнення визначених п. 7.2 договору сум та застосування передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України наслідків за порушення грошового зобов'язання тощо.

Відповідно до автоматизованого розподілу справ між суддями, справу № 910/17959/15 за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Київенерго» передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя Дикунська С.Я., судді: Жук Г.А., Мальченко А.О.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 04.10.2016 апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Київенерго» прийнято до провадження у визначеному складі суду та розгляд справи призначено на 25.10.2016.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 25.10.2016 розгляд справи № 910/17959/15 відкладено на 29.11.2016.

В судовому засіданні 29.11.2016 представник відповідача подав клопотання про призначення судової економічної експертизи.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 29.11.2016 розгляд справи № 910/17959/15 відкладено на 20.12.2016.

12.12.2016 через канцелярію Київського апеляційного господарського суду надійшло клопотання представника відповідача про зменшення суми нарахованої пені та штрафу, а 19.12.2016 надійшли доповнення до цього клопотання.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 20.12.2016 розгляд справи № 910/17959/15 відкладено на 10.01.2017.

05.01.2017 представником відповідача подано додаткові пояснення по справі.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 10.01.2017 на підставі ст. 77 ГПК України розгляд справи відкладено на 17.01.2017.

11.01.2017 через канцелярію Київського апеляційного господарського суду надійшло клопотання представника відповідача про залучення до участі у справі в якості третьої особи Кабінету Міністрів України та клопотання про припинення провадження у справі на підставі п. 1-1 ч. 1 ст. 80 ГПК України.

В судове засідання апеляційної інстанції 17.01.2017 з'явились прокурор, представники позивачів 1 та 2, відповідача, представник третьої особи не з'явився, хоча про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення, про причини своєї неявки апеляційний суд не повідомив, клопотань про відкладення розгляду справи не надіслав. Присутні в судовому засіданні прокурор, представники позивачів 1 та 2, відповідача не заперечували проти розгляду справи у відсутності представника третьої особи.

У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору (п. 3.9.2 цієї ж постанови пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011).

Оскільки третя особа належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи, її неявка не перешкоджає вирішенню спору по суті, апеляційний господарський суд вважав за необхідне апеляційну скаргу розглянути за відсутності цього представника за наявними у справі матеріалами.

Представник ПАТ «Київенерго» в судовому засіданні апеляційної інстанції 17.01.2017 підтримав раніше подане клопотання про призначення судової економічної експертизи, просив його задовольнити. В обґрунтування своїх вимог зазначив, що для вирішення даного спору необхідно провести аналіз усіх нарахувань та оплат, які проводились на підставі значної кількості документів про оплату та казначейських рахунків без призначення періоду оплати, встановити в якому порядку були зараховані проплачені кошти, що не відноситься до правових питань, беручи до уваги суму позовних вимог, динаміку платежів та складний механізм нарахування штрафних та фінансових санкцій, які підлягають з'ясуванню у даній справі, а також те, що помилка у визначенні дати погашення та зарахування коштів хоча б на один день може призвести до безпідставного стягнення мільйонних санкцій за один день, виникла необхідність у застосуванні спеціальних знань та призначенні у справі судової економічної експертизи.

Присутні в судовому засіданні прокурор та представник позивача-2 заперечили проти задоволення клопотання відповідача про призначення експертизи, просили його відхилити, оскільки для перевірки здійснених розрахунків спеціальні знання не потрібні. Представник позивача-1 розгляд цього клопотання відніс на розсуд суду.

Так, для роз'яснення питань, які виникають при вирішенні господарського спору і потребують спеціальних знань, господарський суд призначає судову експертизу. Учасники судового процесу мають право пропонувати господарському суду питання, які мають бути поставленими судовим експертам. Остаточне коло цих питань встановлюється господарським судом в ухвалі. Проведення судової експертизи доручається державним спеціалізованим установам чи безпосередньо особам, які відповідають вимогам, встановленим Законом України «Про судову експертизу» (ст. 41 ГПК України).

