ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

20 січня 2017 р. Справа № 902/1085/16

Господарський суд Вінницької області у складі судді Матвійчука Василя Васильовича розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Калинівської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної Фіскальної Служби у Вінницькій області (вул. Пилипа Орлика, 19, м. Козятин, Вінницька область, 22100)

до Ширмівської сільської ради (вул. Трудова, буд. 34, с. Ширмівка, Погребищенський район, Вінницька область, 22210)

про відшкодування збитків в сумі 155 520,00 грн.

за участю секретаря судового засідання Жиляк С.І.,

представників сторін:

позивача ОСОБА_1 за довіреністю № 47/10-021 від 01.06.2016 року;

відповідача ОСОБА_2 сільський голова.

СУТЬ СПОРУ:

Калинівська обєднана державна податкова інспекції Головного управління Державної Фіскальної Служби у Вінницькій області звернулася до Господарського суду Вінницької області з позовом про стягнення з Шимрівської сільської ради 155 520,00 грн. збитків.

Позовні вимоги мотивовані неналежним виконанням відповідачем зобовязань за договором № 2-2016 про зберігання товарно-матеріальних цінностей, які мають ознаки безхазяйного майна від 19.06.2016 року в частині збереження майна.

Ухвалою суду від 16.12.2016 року за вказаним позовом порушено провадження у справі № 902/1085/16 з призначенням до розгляду на 17.01.2017 року та зобов'язано сторін надати докази, необхідні для вирішення спору в даній справі.

Відповідач заперечує проти позову з підстав викладених в поясненнях № 10 від 10.01.2017 року.

При розгляді справи 17.01.2017 року судом, з підстав невиконання позивачем вимог ухвали суду, та з метою повного та всебічного з'ясування всіх обставин справи, оголошено перерву до 20.01.2017 року.

19.01.2017 року від позивача надійшли додаткові пояснення № 90/10-012 від 18.01.2017 року в обґрунтування позовних вимог.

На визначену судом дату зявилися представники сторін. Представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Представник відповідача заперечував проти позову.

Розглянувши подані документи і матеріали, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Як зазначає позивач в рамках кримінального провадження № 0000211 від 29.06.2016 року виявлено самовільне зайняття земельної ділянки площею 13,3046 га, яка знаходиться на території Шимрівської сільської ради, на якій самовільно посіяно сільськогосподарську культуру соняшник.

Відповідно до акту опису та попередньої оцінки № 2-2016 від 19.06.2016 року безхазяйне майно, а саме посіви соняшника на земельній ділянці площею 10,8 га описані та попередньо оцінені загальною вартістю 155 520,00 грн..

19.09.2016 року між Калинівською ОДПІ ГУ ДФС У Вінницькій області (позивач, за договором Поклажодавець) та Шимрівською сільською радою (відповідач, за договором Зберігач) укладено договір № 2-2016 про зберігання товарно матеріальних цінностей, які мають ознаки безхазяйного майна. (надалі Договір)

Відповідно до п. 1.1 даного Договору Зберігач зобов'язується надати послуги Поклажодавцеві по зберіганню майна, а саме: посіви соняшника площею 10,8 га загальною вартістю 155 520,00 грн., що знаходяться на території Шимрівської сільської ради, відповідно до акту опису та попередньої оцінки майна № 2-2016, а Поклажодавець зобовязується прийняти надані послуги на умовах цього Договору.

Даний Договір укладено на строк 6 місяців. (п. 2.1. Договору)

Зберігач несе повну матеріальну відповідальність за збереження речей залишених йому на зберігання. (п. 3.1. Договору)

Цей Договір набуває чинності в день підписання його обома сторонами і діє до повного виконання сторонами своїх обовязків по ньому. (п. 4.1. Договору)

Зі змісту позовної заяви вбачається, що із усного повідомлення працівника відповідача позивачу стало відомо, що урожай посівів було зібрано невідомими особами.

13 жовтня 2016 року до Шимрівської сільської ради направлено претензію про відшкодування збитків за втрачене майно. Однак, дана претензія залишена відповідачем без відповіді та задоволення.

З врахуванням викладеного позивач зазначає, що не отримавши ніяких відшкодувань від зберігача, який втратив майно, останній змушений звернутися до суду з метою відшкодування збитків.

На підставі встановлених обставин суд дійшов наступних висновків.

