ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"25" січня 2017 р.справа № 916/3332/16

Господарський суд Одеської області у складі:

головуючого судді Петренко Н.Д.

при секретарі Воровіній Т.О.

розглянув у відкритому судовому засіданні справу № 916/3332/16

за позовом: товариства з обмеженою відповідальністю «ЛІГОС УА»

до відповідача: державного підприємства «Адміністрація морських портів України» в особі Одеської філії державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (Адміністрація Одеського морського порту)

про визнання недійсним договору

За участю представників сторін:

від позивача: не зявився, хоча належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання, що підтверджується клопотанням про розгляд справи за наявними матеріалами (а.с. 165 , вх. № 1812/17 від 25.01.2017 о 11 год. 39 хв.);

від відповідача: ОСОБА_1, довіреність у матеріалах справи (а.с. 164).

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «ЛІГОС УА» (ТОВ «ЛІГОС УА», позивач) звернулось до господарського суду Одеської області з позовом до державного підприємства «Адміністрація морських портів України» в особі Одеської філії державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (Адміністрація Одеського морського порту) (ОФ ДП «АМПУ» (Адміністрація Одеського МП), в якому просило суд визнати недійсним (з моменту укладення) договір № 1488-П-ОДФ-16 на організацію використання причалів та прилеглої території при проведенні силами та засобами замовника навантажувально-розвантажувальних робіт в Одеському морському порту, укладений 25.02.2016 між ТОВ «ЛІГОС УА» та ОФ ДП «АМПУ» (Адміністрація Одеського МП).

Представник відповідача ОФ ДП "Адміністрація морських портів України" в особі Одеської філії ДП "АМПУ" (Адміністрація Одеського морського порту) в судове засідання зявився, проти заявлених позовних вимог заперечував з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилається на те, що між ДП «АМПУ» в особі ОФ ДП «АМПУ» (Адміністрація Одеського МП), в подальшому (адміністрація) та ТОВ «ЛІГОС УА» (замовник) було укладено договір № 1488-П-ОДФ-16 від 25.02.2016 (далі за текстом договір) на організацію використання причалів та прилеглої території при проведенні силами та засобами замовника навантажувально-розвантажувальних робіт в Одеському морському порту.

Згідно п. 1.1. предметом цього договору є організація використання причалів №№ 11 та 36 та їх прилеглої території при проведенні силами та засобами замовника навантажувально-розвантажувальних робіт в Одеському морському порту. Найменування вантажу, що прибуває в Одеський морський порт для замовника з метою будівництва обєкту «Причал № 1-з для генеральних вантажів на Андросівському молу зі сполученнями ДП «Одеський морський торговельний порт». Комплекс завершальних робіт за відкоригованим робочим проектом.» (надалі обєкт) та його орієнтований обєм вказані у додатку №1 до договору.

У відповідності до додатку №1 до оспорюваного договору причал № 11 мав використовуватися під розміщення вантажу «Шпунт Larssen 607/n», причал № 36 «Труба металева».

За твердженням ТОВ «ЛІГОС УА» матеріальні ресурси, що є предметом договору № 1488-П-ОДФ-16 від 25.02.2016 є тими ресурсами, що були необхідні для виконання укладеного раніше договору № 653-В-ОДФ-15 від 25.06.2015.

25.02.2015 між ДП «АМПУ» в особі ОФ ДП «АМПУ» (Адміністрація Одеського МП) (далі замовник, адміністрація) та ТОВ «ЛІГОС УА» (далі - виконавець) було укладено договір № 653-В-ОДФ-15, згідно п. 1.1. якого замовник доручив виконавцеві виконання робіт на будівництво обєкту: ДСТУ Б Д.1.1-1:2013 Будівництво об'єкту "Причал №1-з для генеральних вантажів на Андросівському молу зі сполученнями ДП "Одеський морський торговельний порт". Комплекс завершальних робіт за відкоригованим робочим проектом (далі роботи), зазначені в Технічних вимогах (додаток №1 до договору, який є його невідємною частиною) в обсязі договірної ціни (додаток №2 до договору, який є його невідємною частиною) у порядку та на умовах, визначених договором (п.1.1. договору).

Відповідно до п. 2.2. договору початок робіт та закінчення робіт сторони оформляють окремим двостороннім актом, підписаним уповноваженими представниками замовника і виконавця.