Відповідно до п. 3 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 4 від 23.03.2012 «Про деякі питання практики призначення судової експертизи» судову експертизу може бути призначено судом як у порядку підготовки справи до розгляду, так і в процесі розгляду. Відповідно до частини другої статті 41 ГПК учасники судового процесу вправі пропонувати господарському суду питання, які мають бути роз'яснені експертом. Ці питання можуть бути запропоновані у позовній заяві, у відзиві або в окремому письмовому клопотанні сторони. Проте остаточне коло питань судовому експерту визначається господарським судом.

За приписами ст. 1 Закону України «Про судову експертизу» судова експертиза - це дослідження експертом на основі спеціальних знань матеріальних об'єктів, явищ і процесів, які містять інформацію про обставини справи, що перебуває у провадженні, зокрема, суду. Водночас й згідно ч. 1 ст. 41 ГПК експертиза призначається для з'ясування питань, які потребують спеціальних знань.

У відповідності до ст. 4-3 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Як встановлено матеріалами справи, відповідачем до апеляційної скарги долучено контррозрахунок інфляційних втрат, що свідчить про можливість здійснення перевірки згаданих розрахунків без застосування спеціальних знань.

Оскільки перевірка здійснених позивачем-2 розрахунків пені, штрафу, 3% річних та інфляційних втрат, не потребує спеціальних знань та може бути здійснена судом за допомогою калькулятору підрахунку заборгованості та штрафних санкцій «ЛІГА:ЕЛІТ 9.1.2.», апеляційний суд не знайшов підстав для задоволення клопотання відповідача про призначення у справі судової економічної експертизи.

Крім цього, в судовому засіданні 17.01.2017 представник відповідача підтримав своє клопотання про залучення до участі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Кабінет Міністрів України. Клопотання мотивоване тим, що згідно постанови КМУ від 22.09.2016 № 675 управління 100 відсотками акцій держави ПАТ «НАК «Нафтогаз України» здійснює Кабінет Міністрів України. За приписами ст. 27 ГПК України у справах щодо майна господарських організацій, у статутному капіталі яких є корпоративні права держави, господарський суд залучає орган державної влади, який здійснює управління корпоративними правами, до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору.

Присутні в судовому засіданні прокурор та представник позивача-2 заперечили проти задоволення клопотання відповідача про залучення до участі у справі Кабінету Міністрів України, просили його відхилити з підстав необґрунтованості. Представник позивача-1 розгляд цього клопотання залишив на розсуд суду.

Так, на підставі ч. 1 ст. 27 ГПК України треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до прийняття рішення господарським судом, якщо рішення з господарського спору може вплинути на їх права або обов'язки щодо однієї з сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за клопотанням сторін, прокурора. Якщо господарський суд при прийнятті позовної заяви, вчиненні дій по підготовці справи до розгляду або під час розгляду справи встановить, що рішення господарського суду може вплинути на права і обов'язки осіб, що не є стороною у справі, господарський суд залучає таких осіб до участі у справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору. У справах щодо майна господарських організацій, у статутному капіталі яких є корпоративні права держави, господарський суд залучає орган державної влади, який здійснює управління корпоративними правами, до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору.

Постановою пленуму Вищого господарського суду України №7 від 17.05.2011 «Про деякі питання практики застосування розділу ХІІ Господарського процесуального кодексу України» (п. 8) передбачено, що норми ГПК щодо вчинення господарським судом першої інстанції певних процесуальних дій не застосовуються судом апеляційної інстанції у випадках, коли відповідною нормою ГПК прямо передбачено, що процесуальна дія вчиняється лише до прийняття рішення судом першої інстанції, крім передбаченого статтею 24 ГПК права залучати до участі у справі іншого відповідача, здійснити за згодою позивача заміну первісного відповідача належним відповідачем та зазначеного у статті 27 ГПК права залучити до участі у справі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору.

З огляду на те, що на момент звернення прокурора з даним позовом до суду управління акцій держави ПАТ «НАК «Нафтогаз України» здійснювало Міністерство економічного розвитку і торгівлі й його було залучено до участі у справі в якості третьої особи, клопотання відповідача про залучення Кабінету Міністрів України до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на стороні позивача, на стадії апеляційного провадження не підлягає задоволенню.

Крім цього, в судовому засіданні 17.01.2017 представник ПАТ «Київенерго» підтримав своє клопотання про припинення провадження у справі на підставі п. 1-1 ч. 1 ст. 80 ГПК України за відсутності предмету спору.

