КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" січня 2017 р. Справа№ 925/825/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Коротун О.М.

суддів: Гаврилюка О.М.

Суліма В.В.

при секретарі судового засідання - Куценко К.Л.

за участю представників:

від позивача: Віслобоков В.О. - представник за довіреністю б/н від 16.01.2017;

від відповідача: ОСОБА_3 - представник за довіреністю № 1331 від 03.10.2016;

розглянувши апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 на рішення Господарського суду Черкаської області від 22.11.2016 у справі № 925/825/16 (суддя - Васянович А.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Комунальні системи України"

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4

про стягнення 104 034,00 грн.,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Комунальні системи України" (надалі - позивач) звернулося до Господарського суду Черкаської області з позовом до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 (надалі - відповідач) про стягнення попередньої оплати в розмірі 104 034,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на підставі рахунку - фактури від 29.01.2016 позивач здійснив попередню оплату товару в розмірі 104 034 грн. 00 коп. Проте, відповідач не поставив позивачу товар у розумний строк, у зв'язку з чим позивач просив суд на підставі ст. 693 ЦК України стягнути з відповідача попередню оплату.

Рішенням Господарського суду Черкаської області від 22.11.2016 у справі № 925/825/16 (повний текст складено 25.11.2016) позов задоволено повністю. Стягнуто з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Комунальні Системи України" - 104 034 грн. 00 коп. - попередньої оплати та 1 560 грн. 51 коп. витрат на сплату судового збору.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, Фізична особа-підприємець ОСОБА_4 05.12.2016 (згідно відтиску штемпеля відділення поштового зв'язку на конверті на апеляційній скарзі) звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що між сторонами спору не було узгоджено домовленостей з усіх істотних умов договору поставки, зокрема строку, тоді як позивачем не надано доказів пред'явлення вимоги щодо поставки товару та її невиконання відповідачем.

Крім того, апелянт стверджує, що посилання суду першої інстанції на постанову Вищого господарського суду України від 08.10.2009 по справі № 18/814 є безпідставними, оскільки правова природа справи № 18/814 хоча і є тотожною зі справою № 925/825/16, проте містить інші за змістом фактичні обставини справи.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 14.12.2016 апеляційну скаргу у даній справі прийнято до провадження, розгляд справи призначено на 16.01.2017 об 11:45 год.

В судовому засіданні 16.01.2017 представник відповідача апеляційну скаргу підтримав, просив її задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати з прийняттям нового про відмову в задоволенні позову повністю.

Представник позивача в судовому засіданні 16.01.2017 заперечив щодо вимог апеляційної скарги, просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Дослідивши матеріали справи, докази по справі, розглянувши доводи апеляційної скарги, оглянувши оригінали документів, пов'язаних з предметом спору, заслухавши представників сторін апеляційного провадження, Київський апеляційний господарський суд встановив наступне.

Як вірно з'ясовано судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, Фізична особа-підприємець ОСОБА_4 виставив позивачу рахунок-фактуру від 29.01.2016 за № 1 про сплату 104 034 грн. 00 коп. за перераховане в ньому відеообладнання та додаткові витрати на монтажні та комунікаційні матеріали.

Встановлено, що зазначену вище суму позивачем було перераховано відповідачу, що підтверджується платіжним дорученням №316 від 04 лютого 2016 року (а.с. 13) та не заперечується останнім.

Викладені обставини також не спростовуються доводами апеляційної скарги.

Згідно зі ст.205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. У випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням.

Відповідно до ч. 1 ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Частиною 1 статті 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За приписами ст.ст. 180, 181 Господарського кодексу України господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. У разі якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних умов господарського договору, такий договір вважається неукладеним (таким, що не відбувся). Якщо одна із сторін здійснила фактичні дії щодо його виконання, правові наслідки таких дій визначаються нормами ЦК України.

Системний аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що визначення договору як неукладеного може мати місце на стадії укладення, а не за наслідками виконання його сторонами. (Аналогічна правова позиція зазначена в постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 3-502гс15).

Відповідно до ч. 1 ст. 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом.

Судом апеляційної інстанції було встановлено, що сума вказана відповідачем у рахунку-фактурі від 29.01.2016 за № 1 була сплачена позивачем на користь відповідача платіжним дорученням №316 від 04 лютого 2016 року, з призначенням платежу: «оплата за сетьові камери, маршрутизатори, товари зг. рах.-фактури № 1 від 29.01.2016р., без ПДВ». Вказана обставина є доказом прийняття позивачем пропозиції відповідача щодо укладення договору купівлі-продажу у спрощений спосіб, і цей договір є підставою для виникнення у його сторін майново-господарських зобов'язань.