Положеннями п. 2.6. договору № 653-В-ОДФ-15 від 25.06.2015 місцем виконання робіт є: вул. Приморська (вул. М. Гефта, 3), Андросівський мол, причал № 1-з, територія та акваторія Одеського морського порту, Одеська область, м. Одеса, 65026, Україна.

Вказує, що п. 3.4. договору № 653-В-ОДФ-15 від 25.06.2015 визначено, що ціна договору включає: вартість виконання робіт відповідно до умов цього договору; витрати на сплату портових зборів, лоцманське проведення та послуги служби регулювання руху суден, та також інших портових послуг; вартість матеріальних ресурсів, необхідних для виконання робіт; вартість розробки та погодження технічної документації, необхідної для виконання робіт; сплату податків і зборів (обовязкових платежів) та усіх інших витрат; інші витрати виконавця, необхідні для виконання робіт.

Звертає увагу, що відповідно до п.п. 6.1.3. договору № 653-В-ОДФ-15 від 25.06.2015, що кореспондується з його п. 11.2. замовник зобовязаний надати без додаткової оплати виконавцю місця для розміщення на території Одеського морського порту будівельного майданчику, полігону для виготовлення монолітних конструкцій, виробничого майданчику для виготовлення та зберігання металоконструкцій, побутового містечка, що оформлюється відповідним актом або компенсувати такі витрати виконавцю в межах ціни цього договору.

Посилаючись на вищенаведені положення договору підряду № 653-В-ОДФ-15 від 25.06.2015 (п. 3.4., пп.6.1.3., п. 11.2.) позивач вважає, що не існувало потреби в замовленні послуг з організації використання причалів №№ 11 та 36, і адміністрація фактично змусила ТОВ «ЛІГОС УА» підписати на вкрай невигідних для останнього умовах оспорюваний договір № 1488-П-ОДФ-16 від 25.02.2016 під загрозою неприйняття робіт за договором № 653-В-ОДФ-15 від 25.06.2015.

Обгрунтовуючи свої вимоги положеннями ст. 233, 234 Цивільного кодексу України вказує, що договір № 1488-П-ОДФ-16 від 25.02.2016 є фіктивним, укладеним без наміру створення правових наслідків, під впливом тяжкої обставини і на вкрай невигідних умовах і тому його слід визнати недійсним з моменту укладення.

Відповідач по справі з позовом не погодився.

У відзиві на позов зазначав, що 11.12.2015 ТОВ «ЛІГОС УА» звернулось до Адміністрації Одеського МП з листом-пропозицією (офертою) № 414/10 з проханням укласти договір на надання причалів адміністрації Одеського морського порту для організації перевалки вантажу силами замовника на причалі, який буде використовуватися для будівництва обєкту «Причал № 1-з для генеральних вантажів на Адросівському молу із сполученнями ДП «Одеський морський торговельний порт» Комплекс завершальних робіт за відкоригованим робочим проектом», гарантувало оплату наданих адміністрацією послуг.

З посиланням на положення ст. 11, 14, 202, 203, 233, 234, 525, 526, 610, 611, 627, 628,629, 631, 901, 903, 905 Цивільного кодексу України, ст. 75 Господарського кодексу України, п. 1 ч. 1 ст. 1, ч.3 ст. 18, ч. 1 ст. 19, ч. 3 ст. 23 Закону України «Про морські порти України» вказував, що керуючись законодавчо закріпленими положеннями про свободу договору з метою забезпечення ефективного використання державного майна та ефективної діяльності підприємства адміністрацією була прийнята пропозиція ТОВ «ЛІГОС УА» від 11.12.2015 щодо надання відповідних послуг із організації використання причалів № 11 та 36 та їх прилеглої території при проведенні силами та засобами ТОВ «ЛІГОС УА» навантажувально-розвантажувальних робіт в Одеському морському порту, повязаних з будівництвом обєкту, про що сторонами був укладений договір № 1488-П-ОДФ-16 від 25.02.2016, який оспорюється позивачем.

Пунктом 2 оспорюваного договору сторони визначили обовязки замовника при використанні ним обєктів портової інфраструктури для здійснення саме вантажно-розвантажувальних робіт; в п. 4 договору сторони досягли згоди щодо тарифів на послуги та порядку розрахунків за надані послуги. При цьому сторони у п. 8.2. домовилися, що умови договору застосовуються до правовідносин, що виникли між ними з 11.12.2015, що відповідає ч.3 ст. 631 Цивільного кодексу України.