Присутні в судовому засіданні прокурор та представник позивача-2 заперечили проти задоволення клопотання про припинення провадження у справі, просили його відхилити як необґрунтованого, оскільки на їх думку, дія цього закону не розповсюджується на спірні правовідносини. Представник позивача-1 розгляд згаданого клопотання залишив на розсуд суду.

Так, на підставі п. 1-1 ч. 1 ст. 80 ГПК України господарський суд припиняє провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Господарський суд припиняє провадження у справі в зв'язку з відсутністю предмета спору (пункт 1-1 частини першої статті 80 ГПК), зокрема, у випадку припинення існування предмета спору (наприклад, сплата суми боргу, знищення спірного майна, скасування оспорюваного акта державного чи іншого органу тощо), якщо між сторонами у зв'язку з цим не залишилося неврегульованих питань (п. 4.4. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції»).

Як вбачається з поданого відповідачем клопотання, останній просить суд припинити провадження у справі за відсутністю предмету спору, оскільки його зобов'язання (в тому числі щодо сплати штрафних та фінансових санкцій) припинились в силу Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії» від 03.11.2016 № 1730-VIII, який набрав чинності 30.11.2016

Оскільки відповідач у даній справі оскаржує рішення, прийняте Господарським судом міста Києва 06.09.2016, тобто до прийняття вищезгаданого закону, клопотання відповідача про припинення провадження у справі на стадії апеляційного провадження на підставі Закону, прийнятого після постановлення оскаржуваного рішення, як безпідставне та необґрунтоване задоволенню не підлягає.

Представник відповідача в судовому засіданні апеляційної інстанції 17.01.2017 доводи своєї апеляційної скарги підтримав, просив її задовольнити за наведених в скарзі підстав, рішення скасувати та прийняти нове, яким в задоволенні позову відмовити повністю.

Прокурор та представник позивача-2 в судовому засіданні 17.01.2017 доводи апеляційної скарги заперечили, просили не брати її до уваги, відтак оскаржуване рішення як законне та обґрунтоване залишити без змін.

Представник позивача-1 розгляд апеляційної скарги відніс на розсуд суду.

Заслухавши пояснення прокурора, представників позивачів 1 та 2, відповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши долучені до матеріалів справи письмові докази, виходячи з вимог чинного законодавства, апеляційний господарський суд дійшов висновку, що скарга не підлягає задоволенню.

Так, Заступник прокурора міста Києва звернувся до Господарського суду міста Києва в інтересах держави в особі Міністерства енергетики та вугільної промисловості України (позивача-1) та ПАТ «НАК «Нафтогаз України» (позивача-2) до ПАТ «Київенерго» про стягнення 3 090 890 878, 34 грн.

За приписами ст.121 Конституції України на органи прокуратури України покладено здійснення функції представництва інтересів громадян та держави в судах у випадках, визначених законом.

Відповідно до ч. ч.1, 3 ст. 36-1 України «Про прокуратуру» (в редакції, чинній на момент звернення прокурора до суду 13.07.2015) представництво прокуратурою інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні прокурорами від імені держави процесуальних дій, спрямованих на захист у суді інтересів громадянина або держави у випадках, передбачених законом.

Підставою представництва в суді інтересів держави є наявність порушень або загрози порушень інтересів держави.

За приписами ч.5 ст. 36-1 України «Про прокуратуру» (в редакції, чинній на момент звернення прокурора до суду 13.07.2015) за наявності підстав, передбачених частинами другою - четвертою вищевказаної статті, з метою представництва громадянина або держави прокурор має право в порядку, передбаченому процесуальним законом звертатися до суду з позовами (заявами, поданнями).

Господарський суд порушує справи за позовами прокурорів, які звертаються до господарського суду в інтересах держави (абзац 4 ч. 1 ст. 2 ГПК України (в редакції, чинній на момент звернення прокурора до суду 13.07.2015).

Положеннями ч.2 згаданої статті передбачено, що у позовній заяві прокурор самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також вказує орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах, за відсутності ж такого органу або відсутності у нього повноважень зазначає про це в позовній заяві.