З обставин викладених в позові вбачається, що позивач посилається на втрату майна переданого на зберігання, тобто, предметом позову є стягнення саме збитків завданих Поклажодавцю виходячи з приписів ст. 951 Цивільного кодексу України, відповідно до частини першої якої, збитки, завдані поклажодавцеві втратою (нестачею) або пошкодженням речі, відшкодовуються зберігачем: 1) у разі втрати (нестачі) речі - у розмірі її вартості; 2) у разі пошкодження речі - у розмірі суми, на яку знизилася її вартість.

Відповідно до п. 1 статті 936 Цивільного кодексу України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Згідно зі ст. 942 цього Кодексу зберігач зобов'язаний вжити всіх заходів, встановлених договором, законом, іншими актами цивільного законодавства, для забезпечення схоронності речі.

Статтею 949 ЦК України передбачено, що зберігач зобов'язаний повернути поклажодавцеві річ, яка була передана на зберігання, або відповідну кількість речей такого самого роду та такої самої якості. Річ має бути повернута поклажодавцю в такому стані, в якому вона була прийнята на зберігання, з урахуванням зміни її природних властивостей.

Відповідно до ст. 950 ЦК України за втрату (нестачу) або пошкодження речі, прийнятої на зберігання, зберігач відповідає на загальних підставах.

Частиною 3 ст. 950 ЦК України зберігач відповідає за втрату (нестачу) або пошкодження речі після закінчення строку зберігання лише за наявності його умислу або грубої необережності.

Згідно п.1 ч.2 ст. 22 ЦК України, збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку із знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

При цьому, для застосування такої міри відповідальності як стягнення збитків, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв'язку між протиправною поведінкою та збитками, вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає (постанова Верховного Суду України від 20.12.10р. у справі № 06/113-38).

Таким чином зберігач зобов'язаний повернути поклажодавцеві товар який був прийнятий на зберігання, а відшкодувати збитки зобов'язаний лише у випадку втрати (нестачі) або його пошкодження за наявності складу цивільного правопорушення (протиправність, збитки, причинний зв'язок) передбаченого ст. 614 ЦК України.

Аналогічна правова позиція наведена і в постанові судової палати у господарських справах Верховного Суду України від 23.06.2009 року у справі № 3-2189к09.

Згідно з статтею 224 Господарського кодексу України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено.

Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Відповідно до ч.1 статті 225 ГК України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються:

- вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства;

- додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною;

- неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною;

- матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом. Застосування цивільно-правової відповідальності можливе лише при наявності передбачених законом умов. Їх сукупність утворює склад цивільного правопорушення, який є підставою цивільно-правової відповідальності. Склад цивільного правопорушення, визначений законом для настання відповідальності у формі відшкодування збитків, утворюють наступні елементи: суб'єкт, об'єкт, об'єктивна та суб'єктивна сторона. Суб'єктом є боржник; об'єктом - правовідносини по зобов'язаннях; об'єктивною стороною - наявність збитків у майновій сфері кредитора, протиправна поведінка у вигляді невиконання або неналежного виконання боржником свого зобов'язання, причинний зв'язок між протиправною поведінкою боржника і збитками; суб'єктивну сторону цивільного правопорушення складає вина, яка представляє собою психічне відношення особи до своєї протиправної поведінки і її наслідків.

Правильне встановлення порушеного цивільно-правового обовязку за договором є необхідним для відповідної кваліфікації змісту правовідносин, що виникли із факту порушення.

За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає, тобто для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування збитків, потрібна наявність повного складу цивільного правопорушення, як-то: протиправна поведінка, дія чи бездіяльність особи; шкідливий результат такої поведінки (збитки); причинний зв'язок між протиправною поведінкою та збитками; вина правопорушника.

Важливим елементом доказування наявності шкоди є встановлення причинного зв'язку між протиправною поведінкою заподіювача та збитками потерпілої сторони. Слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які завдані особі, - наслідком такої протиправної поведінки.

Таким чином, вимоги про стягнення завданих збитків можуть бути задоволені лише у випадку, якщо позивач доведе кожний з елементів складу правопорушення (постанова ВСУ від 28.02.2011року у справі №3-65гс10).

Позивачем не доведена наявність в діях (бездіяльності) відповідача складу цивільного правопорушення, зокрема не надано належних доказів втрати (нестачі) майна або його пошкодження, станом на час слухання справи.

В матеріалах справи відсутній акт прийому - передачі безхазяйного майна відповідно до договору № 2-2016 про зберігання товарно матеріальних цінностей, які мають ознаки безхазяйного майна від 19.09.2016 року, оскільки самим договором сторони погодили надання послуг Поклажодавцеві по зберіганню майна, а не факт передання майна на зберігання.