Відповідач звертає увагу, що оспорюваний договір був укладений в належній письмовій формі у відповідності з положеннями діючого законодавства України, після виникнення у позивача в тому портеби, за взаємною згодою сторін на підставі вільного волевиявлення, а тому відсутні правові підстави для визнання його недійсним в порядку ст.ст. 233, 234 ЦК України.

Дослідивши матеріали справи у їх сукупності господарський суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ТОВ «Лігос УА», виходячи з наступного.

Стаття 204 Цивільного кодексу України встановлює, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

В той же час, приписами статті 203 ЦК України визначені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: 1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Частиною 1 статті 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України.

Положеннями п. 3.10 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» № 11 від 29.05.2013 визначено, що у вирішенні спорів про визнання правочинів недійсними на підставі статей 230-233 Цивільного кодексу України господарські суди повинні мати на увазі, що відповідні вимоги можуть бути задоволені за умови доведеності позивачем фактів обману, насильства, погрози, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, тяжких обставин і наявності безпосереднього звязку з волевиявленням другої сторони щодо вчинення правочину.

Як вбачається з матеріалів справи 25.06.2015 року між ДП «АМПУ» в особі ОФ ДП «АМПУ» (замовник) та ТОВ «ЛІГОС УА» (підрядник) було укладено договір № 653-В-ОДФ-15 на виконання робіт на будівництво обєкту: ДСТУ Б Д.1.1-1:2013 Будівництво об'єкту "Причал №1-з для генеральних вантажів на Андросівському молу зі сполученнями ДП "Одеський морський торговельний порт". Комплекс завершальних робіт за відкоригованим робочим проектом, зазначені в Технічних вимогах (Додаток №1 до договору, який є його невідємною частиною) в обсязі договірної ціни (Додаток №2 до договору, який є його невідємною частиною) у порядку та на умовах, визначених договором (п.1.1. договору).

Договір № 653-В-ОДФ-15 від 25 червня 2015 року за своєю правовою природою є договором підряду, а відтак між сторонами виникли правовідносини, які підпадають під правове регулювання Глави 61 Цивільного кодексу України.

Вказаний договір є підставою для виникнення у його сторін господарських зобов'язань, а саме майново-господарських зобов'язань згідно ст. ст. 173, 174, 175 Господарського кодексу України, ст. ст. 11, 202, 509 Цивільного кодексу України, і згідно ст. 629 Цивільного кодексу України є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 837 ЦК України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу. Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові.

Відповідно до п.6.1.3 договору підряду замовник зобовязався надати без додаткової оплати виконавцю місця для розміщення на території Одеського морського порту будівельного майданчику, полігону для виготовлення монолітних конструкцій, виробничого майданчику для виготовлення та зберігання металоконструкцій, побутового містечка або компенсувати такі витрати виконавця в межах ціни цього договору. Зазначена умова не передбачає безоплатного надання всупереч вимогам законодавства виконавцю причалів порту та інших обєктів інфраструктури для здійснення вантажно-розвантажувальних робіт силами та засобами виконавця.

Відповідно й умова п.11.2 договору підряду передбачає, що замовник надає без додаткової оплати виконавцю місця для розміщення на території Одеського морського порту будівельного майданчику, полігону для виготовлення монолітних конструкцій, виробничого майданчику для виготовлення та зберігання металоконструкцій, побутового містечка, що оформляється відповідним актом або компенсує такі витрати в межах ціни цього договору. Зазначена умова також не передбачає безоплатного надання всупереч вимогам законодавства виконавцю причалів порту та інших обєктів інфраструктури для здійснення вантажно-розвантажувальних робіт силами та засобами виконавця, не передбачає можливість використання причалів саме для виконання вантажно-розвантажувальних робіт вантажу (будівельних матеріалів) через кромку причалів № 11 та №36. Вищенаведені умови договору підряду № 653-В-ОДФ-15 від 25.06.2015 мають іншу мету та відповідно регулюють інші правовідносини, що виникли між сторонами в межах саме цього договору.