В матеріалах справи відсутні будь-які докази інформування продавцем позивача про готовність товару.

Спір у даній справі виник внаслідок того, що, за твердженнями позивача, Фізична особа-підприємець ОСОБА_4 свої зобов'язання по поставці оплаченого позивачем обладнання не виконав.

Як передбачено ст. 193 ГК України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Дана норма кореспондується з положеннями ст. 526 ЦК України.

За приписами ст. 525 ЦК України одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається.

Статтею 655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. 1 ст. 662 ЦК України продавець зобов'язаний передати товар покупцеві товар визначений договором купівлі-продажу.

Згідно зі ч. 3 ст. 664 ЦК України товар вважається наданим у розпорядження покупця, якщо у строк, встановлений договором, він готовий до передання покупцеві у належному місці і покупець поінформований про це. Готовий до передання товар повинен бути відповідним чином ідентифікований для цілей цього договору, зокрема шляхом маркування. (Аналогічна правова позиція зазначена в постановах Вищого господарського суду України від 21 грудня 2016 року у справі № 905/3385/15 та у постанові від 30 листопада 2016 року у справі № 902/141/16).

Частиною 1 ст. 693 ЦК України передбачено, що якщо договором встановлений обов'язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що на протязі п'яти місяців з моменту отримання коштів відповідач не проінформував позивача про готовність до передання позивачу товару та не передав товар позивачу.

Не заслуговують на увагу посилання апелянта на те, що відсутність погодження між сторонами спору строку, місця поставки та інших істотних умов договору позбавляє можливості постачальника товару фізично та фактично виконати взяті на себе зобов'язання у зв'язку з відсутністю вихідних даних необхідних для виконання суті зобов'язання, враховуючи наступне.

Як передбачено ч. 2 ст. 205 ГК України, у разі неможливості виконання зобов'язання повністю або частково зобов'язана сторона з метою запобігання невигідним для сторін майновим та іншим наслідкам повинна негайно повідомити про це управнену сторону, яка має вжити необхідних заходів щодо зменшення зазначених наслідків. Таке повідомлення не звільняє зобов'язану сторону від відповідальності за невиконання зобов'язання відповідно до вимог закону.

Разом з цим, апелянтом у відзиві було зазначено, що останній вживав заходів, спрямованих на погодження істотних умов договору та долучив до матеріалів справи копію виписки з ЄДРПОУ (із зазначенням адреси позивача), інформаційну довідку про адреси масової реєстрації платників податків у місті Києві. При цьому відповідач не надав жодних доказів в порядку ст.ст. 33, 34, 43, 99, 101 ГПК України звернення до позивача за місцем державної реєстрації (яка також була вказана на бланку вимоги про повернення сплачених коштів за непоставлений товар № 30/06-2016 від 30.06.2016, а.с. 11-12) з листами (інформація про готовність товару), вимогами щодо прийняття товару або пропозиції погодження місця поставки товару, який відповідач мав поставити позивачу відповідно до рахунку-фактури № 1 від 29.01.2016 тощо.

А тому в цій частині суд апеляційної інстанції не приймає доводи апелянта про здійснення останнім всіх заходів для погодження істотних умов договору та виконання свого обов'язку в частині поставки товару.

Частиною 2 ст. 693 ЦК України передбачено право покупця у разі порушення продавцем строку передання йому попередньо оплачених товарів або пред'явити вимогу про передання оплаченого товару, або вимагати повернення суми попередньої оплати (тобто відмовитися від прийняття виконання).

Зі змісту зазначеної норми права вбачається, що умовою її застосування є неналежне виконання продавцем свого зобов'язання зі своєчасного передання товару покупцю. А у разі настання такої умови покупець має право діяти альтернативно: або вимагати передання оплаченого товару від продавця, або вимагати повернення суми попередньої оплати.

Можливість обрання певно визначеного варіанта правової поведінки боржника є виключно правом покупця, а не продавця.

Отже, волевиявлення щодо обрання одного з варіантів вимоги покупця має бути вчинено ним в активній однозначній формі такої поведінки, причому доведеної до продавця.

Оскільки законом не визначено форму пред'явлення такої вимоги покупця, останній може здійснити своє право будь-яким шляхом: як шляхом звернення до боржника з претензією, листом, телеграмою тощо, так і шляхом пред'явлення через суд вимоги у визначеній законом процесуальній формі - формі позову.

