ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" січня 2017 р. Справа № 920/838/16

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Істоміна О.А., суддя Могилєвкін Ю.О. , суддя Пушай В.І.

при секретарі - Кохан Ю.В.

за участю представників сторін:

позивача - ОСОБА_1, за довіреністю №СТС.17.016.1 від 16.01.2017 року (повноваження перевірені та підтверджені провідним спеціалістом Київського апеляційного господарського суду ОСОБА_2Ю.);

відповідача - ОСОБА_3, за довіреністю №18-49/16 від 30.12.2016 року (повноваження перевірені та підтверджені секретарем судового засідання господарського суду Сумської області ОСОБА_4Б.).

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю СІТРОНІКС ТЕЛЕКОМ СОЛЮШНС УКРАЇНА, м. Київ (вх. №3176 С/3-12) на рішення господарського суду Сумської області від 06.10.2016 року по справі №920/838/16

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю СІТРОНІКС ТЕЛЕКОМ СОЛЮШНС УКРАЇНА, м. Київ

до Публічного акціонерного товариства Сумське машинобудівне науково-виробниче обєднання, м. Суми

про визнання додаткової угоди укладеною, -

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду Сумської області від 06.10.2016 у справі №920/838/16 (суддя Жерьобкіна Є.А.) у позові відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, Товариство з обмеженою відповідальністю СІТРОНІКС ТЕЛЕКОМ СОЛЮШНС УКРАЇНА звернулось до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення господарського суду Сумської області від 06.10.2016 у справі №920/838/16 скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В апеляційній скарзі заявник посилається на те, що оскаржуване рішення прийняте з порушенням норм чинного законодавства України і що суд першої інстанції не в повному обсязі з'ясував обставини справи, які мають значення для правильного вирішення господарського спору, неправильно та неповно дослідив докази, що призвело до невідповідності висновків суду обставинам справи, а також на те, що суд невірно застосував норми як матеріального, так і процесуального права, що потягло за собою неправильне вирішення господарського спору та згідно статті 104 Господарського процесуального кодексу України є підставою для його скасування.

Публічного акціонерного товариства Сумське машинобудівне науково-виробниче обєднання у запереченні на апеляційну скаргу зазначило, що рішення господарського суду Сумської області було винесено без порушення приписів чинного матеріального та процесуального законодавства, та з урахуванням всіх доказів поданих сторонами, та доказів, які були витребувані судом.

Колегія суддів дослідивши матеріали справи, перевіривши повноту встановлених судом першої інстанції обставин справи та докази на їх підтвердження, їх юридичну силу, розглянувши доводи апеляційної скарги, письмові докази, долучені до матеріалів справи, встановила наступне.

Згідно статті 101 Господарського процесуального кодексу України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду в повному обсязі. В апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Як встановлено судом апеляційної інстанції та підтверджується матеріалами справи, 29.05.2014 року між ПАТ Сумське машинобудівне науково-виробниче обєднання ім. М.В.Фрунзе (відповідачем у справі, найменування якого змінено) та ПрАТ Енвіжн-Україна (правонаступником якого є позивач у справі Товариство з обмеженою відповідальністю СІТРОНІКС ТЕЛЕКОМ СОЛЮШНС УКРАЇНА) був укладений ліцензійний договір № 5230, відповідно до умов якого, з урахуванням змін згідно з додатковою угодою № 1 від 05.06.2014 року, ліцензіар зобовязується надати ліцензіату невиключну ліцензію на використання програмного забезпечення корпорації Microsoft згідно Специфікацій, що наведені у додатку № 1 та додатку № 3 до договору та є невідємною його частиною, а відповідач (ліцензіат) зобовязався прийняти та оплатити надану ліцензію на використання програмного забезпечення на умовах, визначених цим договором.

Ліцензіат приймає ліцензію на використання програмного забезпечення від ліцензіара згідно акту приймання-передачі, зразок якого наведено у додатку № 2 до договору, та зобовязується оплатити її вартість на умовах цього договору (пункт 2.2. договору).

Згідно з пункту 4.1 ліцензійного договору, загальна вартість договору складається з вартості ліцензій на використання програмного забезпечення, зазначеного в Специфікації (додаток №1), та вартості додатково замовлених ліцензіатом ліцензій на використання програмного забезпечення згідно додаткових угод до цього договору, в разі здійснення такого замовлення.