З врахуванням викладеного, суд не може встановити яке майно було передане на зберігання та його родові ознаки, що саме було передано на зберігання.

Зокрема, умовами п.п. 2.2. Договору встановлено, що у разі не витребування Поклажодавцем речі до закінчення строку зберігання зазначеному у даному Договорі, Зберігач зобов'язаний зберігати річ (речі) залишені йому на зберігання до пред'явлення йому Поклажодавцем вимоги про її (їх) повернення.

Таким чином, за змістом вказаного пункту договору Поклажодавець має право в будь-який момент звернутися до відповідача з вимогою стосовно повернення йому переданого ним на відповідальне зберігання майна, в той час як зберігач зобовязаний за першою вимогою Поклажодавця повернути передану на зберігання річ.

Водночас в матеріалах справи відсутні, та позивачем не доведено звернення до відповідача з вимогою щодо повернення переданого йому на зберігання майна згідно умов вказаного Договору.

Твердження позивача про збір урожаю невідомими особами не підтверджено належними та допустимими доказами, а відтак не беруться судом до уваги.

Таким чином, позивачем не доведено існування всіх елементів цивільно-правової відповідальності у діях (бездіяльності) відповідача, зокрема, відсутні належні докази факту спричинення збитків (втрати майна переданого на зберігання). Отже, підстави для стягнення збитків на підставі приписів ст. 951 ЦК України, в даному випадку відсутні.

З урахуванням наведеного, вимоги позивача про стягнення з відповідача 155 520,00 грн. збитків є такими, що заявлені безпідставно, з огляду на що задоволенню не підлягають.

Окрім того, суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до п.7 розділу ІІ Методичних рекомендацій щодо взаємодії між підрозділами органів державної податкової служби України під час роботи з безхазяйними речами та майном, що переходить у власність держави, затверджених наказом ДПА України від 19 січня 2007 р. № 18 виявлене майно, яке має ознаки безхазяйного, передається на відповідальне зберігання суб'єкту господарювання, включеному до Єдиного реєстру торговельних організацій, або суб'єкту господарювання, а не органу місцевого самоврядування, яким є селищна рада.

Частиною 1 ст.8 та ч.2 ст.55 ГК України унормовано, що держава, органи державної влади та органи місцевого самоврядування не є суб'єктами господарювання. Суб'єктами господарювання є: 1) господарські організації - юридичні особи, створені відповідно до Цивільного кодексу України, державні, комунальні та інші підприємства, створені відповідно до цього Кодексу, а також інші юридичні особи, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані в установленому законом порядку; 2) громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані відповідно до закону як підприємці.

Згідно з ч.4 ст.43 ГК України здійснення підприємницької діяльності забороняється органам державної влади та органам місцевого самоврядування. Підприємницька діяльність посадових і службових осіб органів державної влади та органів місцевого самоврядування обмежується законом у випадках, передбачених частиною другою статті 64 Конституції України.

Відповідно ст.10 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Відтак, Шимрівська сільська рада не є суб'єктом господарювання, а, отже, не може бути стороною (зберігачем) за договором про зберігання безхазяйного та іншого майна, що належить або переходить у власність держави.

Тому, суд дійшов висновку про те, що у позивача були відсутні правові підстави для передання спірного майна на зберігання сільській раді як безхазяйного та покладення на останню відповідальності за його нестачу.

При цьому, зважаючи на відсутність заявлення відповідачем зустрічного позову про визнання недійсним договору зберігання та відсутність встановлення його недійсності за результатами розгляду інших господарських спорів, в силу презумпції правомірності правочину, закріпленої ст.204 ЦК України, вказаний договір на даний час є чинним та обов'язковим до виконання його сторонами, а тому судом було надано оцінку даному договору.

За таких обставин, вимоги позивача є позбавленими фактичного та правового обґрунтування, такими, що не відповідають як матеріалам справи, так і нормам чинного законодавства, у зв'язку з ненаданням доказів в підтвердження обставин, викладених у позові, що порушує умови ст. 33 ГПК України, згідно якої, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог і заперечень та подати відповідні докази.

Згідно ст. 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

В зв'язку з відмовою у задоволенні позову, відповідно положень ст. 49 ГПК України, понесені позивачем судові витрати відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 43, 32, 33, 34, 43, 49, 82, 84, 85, 115 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

В позові відмовити.

Повне рішення складено 24 січня 2017 р.

Суддя Матвійчук В.В.

віддрук. прим.:

1 - до справи