Зазначені вище умови договору підряду виконані, що підтверджується підписаним обома сторонами актом про початок робіт за договором від 02.10.15 р. (копія в матеріалах справи).

Аналіз вказаних положень договору підряду дає підстави для висновку, що сторони передбачили реальну можливість надання адміністрацією порту ТОВ „ЛІГОС УА інших послуг в порту, необхідних/повязаних з виконанням ТОВ „ЛІГОС УА підрядних робіт. При цьому сторони заздалегідь обумовили, що такі послуги є платними, та можуть за певних умов включатися до ціни вищенаведеного договору підряду, тобто врешті (після понесення ТОВ „ЛІГОС УА витрат на такі послуги) компенсуватися адміністрацією порту в складі ціни підрядних робіт.

В матеріалах справи міститься лист ТОВ „ЛІГОС УА № 414/10 від 11.12.2015 з пропозицією (офертою) до ОФ ДП „АМПУ (Адміністрація Одеського морського порту) про укладення договору на надання причалів адміністрації Одеського морського порту для організації перевалки вантажу силами замовника причалу, який буде використовуватися для будівництва обєкту „Причал № 1-з для генеральних вантажів на Адросівському молу зі сполученням ДП „Одеський морський торговельний порт. Комплекс завершальних робіт за відкоригованим робочим проектом з гарантуванням оплати наданих послуг.

Прийняття пропозиції щодо укладення договору можливе лише за умови, коли оферент та акцептант мають необхідний обсяг цивільної правоздатності та наявність відповідного наміру, а умови оферти задовольняють кожну із сторін.

Положеннями ст. 11 Цивільного кодексу України визначено, що цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки.

За приписами ст. 174 Господарського кодексу України однією з підстав виникнення господарського зобовязання є укладання господарського договору та іншої угоди, що передбачені законом, а також угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Згідно ст. 627 Цивільного кодексу України, відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Як вбачається із матеріалів справи між ДП «АМПУ» в особі ОФ ДП «АМПУ» (Адміністрація Одеського МП), в подальшому (адміністрація) та ТОВ «ЛІГОС УА» (замовник) було укладено договір № 1488-П-ОДФ-16 від 25.02.2016 на організацію використання причалів та прилеглої території при проведенні силами та засобами замовника навантажувально-розвантажувальних робіт в Одеському морському порту.

Згідно п. 1.1. предметом цього договору є організація використання причалів №№ 11 та 36 та їх прилеглої території при проведенні силами та засобами замовника навантажувально-розвантажувальних робіт в Одеському морському порту. Найменування вантажу, що прибуває в Одеський морський порт для замовника з метою будівництва обєкту «Причал № 1-з для генеральних вантажів на Андросівському молу зі сполученнями ДП «Одеський морський торговельний порт». Комплекс завершальних робіт за відкоригованим робочим проектом.» (надалі обєкт) та його орієнтований обєм вказані у додатку №1 до договору.

У відповідності до додатку №1 до оспорюваного договору причал № 11 мав використовуватися під розміщення вантажу «Шпунт Larssen 607/n», причал № 36 «Труба металева».

Пунктом 2 договору сторони визначили обовязки замовника при використанні ним об'єктів портової інфраструктури для здійснення саме вантажно-розвантажувальних робіт. В пункті 4 договору сторони досягли згоди щодо тарифів на послуги та порядку розрахунків за надані послуги.

При цьому сторони у п.8.2 договору домовилися, що умови договору застосовуються о правовідносин, що виникли між ними з 11.12.15 р., що відповідає ч.3 ст. 631 Цивільного кодексу України.

За своєю правовою природою договір № 1488-П-ОДФ-16 від 25.02.2016 є договором про надання послуг і регулюється положеннями глави 63 Цивільного кодексу України.

За договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобовязується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобовязується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором (ст. 901 Цивільного кодексу України). Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобовязаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором (ст. 903 Цивільного кодексу України). Частиною 5 ст. 75 Господарського кодексу України передбачено, що державне комерціне підприємство не має права безоплатно передавати належне йому майно іншим юридичним особам чи громадянам, крім випадків, передбачених законом.