Відповідно до пункту 2 резолютивної частини рішення Конституційного Суду України від 08.04.1999 № З-рп/99 зі справи за конституційним поданням Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України під поняттям «орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах», зазначених в частині 2 статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України, потрібно розуміти орган державної влади чи орган місцевого самоврядування, якому законом надано повноваження органу виконавчої влади.

Міністерство енергетики та вугільної промисловості України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України, та є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, який формує та забезпечує реалізацію державної політики в електроенергетичному, ядерно-промисловому, вугільно-промисловому, торфодобувному та нафтогазовому комплексах (Указ Президента України від 06.04.2011 № 382/2011).

У відповідності до ст. 3 Закону України «Про засади функціонування ринку природного газу» державне управління у сфері функціонування ринку природного газу та державне регулювання діяльності суб'єктів ринку природного газу, в тому числі суб'єктів природних монополій та суб'єктів господарювання, які діють на суміжних ринках, здійснює, зокрема, центральний орган виконавчої влади з питань забезпечення реалізації державної політики в нафтогазовому комплексі у межах повноважень, визначених законодавством.

Оскільки ПАТ «НАК «Нафтогаз України» є єдиним загальноукраїнським постачальником природного газу, кошти за поставлений природний газ спрямовуються до Державного бюджету України й на подальше погашення боргу за природний газ перед країнами постачальниками природного газу Україні, а несплата коштів відповідачем ПАТ «НАК «Нафтогаз України» може призвести до ускладнення або унеможливлення закупівлі природного газу у країн-постачальників та подальшої реалізації природного газу на території України національним споживачам, прокурором правомірно пред'явлено позовну заяву та належним чином обґрунтовано підстави для представництва інтересів держави в особі Міністерства енергетики та вугільної промисловості України та ПАТ НАК «Нафтогаз України».

Так, обґрунтовуючи свої вимоги прокурор зазначав, що відповідачем порушено умови Договору купівлі-продажу природного газу №159/15-ПР-41 від 12.01.2015 щодо оплати поставленого природного газу, в результаті заборгованість відповідача перед ПАТ «НАК «Нафтогаз України» за поставлений протягом січня-травня 2015 газ становить 2 118 286 057,23 грн. В зв'язку з порушенням відповідачем грошового зобов'язання, нараховано пеню в розмірі 326 174 527,14 грн., 146 894 755,02 грн. штрафу, 13 884 332,22 грн. 3 % річних, 485 651 206,73 грн. інфляційних втрат.

Заперечуючи проти позову, відповідач стверджував, що розрахунки по спірному договору відбулися в такому порядку: 2 178 286 057,23 грн. - спожито газу за січень-травень 2015; 782 179 398,11 грн. - оплачено з поточних рахунків ПАТ «Київенерго»; 562 242 344,67 грн. - автоматичне відрахування через спеціалізовані рахунки відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №670-р від 20.05.2015 «Про затвердження Порядку розрахунків за спожитий газ виробникам електричної енергії, які використовують газ для її виробництва»; 130 163,15 грн. - оплата у передбаченому чинним законодавством порядку бюджетними коштами з укладенням договорів про відшкодування різниці в тарифах; 359 746 357,10 грн. - оплата по постанові Кабінету Міністрів України від 11 січня 2005 № 20 «Про затвердження Порядку перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій». Крім цього, відповідач наполягав на несвоєчасному надходженні коштів з держбюджету на відшкодування пільг та субсидій відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11 січня 2005 № 20 та від виробників електричної енергії, які використовують газ для виробництва електроенергії відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11 січня 2005 № 20, а тому порушення строків оплати газу відбулося не лише через прострочення ПАТ «Київенерго». Одночасно відповідач у відзиві на позов зазначав, що одночасне стягнення пені та штрафу є притягнення відповідача до подвійної цивільно-правової відповідальності за одне й те саме порушення.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.07.2016 за клопотанням відповідача до участі у справі в процесуальному статусі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача залучено Міністерство економічного розвитку і торгівлі.

