КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" січня 2017 р. Справа№ 910/18549/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Алданової С.О.

суддів: Мартюк А.І.

Зубець Л.П.

при секретарі Шмиговській А.М.

за участю представників:

від позивача - не з'явився

від відповідача 1 - не з'явився

від відповідача 2 - Коротка А.В. (довіреність б/н від 26.07.2016 р.)

розглянувши матеріали апеляційної скарги Публічного акціонерного товариства «Мелітопольський м'ясокомбінат»

на рішення господарського суду міста Києва від 23.11.2016 р.

у справі №910/18549/16 (суддя Якименко М.М.)

за позовом Публічного акціонерного товариства «Мелітопольський м'ясокомбінат»

до 1. Товариства з обмеженою відповідальністю «Український торговий дім «Стар»

2. Товариства з обмеженою відповідальністю «Естрелла-Україна»

про визнання договору відступлення права вимоги недійсним

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство «Мелітопольський м'ясокомбінат» звернулось до господарського суду міста Києва з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Український торговий дім «Стар» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Естрелла-Україна» про визнання недійсним з моменту укладення договору відступлення права вимоги від 11.07.2016 р., між ТОВ «Український торговий дім «Стар» та ТОВ «Естрелла-Україна».

Рішенням господарського суду міста Києва від 23.11.2016 р. в позові відмовлено повністю.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати вказане рішення та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, а також неповно з'ясовані обставини, що мають значення для справи.

Представник відповідача 2 в судовому засіданні проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив відмовити в її задоволенні, рішення залишити без змін.

Представники позивача та відповідача 1 в судове засідання не з'явились, про причини неяви суд не повідомили.

Враховуючи те, що в матеріалах справи містяться докази належного повідомлення всіх учасників судового процесу про час та місце проведення судового засідання по розгляду апеляційної скарги, а строки розгляду апеляційної скарги обмежені ст. 102 ГПК України, колегія суддів, вважає можливим здійснити перевірку рішення суду першої інстанції у даній справі в апеляційному порядку без участі представників позивача та відповідача 1.

Колегія суддів зазначає, що ухвалою від 22.12.2016 р. явка сторін у судове засідання обов'язковою не визнавалась.

Зважаючи на те, що неявка представників позивача та відповідача 1 не перешкоджає всебічному, повному та об'єктивному розгляду всіх обставин справи, апеляційний господарський суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами в порядку ст. 75 ГПК України.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представника відповідача 2, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

29.02.2016 року між Публічним акціонерним товариством «Мелітопольський м'ясокомбінат» (покупець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Український торговий дім «Стар» (продавець) укладено договір поставки №1, за умовами якого постачальник зобов'язується поставляти покупцеві штучні оболонки, натуральні оболонки, суміші для ковбас, делікатесів, а також кормові добавки, у кількості в асортименті та по цінам, що узгоджуються у накладних, що є невід'ємними частинами цього договору (надалі за текстом «товар»), а покупець зобов'язується прийняти цей товар та сплатити нього договірну вартість.

Відповідно до п. 1.2. договору поставки, сторони дійшли згоди, що дія цього договору поширюється на будь-яку поставку, здійснену постачальником, та прийняту покупцем в період дії цього договору.

На виконання умов договору поставки та відповідно до накладних №112 від 16.03.2016 р., №157 від 11.04.2016 р., №211 від 29.04.2016 р. відповідачем 1 було поставлено та передано у власність, а позивачем прийнято товар на суму 101769,38 грн.

Обов'язок по поставці товару виконаний постачальником (відповідачем 1), а покупцем (позивачем) виконаний обов'язок по отриманню товару.

Відповідно до п. 11.5. договору поставки, жодна із сторін не має права передавати свої обов'язки за договором третій стороні без письмової згоди на те іншої сторони.

11.07.2016 р. між ТОВ «Український торговий дім «Стар» (первісний кредитор) та ТОВ «Естрелла-Україна» (новий кредитор) укладено договір про відступлення права вимоги №1107, за умовою якого в порядку та на умовах, визначених цим договором, первісний кредитор відступає новому кредитору, а новий кредитор набуває відступлене право і стає кредитором в зобов'язаннях, які спрямовані на забезпечення виконання зобов'язання боржника на підставі первинних документів. Від первісного кредитора до нового кредитора відступлене право переходить в повному обсязі і на умовах, що передбачені договором, на підставі якого виникло відступлене право. Зокрема, до відступленого права включається право на отримання 101769,38 грн., які боржник повинен сплатити у відповідності із первинними документами за отриманий товар та отримання штрафних санкцій за несвоєчасне виконання зобов'язань боржником у відповідності до вимог чинного законодавства України.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що договір про відступлення права вимоги є недійсним в зв'язку з порушенням п. 11.5. договору поставки, зокрема не надано позивачем відповідачу згоду на відступлення своїх прав.

Згідно ч. 1 ст. 712 ЦК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

За договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму (ч. 1 ст. 265 ГК України).

Згідно ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Таким чином для визнання правочину недійсним потрібна наявність підстав передбачених ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України.

