КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" січня 2017 р. Справа№ 910/14117/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Пашкіної С.А.

суддів: Сітайло Л.Г.

Калатай Н.Ф.

Від позивача - Багдашкіна С.М. (довір. від 09.03.16);

Від відповідача - не з'явився;

розглянувши апеляційну скаргу Приватного підприємства "Колібріс"

на рішення Господарського суду міста Києва від 25.10.2016р.

у справі №910/14117/16 (суддя Морозов С.М.)

за позовом Приватного підприємства "Колібріс"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Сентіс"

про виселення та стягнення 480 400, 00 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 25.10.2016р. у справі №910/14117/16 в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішення місцевого господарського суду ґрунтується на тому, що позивачем не доведено право власності позивача на приміщення: в переході в напрямку до вул. Гната Юри, будинок № 15 біля зупинки швидкісного трамваю та проспекту Леся Курбаса (50-річчя Жовтня), в тому числі кафе "Дмитрий" та вбудований магазин № 8 за адресою: м. Київ, транспортна розв'язка проспект Леся Курбаса (50-річчя Жовтня) та вул. Гната Юри та в переході біля адміністрації ринку "Колібріс" в напрямку до кінотеатру "Лейпціг", в тому числі 5 місць м'ясного павільйону та приміщення для розрубки м'яса за адресою: м. Київ, транспортна розв'язка проспект Леся Курбаса (50-річчя Жовтня) та вул. Гната Юри.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить Київський апеляційний господарський суд скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 25.10.2016р. та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.

В апеляційній скарзі позивач зазначає про те, що відповідач незаконно та протиправно демонтував та вивіз у невідомому напрямку торговельний павільйон, належний позивачу, фактично знищивши його. Вартість вказаного торгівельного павільйону становить 480 400,00 грн. Таким чином між позивачем та відповідачем не існувало зобов'язальних правовідносин, пов'язаних із демонтажем та вивезенням вказаного торгівельного павільйону, тому у суду першої інстанції були відсутні підстави застосовувати до спірних правовідносин ст.ст.614, 623 ЦК України.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 18.11.2016р. розгляд апеляційної скарги призначено на 06.12.2016р.

06.12.2016р. в судове засідання апеляційного господарського суду не з'явились представники сторін, у зв'язку з чим розгляд апеляційної скарги відкладено на 20.12.2016р.

20.12.2016р. в судове засідання апеляційного господарського суду не з'явився представник відповідача, у зв'язку з чим розгляд апеляційної скарги відкладено на 16.01.2017р.

В судове засідання апеляційного господарського суду 16.01.2017р. не з'явився відповідач.

Від відповідача відділенням поштового зв'язку повернуто ухвалу про відкладення розгляду справи від 20.12.2016р. з довідкою пошти - «за закінченням строку зберігання».

Згідно із абз. 3 пп. 3.9.1 п. 3.9 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 р. № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Згідно з пп. 3.9.2 п. 3.9 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 р. № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Враховуючи те, що відповідач про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, явка представників сторін в судове засідання не визнана обов'язковою, судова колегія, з урахуванням думки представника позивача ухвалила розгляд апеляційної скарги у відсутності представника відповідача.

Дослідивши доводи апеляційної скарги, наявні матеріали справи та заслухавши пояснення представника позивача судова колегія встановила.

Згідно ст. 28 закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" тимчасова споруда торговельного, побутового, соціально-культурного чи іншого призначення для здійснення підприємницької діяльності - одноповерхова споруда, що виготовляється з полегшених конструкцій з урахуванням основних вимог до споруд, визначених технічним регламентом будівельних виробів, будівель і споруд, і встановлюється тимчасово, без улаштування фундаменту. Тимчасова споруда для здійснення підприємницької діяльності може мати закрите приміщення для тимчасового перебування людей (павільйон площею не більше 30 квадратних метрів по зовнішньому контуру) або не мати такого приміщення. Розміщення малих архітектурних форм здійснюється відповідно до Закону України "Про благоустрій населених пунктів".

Відповідно до ст. 5 закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" не підлягають державній реєстрації речові права та їх обтяження на корисні копалини, рослини, а також на малі архітектурні форми, тимчасові, некапітальні споруди, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких можливе без їх знецінення та зміни призначення, а також окремо на споруди, що є приналежністю головної речі, або складовою частиною речі, зокрема на магістральні та промислові трубопроводи (у тому числі газорозподільні мережі), автомобільні дороги, електричні мережі, магістральні теплові мережі, мережі зв'язку, залізничні колії.