Представником ПАТ «НАК «Нафтогаз України» Чеботарьовою І.Г., яка діє на підставі довіреності №14-124 від 13.05.2014, подано додаткові пояснення, до яких долучено уточнений розрахунок пені, штрафу, 3% річних та інфляційних втрат, які нараховані на суму боргу, погашену відповідачем власними коштами. Уточнений розрахунок від імені ПАТ «НАК «Нафтогаз України» підписано начальником департаменту реалізації газу Лужанським В., відтак посилання відповідача (апелянта) на те, що уточнений розрахунок надано неуповноваженою особою не заслуговують на увагу як безпідставні.

На підставі наданого позивачем уточненого розрахунку прокурором подано заяву №05/2/3-18027-15 від 16.08.2016 про припинення провадження в частині основного боргу в розмірі 2 118 286 057,23 грн. та збільшення вимог в частині стягнення пені в розмірі 373 962 481,05 грн., 21 607 504,58 грн. 3 % річних, 99 598 998,91 грн. штрафу та 233 030 139,65 грн. інфляційних втрат за загальний період з лютого 2015 року по листопад 2015 року.Згадана заява прийнята судом до розгляду.

06.09.2016 надійшло клопотання Міністерства енергетики та вугільної промисловості України (позивача-1) про відмову від позовних вимог, яке мотивоване тим, що з 16.12.2015 на підставі постанови Кабінету Міністрів України №1002 «Про деякі питання вдосконалення корпоративного управління ПАТ «НАК «Нафтогаз України» Міністерство енергетики та вугільної промисловості України не є органом, уповноваженим управляти майном ПАТ «НАК «Нафтогаз України», відтак не є органом державної влади, уповноваженим здійснювати функції у сфері природного газу.

Так, згідно ч. 4 ст. 22 ГПК України позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог за умови дотримання встановленого порядку досудового врегулювання спору у випадках, передбачених статтею 5 цього Кодексу, в цій частині, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог. До початку розгляду господарським судом справи по суті позивач має право змінити предмет або підставу позову шляхом подання письмової заяви.

Відмова прокурора від поданого ним позову не є обов'язковою для позивача, і так само відмова позивача від позову не є обов'язковою для прокурора, оскільки така відмова не означає вибуття позивача з процесу чи зміни його процесуального статусу. У відповідних випадках спір підлягає вирішенню по суті. У разі коли обидва згадані учасники судового процесу - прокурор і позивач - заявили про відмову від позову, суд може припинити провадження зі справи згідно з пунктом 4 частини першої статті 80 ГПК, з урахуванням вимог частини шостої статті 22 ГПК; такі ж наслідки настають, якщо позивач відмовився від позову (повністю або в певній частині), а прокурор, зі свого боку, не підтримує відповідні позовні вимоги та не наполягає на їх задоволенні, про що він письмово або усно (із зазначенням про це в протоколі судового засідання) повідомив суд. Винятком з цих правил є відмова громадянина від позову, який було подано у його інтересах прокурором; у такому разі позов залишається без розгляду на підставі пункту 6 частини першої статті 81 ГПК (постанова пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 № 7 «Про деякі питання участі прокурора у розгляду справ, підвідомчих господарським судам»).

Таким чином, оскільки відмова Міністерства енергетики та вугільної промисловості України (позивача-1) від позову не означає вибуття позивача з процесу чи зміни його процесуального статусу, місцевий суд правомірно вирішив спір по суті, в зв'язку з цим доводи (апелянта) в цій частині як безпідставні та необґрунтовані не заслуговують на увагу.

Як встановлено матеріалами справи, 12.01.2015 між ПАТ «НАК «Нафтогаз України (позивачем-2, продавцем за договором) та ПАТ «Київенерго» (відповідачем, покупцем за договором) укладено Договір купівлі-продажу природного газу №159/15-ПР-41 (далі Договір), за умовами п. 1.1 якого продавець зобов'язався передати у власність покупцю у 2015 році природний газ, ввезений на митну територію України Національною акціонерною компанією «Нафтогаз України» за кодом згідно УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, а покупець зобов'язався прийняти та оплатити цей природний газ.

Згідно п. 2.1. Договору продавець передає покупцеві для СВП «Київські ТЕЦ» ПАТ «Київенерго» з 01 січня 2015 року по 31 грудня 2015 року газ обсягом до 481 645 тис. куб. м.