Відповідно до п. 2.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 р. № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними», правочин може бути визнаний недійсним з підстав, передбачених законом. Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені ст.ст. 215, 216 ЦК України, ст.ст. 207, 208 ГК України. Правила, встановлені цими нормами, повинні застосовуватися господарськими судами в усіх випадках, коли правочин вчинений з порушенням загальних вимог частин першої - третьої, п'ятої статті 203 ЦК України і не підпадає під дію інших норм, які встановлюють підстави та наслідки недійсності правочинів, зокрема, ст.ст. 228, 229, 230, 232, 234, 235, 1057 ЦК України, абзацу 2 ч. 6 ст. 29 Закону України «Про приватизацію державного майна», ч. 2 ст. 20 Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)», ч. 2 ст. 15 Закону України «Про оренду землі», ст. 12 Закону України «Про іпотеку», ч. 2 ст. 29 Закону України «Про страхування», ст. 78 Закону України «Про банки і банківську діяльність», ч. 3 ст. 67 Закону України «Про запобігання корупції» тощо.

Отже, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Пунктом 2.5.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 р. № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» передбачено, що визнання правочину (господарського договору) недійсним господарським судом є наслідком його вчинення з порушенням закону, а не заходом відповідальності сторін. Тому для такого визнання, як правило, не має значення, чи усвідомлювали (або повинні були усвідомлювати) сторони протиправність своєї поведінки під час вчинення правочину; винятки з цього правила можливі, якщо вони випливають із закону.

Відповідно до п. 2.6. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 р. № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними», нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, вважається таким з моменту його вчинення (ч. 1 ст. 236 ЦК України). У зв'язку з наведеним господарським судам необхідно встановлювати, чи є оспорюваний правочин вчиненим та з якого моменту (ст.ст. 205 - 210, 640 ЦК України, ч.ч. 2 - 5, 7 ст. 180 ГК України тощо). Зокрема, не вважаються вчиненими правочини (укладеними господарські договори), в яких (за якими): відсутні передбачені законом умови, необхідні для їх укладення (не досягнуто згоди за всіма істотними для даного правочину умовами); не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства необхідна його передача; не здійснено державну реєстрацію або нотаріальне посвідчення, необхідні для його вчинення, тощо. Встановивши відповідні обставини, господарський суд відмовляє в задоволенні позовних вимог як про визнання правочину недійсним, так і про застосування наслідків недійсності правочину. Водночас господарським судам необхідно враховувати таке. Визначення договору як неукладеного може мати місце на стадії укладення договору, а не за наслідками виконання його сторонами. Отже, якщо дії сторін свідчать про те, що оспорюваний договір фактично було укладено, суд має розглянути по суті питання щодо відповідності його вимогам закону; це правило не стосується випадків, коли для вчинення правочину необхідні його державна реєстрація або нотаріальне посвідчення, оскільки за відсутності відповідної реєстрації чи посвідчення договір в будь-якому разі не вважається укладеним.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 1 ст. 514 ЦК України).

З матеріалів справи вбачається, що предметом договору поставки №1 від 29.02.2016 р. є зобов'язання ТОВ «Український торговий дім «Стар» поставити ТОВ «Мелітопольський м'ясокомбінат» товар у кількості та в асортименті по цінам, що узгоджуються в накладних, а зобов'язання позивача - прийняти цей товар та оплатити його вартість.

Пунктом 11.5. договору поставки №1 від 29.02.2016 р. передбачено обмеження щодо передачі обов'язків, а не права.

ТОВ «Український торговий дім «Стар» на підставі договору про відступлення права вимоги №1107 від 11.07.2016 р. передано ТОВ «Естрелла-Україна» право вимоги до ПАТ «Мелітопольський м'ясокомбінат» зі сплати боргу за поставлений товар за договором поставки №1 від 29.02.2016 р., а не обов'язок за договором поставки №1 від 29.02.2016 р., як встановлено п. 11.5. договором поставки від 29.02.2016 р.

Отже, при укладанні між відповідачем 1 та відповідачем 2 договору про відступлення права вимоги №1107 від 11.07.2016 р. не було порушено приписів ст.ст. 203, 215 ЦК України та приписів п.11.5. договору поставки №1 від 29.02.2016 р. Твердження позивача про недійсність оспорюваного договору спростовується наявними в матеріалах справи документами та нормами чинного законодавства України, а тому відсутні правові підстави для визнання договору про відступлення права вимоги №1107 від 11.07.2016 р. недійсним.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження позовних вимог, а тому позовні вимоги про визнання недійсним з моменту укладення договору відступлення права вимоги від 11.07.2016 р., укладеного між ТОВ «Український торговий дім «Стар» та ТОВ «Естрелла-Україна» є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Позивачем, в порушення зазначеної норми, належним чином апеляційну скаргу не обґрунтовано, доказів та підстав для скасування рішення суду першої інстанції апеляційному суду не наведено.

З огляду на викладене, посилання скаржника на те, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, а також неповно з'ясовані обставини, що мають значення для справи, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. Крім того, доводи апеляційної скарги не спростовують висновку місцевого господарського суду та не підтверджуються наявними матеріалами справи.

Тому колегія суддів вважає, що рішення господарського суду міста Києва від 23.11.2016 р. у даній справі є таким, що відповідає нормам матеріального та процесуального права, фактичним обставинам та матеріалам справи, у зв'язку з чим підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 102, п. 1 ч. 1 ст. 103, ст. 105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Мелітопольський м'ясокомбінат» залишити без задоволення.

Рішення господарського суду міста Києва від 23.11.2016 р. у справі №910/18549/16 залишити без змін.

Справу №910/18549/16 повернути до господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня набрання судовим рішенням апеляційного господарського суду законної сили.

Головуючий суддя С.О. Алданова

Судді А.І. Мартюк

Л.П. Зубець