Як передбачено в ст. 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Предметом позовних вимог Приватного підприємства "Колібріс" є вимога про виселення Товариства з обмеженою відповідальністю "Сентіс" з торговельних павільйонів, які розташовані на території торговельного майданчика Приватного підприємства "Колібріс", а саме в переході в напрямку до вул. Гната Юри, будинок № 15 біля зупинки швидкісного трамваю та проспекту Леся Курбаса (50-річчя Жовтня), в тому числі кафе "Дмитрий" та вбудований магазин № 8 за адресою: м. Київ, транспортна розв'язка проспект Леся Курбаса (50-річчя Жовтня) та вул. Гната Юри та передати ці торговельні павільйони Приватному підприємству "Колібріс"; переході біля адміністрації ринку "Колібріс" в напрямку до кінотеатру "Лейпціг", в тому числі 5 місць м'ясного павільйону та приміщення для розрубки м'яса за адресою: м. Київ, транспортна розв'язка проспект Леся Курбаса (50-річчя Жовтня) та вул. Гната Юри та передати ці торговельні павільйони Приватному підприємству "Колібріс" та про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Сентіс" збитків в сумі 480 400,00 грн.

Позивач вважає, що він є власником торговельних павільйонів, які розташовані на території торговельного майданчика Приватного підприємства "Колібріс", на підставі наявних в матеріалах справи дозволу на виконання будівельних робіт № 25-Л від 30.01.1997р. та акту про приймання в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкта №91 від 01.04.1997р.

Як вбачається з матеріалів справи, Управлінням державного архітектурно-будівельного контролю м. Києва видано позивачу дозвіл № 25-Л від 30.01.1997р. на виконання будівельних робіт з комплексного благоустрою території біля кінотеатру "Лейпціг" та внутрішньої частини транспортної розв'язки з переходами по вул. Гната Юри - пр. 50-річчя Жовтня, відповідно до проектної документації, що узгоджена та зареєстрована Головним управлінням архітектури та містобудування м. Києва за № 790 від 14.11.1996р.

Відповідно до наявного в матеріалах справи Акту про приймання в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкта від 01.04.1997р. прийнято в експлуатацію об'єкт за вказаними в акті будівельними показниками, а саме внутрішню частину транспортної розв'язки з переходами, архітектурні малі форми: торгівельні павільйони за типами ІІ, ІІІ з легких збірно-розбірних конструкцій, торгівельні пересувні навіси за типами IV, V з металевого каркасу, приміщення вбудовані в переходах (торгівельні та допоміжні) з легких збірно-розбірних конструкцій.

Актом № 18 введення в експлуатацію основних засобів від 14.05.1997р. визнано придатним для експлуатації об'єкт транспортної розв'язки по вул. Гната Юри - пр. 50-річчя Жовтня (Магазин "М'ясо"), а також додані до нього акт №14 прийняття-виконання робіт та кошторис №14, з яких можна дійти висновку про найменування виконаних робіт, одиницю виміру, кількість, ціну та вартість таких робіт.

В апеляційній скарзі позивач зазначає про те, що судом першої інстанції не взято до уваги довідку вих. № 83 від 25.10.2016р. про те, що на його балансі перебувають приміщення, зокрема, в переході в напрямку до вул. Гната Юри, будинок № 15 біля зупинки швидкісного трамваю та проспекту Леся Курбаса (50-річчя Жовтня), в тому числі кафе "Дмитрий" та вбудований магазин № 8 за адресою: м. Київ, транспортна розв'язка проспект Леся Курбаса (50-річчя Жовтня) та вул. Гната Юри та в переході біля адміністрації ринку "Колібріс" в напрямку до кінотеатру "Лейпціг", в тому числі 5 місць м'ясного павільйону та приміщення для розрубки м'яса за адресою: м. Київ, транспортна розв'язка проспект Леся Курбаса (50-річчя Жовтня) та вул. Гната Юри.

Згідно з ч.1 ст.319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною 1 ст. 321 Цивільного кодексу України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею ст. 386 Цивільного кодексу України, якою встановлено засади захисту права власності, передбачено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності; власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

За нормами ст. 391 Цивільного кодексу України власник має право на захист права власності від порушень, хоча б вони і не були пов'язані з позбавленням володіння. Захист права власності від таких порушень здійснюється за допомогою негаторного позову. Негаторним є позов власника про усунення будь-яких перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання майном, навіть якщо такі порушення не пов'язані з позбавленням права володіння. Отже, негаторний позов пред'являється власником за умови, що він має майно у своєму володінні, однак протиправна поведінка інших осіб перешкоджає йому здійснювати право користування та розпоряджання ним.

Таким чином, необхідною умовою для задоволення такого позову є наявність перешкод у здійсненні позивачем права користування та розпоряджання своїм майном; при цьому підлягає доведенню в чому конкретно полягають (за їх наявності) такі перешкоди.