Приймання-передача газу, переданого продавцем покупцеві у відповідному місяці продажу, оформлюється актом приймання-передачі газу. Акти є підставою для остаточних розрахунків між сторонами (п. п. 3.3, 3.4 Договору).

Відповідно до п. п. 5.1, 5.2 Договору ціна (граничний рівень ціни) на газ і тарифи на його транспортування установлюються уповноваженим державною владою України органом. Ціна за 1000 куб. м газу становить 5 900,00 грн. без урахування податку на додану вартість, збору у вигляді цільової надбавки до затвердженого тарифу на природний газ, тарифів на транспортування, розподіл і постачання природного газу, крім того: збір у вигляді цільової надбавки до затвердженого тарифу на природний газ - 2%; податок на додану вартість за ставкою - 20%.

Крім того, тариф на транспортування природного газу магістральними та розподільними трубопроводами - 366,70 грн., крім того ПДВ - 20% - 73,34 грн., всього з ПДВ - 440,04 грн.

До сплати за 1000 куб. м. природного газу - 6 384,70 грн., крім того ПДВ - 20% - 1276,94 грн., всього з ПДВ - 7 661,64 грн.

Загальна сума вартості природного газу за Дговором складається із сум вартості місячних поставок газу (п. 5.4. Договору).

Пунктом 6.1. Договору сторони погодили, що оплата за природний газ з врахуванням вартості транспортування територією України проводиться покупцем виключно грошовими коштами в такому порядку:

- оплата в розмірі 30% від вартості запланованих місячних обсягів проводиться не пізніше ніж за 5 банківських днів до початку місяця поставки газу;

- оплати в розмірі по 35% від вартості запланованих місячних обсягів проводиться до 5 числа та до 15-го числа поточного місяця поставки. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.

20.02.2015 між сторонами підписано Додаткову угоду №1 до Договору, згідно якої з 01.02.2015 п. 5.2 ст. 5 Договору викладено у наступній редакції: «5.2 Договору ціна за 1000 куб.м газу становить 5 700,00 гри. без урахування податку на додану вартість, збору у вигляді цільової надбавки до затвердженого тарифу на природний газ, тарифів на транспортування, розподіл і постачання природного газу, крім того:

- збір у вигляді цільової надбавки до затвердженого тарифу на природний газ - 2%;

- податок на додану вартість за ставкою - 20%.

Крім цього, тариф на транспортування природного газу магістральними та розподільними трубопроводами - 366,70 грн., крім того ПДВ - 20% - 73,34 грн., всього з ПДВ - 440,04 грн.

До сплати за 1000 куб. м. природного газу - 6 180,70 грн., крім того ПДВ - 20% - 1 236,14 грн., всього з ПДВ - 7 416,84 грн.».

Як встановлено матеріалами справи, в період з січня по травень 2015 ПАТ «НАК «Нафтогаз України» поставлено відповідачу природний газ на загальну суму 2 178 286 057,23 грн., що підтверджується актами приймання-передачі природного газу від 31.01.2015, від 28.02.2015, від 31.03.2015, від 30.04.2015, від 31.05.2015, які підписані уповноваженими представниками сторін та скріплені їх печатками й копії наявні в матеріалах справи.

До виконання господарських договорів згідно п. 2 ч. 1 ст. 193 ГК України застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

У відповідності до ст. 509 ЦК України, ст. 173 ГК України, в силу господарського зобов'язання, яке виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання, один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Не допускається одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином (ст. 193 ГК України, ст.525, 526 ЦК України).

За приписами ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України підлягає виконанню у цей строк (термін).

З огляду на наведене та положення п. 6.1 Договору, якими сторони визначили, що остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу, строк виконання грошового зобов'язання по оплаті за Договором на момент звернення прокурора з позовом до суду настав.

Проте в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження факту оплати відповідачем поставленого ПАТ «НАК «Нафтогаз України» природного газу у встановлені Договором строки й в повному обсязі.

Як встановлено матеріали справи, під час розгляду справи судом першої інстанції відповідачем сплачено позивачу суму основного боргу в розмірі 2 118 286 057, 23 грн.