Відповідно до п.1 ч.І ст. 1 Закону України «Про морські порти України» адміністрація морських портів України - державне підприємство, утворене відповідно до законодавства, що забезпечує функціонування морських портів, утримання та використання обєктів портової інфраструктури державної форми власності, виконання інших покладених на нього завдань безпосередньо і через свої філії, що утворюються в кожному морському порту (адміністрація морського порту). Адміністрація морських портів України утворюється з метою, зокрема: утримання та забезпечення ефективного використання державного майна, переданого їй в господарське відання, у тому числі модернізації, ремонту, реконструкції та будівництва гідротехнічних споруд, інших обєктів портової інфраструктури, розташованих у межах території та акваторії морського порту; організації та забезпечення безпечної експлуатації обєктів портової інфраструктури державної власності, у тому числі гідротехнічних споруд, систем забезпечення безпеки мореплавства, розташованих у межах території та акваторії морського порту; забезпечення створення рівних і конкурентних умов ведення господарської діяльності та отримання послуг у морському порту (ст. 15 Закону України «Про морські порти України»).

Відповідно до ч.З ст.18 Закону України «Про морські порти України» власники та/або користувачі технологічно повязаних обєктів портової інфраструктури зобовязані укладати між собою договори, що визначають взаємні права і обовязки щодо організації та забезпечення безперервності технологічного процесу надання відповідних послуг у морському порту і встановлюють єдиний порядок експлуатації відповідної інфраструктури морського порту. При цьому ч. 1 ст. 19 цього закону визначено, що у морських портах надаються послуги з обслуговування суден, здійснення операцій з вантажами, у тому числі проведення вантажно-розвантажувальних робіт, послуги з обслуговування пасажирів та інші послуги, передбачені законодавством.

Тарифи на спеціалізовані послуги встановлені постановою Кабінету Міністрів України №405 від 03.06.13, що надаються у морському порту субєктами природних монополій, та послуги, які оплачуються у складі портових зборів, підлягають державному регулюванню національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері транспорту. Тарифи на інші послуги, крім вищезазначених, є вільними та визначаються договором між субєктом господарювання, який надає відповідні послуги, та їх замовником (ст. 21 Закону України «Про морські порти України»).

Приймаючи до уваги вищезазначені норми чинного законодавства України між сторонами, після виникнення у ТОВ „ЛІГОС УА потреби, в належній формі було досягнуто згоди по всім умовам та укладено у повній відповідності до вимог законодавства за взаємною згодою (тобто вільним волевиявленням та відповідно до внутрішньої волі сторін) шляхом складання єдиного документу у письмовій формі (підписаний сторонами та скріплений печатками сторін) оплатний договір № 1488-П-ОДФ-16 від 25.02.2016 р. про взаємні права та обовязки, який о спрямований на реальне настання правових наслідків, що ним обумовлені: надати /отримати послугу, отримати сплату грошей тощо.

Оспорюваний договір підписаний від імені адміністрації заступником начальника адміністрації Одеського морського порту ОСОБА_2, який діяв на підставі положення про Одеську філію ДП „АМПУ (Адміністрація Одеського морського порту) та довіреності від 03.12.2015 та з боку ТОВ „ЛІГОС УА директором ОСОБА_3

Коло статутних повноважень зазначених посадових осіб не обмежує їх укладати такі договори на надання послуг, зокрема оспорюваний договір.

Правочин, який вчинено особою під впливою тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину (ст. 233 Цивільного кодексу України). При визнанні такого правочину недійсним застосовуються наслідки, встановлені ст. 216 Цивільного кодексу. Сторона, яка скористалася тяжкою обставиною, зобовязана відшкодувати другій стороні збитки і моральну шкоду, що завдані їй у звязку з вчиненням цього правочину.

Під тяжкими обставинами, які передували укладенню такого правочину і які слуговуються підстою для визнання його недійсним, слід вважати такий майновий стан, що змусив особу укласти таку угоду, для врятування свого становища. Поняття вкрай невигідних умов містить два моменти: обєктивний та субєктивний, які відображують, що правочином вчинено для досягнення нееквівалентних наслідків і що це очевидно для оточуючих.

Матеріали справи, навпаки, містять пропозицію позивача, викладену в листі № 414/10 від 11.12.2015 щодо укладення договору у звязку з виниклою необхідністю використання причалів Одеського морського порту для здійснення вантажно-розвантажувальних робіт (а не безпосередньо будівельних робіт), яка була прийнята адміністрацією порту і що послугувало укладенню оспорюваного договору.