Обмеження заявників у праві на судовий захист шляхом відмови у задоволенні позову за відсутності доказів попереднього їх звернення до продавця з вимогами, оформленими в інший спосіб, ніж позов (відмінними від нього), фактично буде призводити до порушення принципів верховенства права, доступності судового захисту, суперечити положенням частини другої статті 124 Конституції України та позиції Конституційного Суду України в Рішенні від 9 липня 2002 року № 15-рп/2002 у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 124 Конституції України (справа про досудове врегулювання спорів), згідно з якою вирішення правових спорів у межах досудових процедур є правом, а не обов'язком особи, яка потребує такого захисту. (Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного суду України від 28.11.2011 №3-127гс11 (43/308-10).

Відповідно до ст. 111-28 ГПК України висновок ВСУ щодо застосування норм права, викладений у його постанові є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, при застосуванні відповідних норм.

Матеріали справи свідчать про те, що 01.07.2016 позивачем на адресу відповідача було надіслано вимогу за № 30/06-2016 від 30.06.2016 про повернення суми попередньої оплати протягом семи банківських днів від дня пред'явлення зазначеної вимоги, яка отримана відповідачем 06.07.2016, що підтверджується даними офіційного сайту УДППЗ "Укрпошта" цінний лист за реєстраційним №130, яким була направлена вимога від 30.06.2016. Зокрема, у вимозі позивач зазначив, що через значний термін невиконання контрагентом свого обов'язку по поставці оплаченого товару, покупець втратив інтерес до такого товару (фактично, що поставка такого товару на момент пред'явлення вимоги для покупця не є актуальною), тому просив повернути перераховані ним кошти.

Однак, вказана вище вимога позивача залишена відповідачем без виконання та відповіді.

Суд апеляційної інстанції відзначає, що в цій частині не приймаються доводи апелянта про те, що оскільки сторони не узгодили строк, у нього не виникло відповідної прострочки. Виходячи з того, що оплата відбулася ще 29.01.2016, вимога від 30.06.2016 була отримана 06.07.2016, а з позовом сторона звернулась 21.07.2016, відповідач мав розумний строк для виконання відповідних дій: надати повар позивачу, вчинити відповідні дії для цього або надати відповідь на вимогу з обгрунтуванням причин неможливості поставки такого товару).

Приписами ч. 2 ст. 622 ЦК України встановлено, що у разі відмови кредитора від прийняття виконання, яке внаслідок прострочення втратило для нього інтерес (стаття 612 цього Кодексу), або передання відступного (стаття 600 цього Кодексу) боржник звільняється від обов'язку виконати зобов'язання в натурі.

Згідно з ч.ч. 1,3 ст. 615 ЦК України у разі порушення зобов'язання однією стороною друга сторона має право частково або в повному обсязі відмовитися від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом.

Враховуючи встановлені вище обставини та норми чинного законодавства, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що сплачена позивачем сума попередньої оплати в розмірі 104 034,00 грн. підлягає стягненню з відповідача на користь позивача в судовому порядку.

Суд апеляційної інстанції не приймає доводи апелянта з посиланням на ст. 689 ЦК України як на підставу скасування рішення у даній справі та відмові у позові, з урахуванням того, що відповідачем не було виконано свого обов'язку в частині поінформованості покупця про готовність товару в порядку ст. 664 ЦК України, оскільки фактично такі дії відповідача передують обовязку покупця прийняти товар.

Щодо доводів апелянта про неможливість застосування правової позиції Вищого господарського суду України від 08.10.2009 по справі № 18/814, суд апеляційної інстанції частково погоджується з такими доводами апелянта, оскільки позиція викладена у постанові № 18/814 не є обов`язковою при розгляді даної справи в розумінні ст. 111-28 ГПК України.

Разом з цим, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час перегляду рішення судом апеляційної інстанції, апелянт не подав жодних належних та допустимих доказів на підтвердження власних доводів, які могли би бути прийняті та дослідженні судом апеляційної інстанції в розумінні ст.ст. 33, 34, 36, 43, 101 ГПК України.

Судові витрати за подання апеляційної скарги покладаються на апелянта в порядку ст. 49 ГПК України.

Керуючись статтями 32-34, 36, 43, 49, 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 на рішення Господарського суду Черкаської області від 22.11.2016 у справі № 925/825/16 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Черкаської області від 22.11.2016 у справі № 925/825/16 - залишити без змін.

3. Матеріали справи № 925/825/16 повернути до Господарського суду Черкаської області.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена у встановленому чинним законодавством порядку.

Головуючий суддя О.М. Коротун

Судді О.М. Гаврилюк

В.В. Сулім