Відповідно п. 1-1 ч. 1 ст. 80 ГПК України господарський суд припиняє провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Частина 2 статті 80 ГПК України передбачає, що у випадках припинення провадження у справі повторне звернення до господарського суду зі спору між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав не допускається.

За таких обставин, апеляційний суд погоджується із висновками місцевого суду про припинення провадження у справі в частині стягнення з відповідача на користь позивача основного боргу в розмірі 2 118 286 057, 23 грн. на підставі п. 1-1 ч. 1 ст. 80 ГПК України.

Крім цього, в зв'язку з простроченням виконання відповідачем зобов'язань по оплаті за Договором, прокурором заявлено до стягнення з відповідача (з урахуванням заяви №05/2/3-18027-15 від 16.08.2016, поданої 25.08.2016) пеню в розмірі 373 962 481,05 грн., 21 607 504,58 грн. 3 % річних, 99 598 998,91 грн. штрафу та 233 030 139,65 грн. інфляційних втрат, які нараховані за загальний період з лютого 2015 по листопад 2015.

За умовами п.7.2 Договору у разі невиконання покупцем п. 6.1 Договору він у безспірному порядку повинен сплатити продавцю, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу, а за прострочення понад 30 (тридцять) днів додатково сплатити штраф у розмірі 7 відсотків від суми простроченого платежу.

Порушенням зобов'язання згідно ст. 610 ЦК України є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Боржник на підставі ст. 612 ЦК України вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання ( ч.1-3 ст. 549 ЦК України ).

Штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються на підставі ч. 6 ст. 231 ГК України у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня коли зобов'язання мало бути виконано (ч. 6 ст. 232 ГК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 343 ГК України та ст. ст. 1, 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань», платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

З огляду на сукупність положень чинного законодавства та умов Договору, факт погашення відповідачем частини основної заборгованості за Договором власними коштами, частини - на виконання спільних протокольних рішень виконання постанови Кабінету Міністрів України №20 від 11.01.2015, а частини - на виконання договорів про проведення взаєморозрахунків, укладених на виконання постанови Кабінету Міністрів України № 375 від 04.06.2015, здійснивши за допомогою калькулятору підрахунку заборгованості та штрафних санкцій «ЛІГА:ЕЛІТ 9.1.2.» перевірку розрахунку пені та штрафу долученого до додаткових письмових пояснень від 21.07.2016, виконаного на суму боргу за поставлений природний газ, яка виникла в зв'язку з неоплатою газу власними коштами відповідача, апеляційний суд дійшов висновку, що вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача 373 962 481,05 грн. пені та 99 598 998,91 грн. штрафу є обґрунтованими й такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

Відповідачем контррозрахунку розміру пені та штрафу не надано.

Посилання відповідача (апелянта) на неможливість одночасного стягнення пені та штрафу є безпідставними та необгрунтованимиі. Так, одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання за договором, штрафу та пені не суперечить положенням ст.61 Конституції України, адже за приписами ст. 549 ЦК України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до ст. 230 ГК України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2012 року у справі №3-24/гс12).

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З огляду на положення Договору, вимоги чинного законодавства, письмову докази по справі, апеляційний суд за допомогою розрахунку заборгованості та штрафних санкцій «ЛІ ГА:ЕЛІТ 9.1.2.» здійснив перевірку розрахунку 3% річних та інфляційних втрат, долученого до додаткових письмових пояснень від 21.07.2016, які нараховано на суму боргу за поставлений природний газ, яка виникла в зв'язку з неоплатою газу власними коштами відповідача, в результаті дійшов висновку, що вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача 21 607 504,58 грн. 3 % річних та 233 030 139,65 грн. інфляційних втрат є обґрунтованими й такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

Натомисть долучений до апеляційної скарги контррозрахунок відповідача інфляційних втрат є помилковим, а тому не приймається апеляційним судом.

Посилання відповідача на те, що збільшуючи періоди нарахування пені, 3 % річних, інфляційних втрат прокурор фактично змінив предмет позову, не заслуговують на увагу, оскільки під збільшенням розміру позовних вимог слід розуміти відповідно збільшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено в позовній заяві, а зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача. Вимоги про стягнення з відповідача інфляційних втрат, пені та 3 % річних були заявлені прокурором у позові, в заяві №05/2/3-18027-15 від 16.08.2016 прокурором лише збільшено їх кількісні показники.