Протягом дії договору № 1488-П-ОДФ-16 від 25.02.2016 ТОВ „ЛІГОС УА не висувалися пропозиції щодо зміни, перегляду, розірвання як укладеного договору на надання послуг, так і його окремих умов, не вказувалось, які саме умови вкрай невигідні для ТОВ „ЛІГОС УА, а посилання примус з боку відповідача та на неприйняття робіт за договором підряду без укладення договору про надання послуг не відповідають дійсності і спростовуються матеріалами справи (зокрема листом позивача до адміністрації № 451/8 від 04.05.2016 ).

За таких обставин у суду відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог і застосування положень ст. 233 Цивільного кодексу України.

Положеннями ст. 234 Цивільного кодексу України визначено, що фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлені цим право чином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків (ст. 202 Цивільного кодексу України).

Відповідно до п.3.11 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» №11 від 29.05.2013 фіктивний правочин (стаття 234 ЦК України) є недійсним незалежно від мети його укладення, оскільки сторони не мають на увазі настання правових наслідків, що породжуються відповідним правочином. Якщо сторонами не вчинено ніяких дій на виконання фіктивного правочину, господарський суд приймає рішення лише про визнання фіктивного правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі коли на виконання правочину було передано якесь майно, такий правочин не може розцінюватися як фіктивний. Саме лише невчинення сторонами тих чи інших дій на виконання правочину не означає його фіктивності. Визнання фіктивного правочину недійсним потребує встановлення господарським судом умислу його сторін. З урахуванням того, що фіктивний правочин не спрямований на набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов'язків, він не створює цивільно-правових наслідків незалежно від того, чи він був визнаний судом недійсним.

Ознака фіктивності має бути притаманна діям усіх сторін правочину. Якщо хоча б одна з них намагалася досягти правового результату, то даний правочин не може визнаватися фіктивним. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що всі учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент його вчинення.

Матеріали справи містять належні та допустимі докази про виконання сторонами оспорюваного договору. Зокрема підписані з обох сторін повноважними представниками та скріплені печатками акти здачі-прийняття робіт (надання послуг) за період з 11.12.15 по 28.02.16, з 01.03.16 по 31.03.16, 01.05.16 по 31.05.16. В кожному акті зазначений обсяг виконаних вантажно- розвантажувальних операцій на причалі № 11 та № 36 та прилеглої до них території. Вказане зазначає, що сторонами оспорюваний договір був схвалений, прийнятий до виконання, що також підтверджує виникнення відповідних цивільних прав та обов'язків, наслідків вчинення цього правочину у сторін.

Наявні в матеріалах справи звіти за період з 11.12.2015 -28.02.16, за 29.02.16, за період з 01.03.16 по 31.03.16, за період з 01.04.16-30.04.16, за період з 01.05.2016 по 31.05.16, з 01.06.2016-30.06.16, з 01.07.16- 31.07.16, з 01.08.16-31.08.16, 01.09.16-30.09.16, 01.10.16-31.10.16, що підписані та надані ТОВ „ЛІГОС УА до додатку №2 до договору на підтвердження обсягу вантажно-розвантажувальних робіт, які проведені ТОВ „ЛІГОС УА також вказують на його прийняття та виконання.

За результатами виконаних робіт відповідно до умов договору адміністрацією виставлені позивачу до сплати відповідні рахунки: № 580014 від 28.02.16, № 580026 від 31.03.16, № 580036 від 31.05.16. Результати господарських операцій з наданих послуг відкрито були відображені в бухгалтерському та відповідно в податковому обліку відповідача, що підтверджується оборотно-сальдовою відомістю по операціям за договором.

За таких обставин твердження позивача про відсутність дій з боку сторін щодо виконання договору є такими, що не відповідають дійсності, і у суду відсутні правові підстави для застосування положень ст. 234 Цивільного кодексу України.

Враховуючи викладене у позові слід відмовити.

Судові витрати по сплаті судового збору покласти на позивача згідно ст.ст.44, 49 ГПК України.

Керуючись ст. ст. 44 - 49; 82 - 85 ГПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У позові відмовити.

Рішення суду набирає законної сили у порядку ст.85 ГПК України.

Повне рішення складено 30 січня 2017 р.

Суддя Н.Д. Петренко