РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.01.2017Справа №910/21580/16

За позовом Комунального підприємства по утриманню зелених насаджень Дніпровського району м. Києва до Товариства з обмеженою відповідальністю «Будгарант плюс»

про стягнення 111457,76 грн.

Суддя Сташків Р.Б.

Представники сторін:

від позивача - Шестакова Ю.В. (представник за довіреністю);

від відповідача - не з'явились.

СУТЬ СПОРУ:

На розгляд Господарського суду міста Києва передано указаний позов про стягнення суми боргу та санкцій за Договором субпідряду № 81-В від 16.05.2016 у зв'язку з неналежним виконанням Відповідачем своїх зобов'язань за вказаним договором з оплати виконаних робіт.

Відповідач подав відзив на позов, у якому надання на його замовлення послуг по вказаному договору не заперечує та вказує, що має намір здійснювати погашення заборгованості у добровільному порядку, однак, у зв'язку зі скрутним фінансовим становищем та негативною економічною ситуацією у країні неспроможний це зробити одразу, у зв'язку з чим також просить суд за ст. 233 ГПК України зменшити на 50% розмір штрафних санкцій та розстрочити виконання рішення на 6 (шість) місяців.

Також, щодо суми санкцій Відповідач у відзиві вважає, що Позивачем неправильно обраховано дату початку нарахування заборгованості.

У судові засідання Відповідач представників не направляв, натомість подав клопотання за ст. 77 ГПК України про відкладення судового засідання, призначеного на 23.01.2017, у зв'язку з перебуванням представника у відрядженні, а директора у відпустці.

Разом з цим суд зазначає, що Відповідач, як учасник судового процесу, не був позбавлений права та можливості (в матеріалах справи відсутні докази протилежного) забезпечити за необхідності участь у судовому засіданні свого іншого представника, з числа як своїх працівників, так і осіб, не пов'язаних з ним трудовими відносинами, якщо Відповідач, як довіритель, вирішив, що присутність його представника у суді є необхідною.

Неможливість такої заміни представника і неможливість розгляду справи без участі представника підлягає доведенню учасником судового процесу на загальних підставах (статті 32 - 34 ГПК України), причому відсутність коштів для оплати послуг представника не може свідчити про поважність причини його відсутності в судовому засіданні (п. 3.9.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року № 18).

Суд зазначає, що явка представників сторін у судові засідання обов'язковою не визнавалась.

Відповідачем також не обґрунтовано підстав необхідності прийняття його представником особистої участі в судовому засіданні.

Судом враховано, що відповідно до пункту 3.9.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року № 18, у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Перед судом не доведено обставин, які б перешкоджали чи не дозволяли розглянути спір у даному судовому засіданні.

Крім того, суд приймає до уваги, що Відповідач не був позбавлений права та можливості (в матеріалах справи відсутні докази протилежного) надати будь-які додаткові, окрім вже поданого відзиву, пояснення по суті спору та/або докази, якщо він вважав за необхідне їх подати, заздалегідь в письмовому вигляді через канцелярію суду або направити до суду поштою, кур'єром.

Відтак, суд дійшов висновку про відсутність встановлених ст. 77 ГПК України підстав для відкладення розгляду справи, призначеного на 23.01.2017, і також враховуючи закінчення встановленого ст. 69 ГПК України строку розгляду спору, суд клопотання Відповідача про відкладення судового засідання відхиляє і здійснює розгляд справи.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника Позивача, дослідивши надані докази та оцінивши їх в сукупності, суд

ВСТАНОВИВ:

На підставі укладеного 16.05.2016 між Позивачем, як субпідрядником, та Відповідачем, як генпідрядником, Договору № 81-В (далі - Договір), Позивачем були виконані для Відповідача підрядні роботи, що підтверджується підписаними між сторонами, скріпленими їх печатками та залученими до матеріалів справи копіями акта виконаних робіт форми КБ-2в та довідки про вартість виконаних робіт форми КБ-3 за вересень 2016 року (підписаний 30.09.2016) на суму 106605,20 грн.

Судом перевірено розрахунок вартості виконаних Позивачем робіт та суд визнає розрахунок заборгованості в сумі 106605,20 грн. обґрунтованим.

Відповідач заборгованість не погасив, виконання на його замовлення робіт не спростував, і доказів наявності у Відповідача претензій щодо якості та/або комплектності виконаних Позивачем за Договором робіт матеріали справи не містять.

Щодо передбаченої умовами Договору (п. 4.4) залежності здійснення Відповідачем оплати виконаних робіт від отримання бюджетних коштів від замовника, то суд зазначає, що хоча умови чинного цивільного законодавства передбачають право сторін, не відходячи від обов'язкових вимог актів цивільного законодавства, в іншій частині погодити умови договору на власний розсуд, однак встановлена Договором залежність оплати від отримання фінансування не визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами та не вказує на подію, яка має неминуче настати (фінансування не є такою подією), а отже в розумінні ст.ст. 251-252, 530 ЦК України, не є строком (терміном) виконання зобов'язань. Натомість такий строк чітко визначений у першій частині п. 4.4 Договору, а саме, що розрахунки за виконані роботи здійснюються генпідрядником протягом 7 (семи) робочих днів після підписання акта виконаних робіт, який за вересень 2016 року було підписано 30.09.2016.

Наявність у Відповідача вищевказаної не погашеної заборгованості Позивачем належним чином відповідно до ст.ст. 525, 526, 530, 837, 854 ЦК України та ст. 193 ГК України доведена, документально підтверджена і Відповідачем не спростована, тому позовні вимоги про стягнення 106605,20 грн. заборгованості визнаються судом обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Також, виходячи з положень ст.ст. 610, 611, 612 ЦК України, ч. 2 ст. 193 ГК України, Відповідач є порушником грошового зобов'язання, що є підставою для застосування до нього правових наслідків, встановлених договором або законом, та зокрема у вигляді нарахування та стягнення:

- пені на підставі п. 8.5 Договору, ст.ст. 546, 549 ЦК України, з урахуванням ч. 6 ст. 232 ГК України;

- 3% річних за ст. 625 ЦК України.