Доводи відповідача (апелянта) про безпідставність нарахування інфляційних втрат, 3 % річних, пені та штрафу, адже прострочення оплати виникло не лише з вини відповідача, але й в зв'язку із несвоєчасним перерахуванням коштів з державного бюджету та несвоєчасним розрахунком виробників електроенергії, які використовують газ для ії виробництва, суперечить обставинам та матеріалам справи, оскільки згідно уточненого розрахунку, долученого до додаткових письмових пояснень позивача від 21.07.2016, зазначені санкції були нараховані на суму заборгованості, яка мала бути сплачена власними коштами відповідача.

Крім цього, в судовому засіданні апеляційної інстанції 17.01.2017 представник ПАТ «Київенерго» підтримав подане ним раніше клопотання про зменшення розміру пені та штрафу до 1 (однієї) грн. кожний.

Присутні в судовому засіданні прокурор та представник позивача-2 заперечили проти задоволення цього клопотання з підстав його необґрунтованості. Представник позивача-1 його розгляд залишив на розсуд суду.

Положеннями ч.3 ст.551 ЦК України передбачено можливість зменшення за рішенням суду розміру неустойки, якщо розмір неустойки значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до ч. 1 ст. 233 ГК України у разі, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Господарський суд, приймаючи рішення, згідно п. 3 ст. 83 ГПК України, має право зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

Правовий аналіз наведених норм свідчить, що вони не є імперативними та застосовуються за визначених умов на розсуд суду.

Згідно пункту 3.17.4 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 №18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (пункт 3 статті 83 ГПК), господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

З огляду на те, що відповідач ні суду першої, ні апеляційної інстанцій не надав жодних належних та допустимих доказів винятковості обставин, які призвели до порушення ним грошового зобов'язання, невідповідності розміру штрафних санкцій наслідкам порушення та інших обставин, з якими законодавець пов'язує право суду на зменшення штрафних санкцій, а посилався лише на скрутне фінансове становище тощо, апеляційний суд не знайшов підстав для зменшення розміру штрафних санкцій.

Відповідно до п. 1.10. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання через відсутність у нього необхідних коштів, оскільки згадане правило обумовлено замінністю грошей як їх юридичною властивістю. Тому у випадках порушення грошового зобов'язання суди не повинні приймати доводи боржника з посиланням на неможливість виконання грошового зобов'язання через відсутність необхідних коштів (стаття 607 ЦК України) або на відсутність вини (статті 614, 617 ЦК України чи стаття 218 ГК України).

Оскільки неналежним виконанням зобов'язання відповідач порушує майнові права позивача, інтереси якого суд також повинен враховувати при вирішенні справи, штрафні санкції були нараховані на суму заборгованості, яка виникла в зв'язку із неоплатою відповідачем поставленого газу власними коштами, а розмір нарахованих штрафних санкцій є співрозмірним із розміром основної заборгованості, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для зменшення розміру пені та штрафу.

Доводи відповідача (апелянта) щодо порушення судом першої інстанції вимог спеціального законодавства, яке визначає правові засади функціонування ринку природного газу України та порядок управління об'єктами державної власності, а також норм процесуального права, не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи апеляційним судом.

За таких обставин, апеляційний господарський суд погоджується з висновками місцевого суду, як законними, обґрунтованими обставинами й матеріалами справи, детальний аналіз яких, як і нормативне обґрунтування прийнятого судового рішення наведено місцевим судом, підстав для скасування його не знаходить. Доводи апелянта по суті скарги, як безпідставні й необґрунтовані не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджуються жодними доказами по справі й не спростовують викладених в судовому рішенні висновків.

Керуючись ст.ст. 99, 101-103, 105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Київенерго» залишити без задоволення, рішення Господарського суду міста Києва від 06.09.2016 у справі № 910/17959/15 - без змін.

Матеріали справи № 910/17959/15 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанову може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий суддя С.Я. Дикунська

Судді Г.А. Жук

А.О. Мальченко