Відповідно до ст. 396 Цивільного кодексу України, особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу.

Судова колегія погоджується висновком місцевого господарського суду про те, що позивачем не підтверджено належними доказами того, що приміщення, зокрема, в переході в напрямку до вул. Гната Юри, будинок № 15 біля зупинки швидкісного трамваю та проспекту Леся Курбаса (50-річчя Жовтня), в тому числі кафе "Дмитрий" та вбудований магазин № 8 за адресою: м. Київ, транспортна розв'язка проспект Леся Курбаса (50-річчя Жовтня) та вул. Гната Юри та в переході біля адміністрації ринку "Колібріс" в напрямку до кінотеатру "Лейпціг", в тому числі 5 місць м'ясного павільйону та приміщення для розрубки м'яса за адресою: м. Київ, транспортна розв'язка проспект Леся Курбаса (50-річчя Жовтня) та вул. Гната Юри є його власністю.

Як передбачено в ст. 331 Цивільного кодексу України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі.

Дозвіл на виконання будівельних робіт № 25-Л від 30.01.1997р. та Акт про приймання в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкта №91 від 01.04.1997р. не можуть бути доказами на підтвердження права власності позивача на спірні приміщення з огляду на те, що вони не містять ідентифікуючих ознак приміщень щодо яких заявлено позовні вимоги про виселення відповідача.

З наданих до матеріалів справи Акту № 18 введення в експлуатацію основних засобів від 14.05.1997р., а також доданих до нього акту №14 прийняття-виконання робіт та кошторису №14 також не можна дійти висновку про те, що вказані приміщення належать позивачу.

З наданого до матеріалів справи звіту про незалежну експертну оцінку майна від 07.07.2016р. (ТОВ "Оцінка24"), який надано позивачем в обґрунтування розміру збитків, в розділі 3.2. оцінювачем зазначено, що ним не проводилося спеціального юридичного аналізу прав власності оцінюваного майна. Спеціальною умовою проведення даної оцінки є припущення, що власник має законні повні права власності на оцінюваний об'єкт.

Судова колегія погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що позивачем на надано доказів того, що він є власником майна та відповідно може бути позивачем за негаторним позовом, а викладені вище обставини свідчать про те, що позивачем не доведено, що відповідач перешкоджає його праву користуванню та розпорядженню своїм майном.

Судовою колегією встановлено, що при розгляді справи №910/6691/16, предметом розгляду якої було стягнення коштів за користування торговельними павільйонами (об'єкт найму), які розташовані на території торгівельного майданчика ПП "Колібріс", а саме в переході в напрямку до вул. Гната Юри, будинок № 15 біля зупинки швидкісного трамваю та проспекту Леся Курбаса (50-річчя Жовтня) за адресою: м. Київ, транспортна розв'язка проспект Леся Курбаса (50-річчя Жовтня) та вул. Гната Юри, крім території, на якій знаходиться кафе "Дмитрий", Державна лабораторія ветеринарно-санітарної експертизи № 19 та вбудований магазин та в переході біля адміністрації ринку "Колібріс" в напрямку до кінотеатру "Лейпціг" за адресою: м. Київ, транспортна розв'язка проспект Леся Курбаса (50-річчя Жовтня) та вул. Гната Юри, крім 5 місць м'ясного павільйону, починаючи від приміщення по розрубці м'яса, а також крім приміщення бойлерної та електрощитової та звільнення займаних відповідачем приміщень у зв'язку з неналежним виконанням відповідачем умов договору найму № 191 від 30.08.2013р., суд першої інстанції дійшов висновку, з яким також погодився і суд апеляційної інстанції, що приміщення, які були об'єктом найму за договором найму від 30.08.2013 № 191 повернуті наймачем наймодавцю в день закінчення строку дії договору (28.02.2014), доказів подальшого їх використання відповідачем подано не було, тому правові підстави для стягнення з відповідача здійснених позивачем нарахувань та зобов'язання його здійснити вже вчинені ним у визначений строк дії (звільнення приміщень) у суду відсутні.

Вказані обставини встановлені рішенням Господарського суду міста Києва від 21.06.2016р. у названій вище справі, яке набрало законної сили згідно постанови Київського апеляційного господарського суду від 15.09.2016р. та відповідно до ст. 35 ГПК України не потребують доказування у даній справі.