Дослідивши розрахунки Позивача судом встановлено, що, хоча на момент звернення з позовом до суду прострочення сплати заборгованості вже мало місце, проте у самому позові дата виникнення заборгованості визначена неправильно.

Враховуючи, що акт за вересень 2016 року було підписано 30.09.2016, а за приписами п. 4.4 Договору розрахунки мали бути здійснені протягом 7 (семи) робочих днів після підписання акта виконаних робіт, то Відповідач повинен був провести оплату не пізніше 11.10.2016, і 12.10.2016 є першим днем прострочення виконання зобов'язання, тоді як Позивач обраховував прострочення з 02.10.2016.

З огляну на наведене, розрахунки пені та 3% річних, наведені у позові, судом визнається частково необґрунтованим, відтак суд робить їх власний розрахунок, починаючи з 12.10.2016 (першого дня прострочення) та обмежуючись заявленим Позивачем строком нарахування (по 22.11.2016), наступним чином:

Сума боргу (грн)Період простроченняКількість днів простроченняРозмір облікової ставки НБУРозмір подвійної облікової ставки НБУ в деньСума пені за період прострочення
106605.2012.10.2016 - 27.10.20161615.0000 %0.082 %*1398.10
106605.2028.10.2016 - 22.11.20162614.0000 %0.077 %*2120.45

Сума боргу (грн)Період простроченняКількість днів простроченняРозмір процентів річнихЗагальна сума процентів
106605.2012.10.2016 - 22.11.2016423 %368.01

Отже, суд визнає обґрунтованими нарахування пені та 3% річних у розмірах: 3518,55 грн. пені та 368,01 грн. 3% річних; у іншій частині суд у позові відмовляє за необґрунтованістю частини періоду нарахування.

Також, щодо встановленої у п. 8.5 Договору залежності можливості нарахування та сплати пені від того, чи мала місце затримка оплати саме після отримання фінансування від замовника, то суд зазначає, що це є добровільною домовленістю сторін щодо порядку сплати пені, натомість у даному випадку має місце стягнення пені у судовому порядку, а отже на яке така домовленість сторін не поширюється.

Відповідачем у відзиві було заявлено клопотання про зменшення на 50 % у відповідності до ст. 233 ГК України розмірів санкцій (пені та 3% річних), що підлягають стягненню. Представник Позивача проти клопотання заперечив.

Так, враховуючи, що суму основної заборгованості Відповідачем не було погашено, тобто належні до виконання перед Позивачем зобов'язання Відповідач не виконав у повному обсязі, і при цьому порушення Відповідачем зобов'язання завдало збитків Позивачу у вигляді знецінення грошових коштів за час прострочення, а також приймаючи до уваги майновий стан Позивача, суд не вбачає підстав для зменшення у порядку ст. 233 ГК України на 50% розміру пені, що підлягає стягненню, тому вимоги Позивача у частині стягнення пені у сумі 3518,55 грн. підлягають задоволенню.

У частині 3% річних судом вищевказане клопотання Відповідача відхиляється, оскільки положення ст. 233 ГК України зазначають лише про можливість, за певних умов та обставин, зменшення розміру штрафних санкцій, до яких в розумінні ст. 230 ГК України відноситься пеня, проте не відносяться 3% річних, тому вимоги Позивача у частині стягнення 3% річних у розмірі 368,01 грн. підлягають задоволенню.

Щодо заяви Відповідача про розстрочку виконання рішення, то суд зазначає, що за приписами ст. 121 ГПК України підставою розстрочки виконання рішення є наявність конкретних обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.

Відповідачем документально не обгрунтвоано наведені у заяві твердження, що одночасне стягнення всієї присудженої рішенням суми призведе до банкрутства Відповідача, оскільки не надано доказів відсутності грошових коштів на рахунках та майна Відповідача (рухомого, нерухомого, цінних паперів тощо) відповідно у сумі та вартістю недостатньою для погашення присуджених рішенням до стягнення сум, та один лише баланс Відповідача за 9 місяців 2016 року тверджень Відповідача не доводить. Також судом враховано, що Відповідач не обґрунтував, чому саме він вважає, що зможе виконати рішення суду заявленими ним частинами та на протязі півроку (не обґрунтував планів на отримання прибутків і несення витрат, які дозволять акумулювати йому необхідні для сплати суми у заявлені строки).

Отже, позовні вимоги визнаються судом частково обґрунтованими та підлягають частковому задоволенню. Судовий збір за ст. 49 ГПК України покладається на сторін пропорційно розміру задоволених вимог.

Керуючись ст.ст. 32-34, 43, 44, 49, 82-85 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Будгарант плюс» (м. Київ, вул. Промислова, 4; ідентифікаційний код 39613276) на користь Комунального підприємства по утриманню зелених насаджень Дніпровського району м. Києва (м. Київ, проспект Визволителів, 6; ідентифікаційний код 03359813) 106605 (сто шість тисяч шістсот п'ять) грн. 20 коп. заборгованості, 3518 (три тисячі п'ятсот вісімнадцять) грн. 55 коп. пені, 368 (триста шістдесят вісім) грн. 01 коп. 3% річних, а також 1657 (одну тисячу шістсот п'ятдесят сім) грн. 38 коп. судового збору.

Видати наказ.

У іншій частині в задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 26.01.2017

Суддя Сташків Р.Б.