У даній справі позивач просить суд виселити відповідача з торговельних павільйонів, які розташовані на території торговельного майданчика Приватного підприємства "Колібріс" у зв'язку з визнанням постановою Вищого господарського суду України від 18.05.2016р. у справі №910/24846/14 недійсним інвестиційного договору №049-13/і/119 від 26.09.2012р., відповідно до якого відповідач користується та розпоряджається торговельними павільйонами. З даного приводу, місцевий господарський суд обґрунтовано зазначив про те, що оскільки сторонами не надано до матеріалів справи належним чином засвідченої копії інвестиційного договору №049-13/і/119 від 26.09.2012р. для його дослідження судом, а зі змісту постанови Вищого господарського суду України від 18.05.2016р. у справі №910/24846/14 не вбачається на які саме об'єкти зобов'язувався здійснити заходи з облаштування інвестор (відповідач), - визнання вказаного договору недійсним в судовому порядку не може бути підставою для задоволення даного позову, а наявність обставин, про які було зазначено вище (відсутність доказів на підтвердження приналежності торговельних павільйонів позивачу та доказів на підтвердження того, що відповідач перешкоджає позивачу в реалізації права користування та розпорядження своїм майном) є достатньою підставою для відмови в задоволенні позову.

Отже суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що вимоги позивача про виселення відповідача з торговельних павільйонів, які розташовані на території торговельного майданчика Приватного підприємства "Колібріс" задоволенню не підлягають.

Позивачем також заявлено позовні вимоги про стягнення з відповідача суми збитків (вартості торговельного павільйону), що складає 480 400,00 грн.

Відповідно до ст. 22 Цивільного кодексу України, збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Згідно із ч.1 ст.224 Господарського кодексу України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено.

Частиною 2 статті 224 Господарського кодексу України, передбачено, що під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

У відповідності до п.п.1, 2 роз'яснень Вищого арбітражного суду України від 01.04.1994 року №02-5/215 "Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних з відшкодуванням шкоди" вирішуючи спори про стягнення заподіяних збитків, господарський суд перш за все повинен з'ясувати правові підстави покладення на винну особу зазначеної майнової відповідальності. При цьому господарському суду слід відрізняти обов'язок боржника відшкодувати збитки, завдані невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання, що випливає з договору (статті 623 ЦК України) від позадоговірної шкоди, тобто від зобов'язання, що виникає внаслідок завдання шкоди (глава 82 ЦК України). Як у випадку невиконання договору, так і за зобов'язанням, що виникає внаслідок заподіяння шкоди, чинне законодавство виходить з принципу вини контрагента або особи, яка завдала шкоду. Крім застосування принципу вини при вирішенні спорів про відшкодування шкоди необхідно виходити з того, що шкода підлягає відшкодуванню за умови безпосереднього причинного зв'язку між неправомірними діями особи, яка завдала шкоду, і самою шкодою.

Згідно з частинами 1 та 2 ст. 614 Цивільного кодексу України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом.

Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання.

До складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила правопорушення, в силу ч.1 ст.225 Господарського кодексу України, включаються:

- вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства;

- додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною;

- неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною;

- матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Обов'язковою передумовою задоволення вимог щодо відшкодування збитків є встановлення в діях відповідача складу цивільного правопорушення, складовими частинами якого є: протиправність поведінки винної особи як заподіювача збитків (дії чи бездіяльності особи); причинний зв'язок між діями винної особи та заподіянням збитків (зв'язок протиправної поведінки і збитків, що настали, при якому протиправність є причиною, а збитки - наслідком); розмір збитків (їх наявності та розміру); вина. Їх сукупність утворює склад цивільного правопорушення, який і є підставою цивільно-правової відповідальності.

Відсутність будь-якої з зазначених ознак виключає настання цивільно-правової відповідальності відповідача у вигляді покладення на нього обов'язку з відшкодування збитків.

Отже кредитор, вимагаючи відшкодування збитків, має довести три перші умови відповідальності, зокрема факт порушення боржником зобов'язання, розмір збитків, причинний зв'язок. Вина боржника у порушенні презюмується та не підлягає доведенню кредитором.

Проте, як вбачається з матеріалів справи, позивачем не доведено протиправної поведінки відповідача, не доведено завдання збитків та не доведено причинного зв'язку між протиправною поведінкою заподіювача та збитками, у зв'язку з чим позовні вимоги про стягнення збитків у сумі 480400,00 грн. не підлягають задоволенню.

Враховуючи викладене, Київський апеляційний господарський суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, рішення Господарського суду міста Києва від 25.10.2016р не підлягає скасуванню.

Керуючись ст.ст.101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу Приватного підприємства "Колібріс" залишити без задоволення.

2.Рішення Господарського суду міста Києва від 25.10.2016р . у справі №910/14117/16 залишити без змін.

3.Повернути до Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/14117/16.

Головуючий суддя С.А. Пашкіна

Судді Л.Г. Сітайло

Н.Ф. Калатай