Загальна вартість ліцензій на використання програмного забезпечення (ПЗ) згідно Специфікації (додаток №1), визначена сторонами в Специфікації та складає: 1325862,74 грн.

Згідно з пунктом 4.3 договору вартість ліцензії на використання ПЗ, а саме ще несплачена ліцензіатом її частина, визнається сторонами як змінна, тобто його кінцева величина, що підлягає сплаті ліцензіатом, ставиться у залежність від зміни середньозваженого курсу гривні до долара США на міжбанківському ринку, зафіксованого на момент укладання договору (середньозважений курс на міжбанківському ринку на 29.05.2014 року за даними НБУ складає 11,7656 гривень за 1 долар США). Якщо за 7 (сім) календарних днів до дати здійснення платежу згідно п. 5.1. договору зафіксований середньозважений курс долара США відносно гривні на міжбанківському ринку зміниться більш ніж на 2%, розмір зазначеного ліцензійного платежу підлягає обов'язковій індексації, індексація здійснюється за формулою:

Цк1 х К1

Цк2 = ----------------

К2

Де: Цк2 - розмір проіндексованого ліцензійного платежу на дату здійснення платежу;

Цк1 - розмір ліцензійного платежу (роялті) на момент підписання договору,

К1 - середньозважений курс гривні до долара США на міжбанківському ринку за даними НБУ за 7 (сім) календарних днів до дати здійснення ліцензійного платежу згідно пункту 5.1 договору,

К2 - зафіксований середньозважений курс гривні до долара США на міжбанківському ринку на момент підписання договору.

Для визначення середньозваженого курсу на міжбанківському ринку сторони домовилися використовувати інформацію, розміщену на сайті за адресою: htpp://www.bank.gov.ua.

При цьому, новий (індексований) розмір ліцензійного платежу (роялті), за умовами пункту 4.4, відображається ліцензіаром у відповідній додатковій угоді, яку ліцензіар надає на підпис ліцензіату у двох примірниках. Ліцензіат зобов'язується протягом 10 (десяти) робочих днів з моменту отримання від ліцензіара зазначеної додаткової угоди підписати її та повернути один її примірник ліцензіару з метою фіксації остаточно розміру чергового щорічного ліцензійного платежу (роялті) за договором.

Відповідно до пункту 5.1. договору, оплата загальної вартості ліцензії на використання ПЗ, передбаченої у специфікації (додаток № 1) до цього договору, з урахуванням положень п. 4.3. договору, здійснюється ліцензіатом одним ліцензійним платежем шляхом прямого перерахування грошових коштів на поточний банківський рахунок ліцензіара до 05 лютого 2015 року.

Позивач, керуючись ч. 2 статті 533 ЦК України та імперативними нормами у пунктах 4.3., 4.4. договору, з посиланням на частину 3 статті 188 Господарського кодексу України, направив відповідачу додаткову угоду від 22.07.2016 до договору у 2-х примірниках, де здійснено обовязкову індексацію розміру несплаченої частини вартості ПЗ станом на 29.01.2015, що є датою за сім календарних днів до дати здійснення платежу за договором 05.02.2015 та супровідний лист від 22.07.2016 №СТС. 16.204.34.2 щодо повідомлення відповідача про зобовязання за пунктами 4.3., 4.4. підписати та повернути один примірник додаткової угоди позивачу.

Додаткова угода та супровідний лист від 22.07.2016 №СТС. 16.204.34.2 отримані відповідачем 26.07.2016, проте відповіді позивачем від відповідача не отримано.

Такі обставини, на думку позивача, свідчать про порушення його прав та охоронюваних законом інтересів і є підставою для їх захисту у судовому порядку.

Колегія суддів, оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному і об'єктивному дослідженні в судовому засіданні з урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи їх взаємний зв'язок, погоджується з висновками, з яких виходив місцевий господарський суд при прийнятті оскаржуваного рішення з наступних підстав.

За загальним правилом під час укладання господарських договорів діє принцип диспозитивності, який передбачає перш за все свободу волевиявлення сторін щодо укладення договорів. Це випливає з положень статті 627 Цивільного кодексу України, згідно з якою під поняттям «свобода договору» розуміється, що сторони є вільними: 1) в укладенні договору, 2) у виборі контрагента, 3) у визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Однак виходячи з меж здійснення цивільних прав (стаття 13 Цивільного кодексу України) у випадках, передбачених законом, реалізація абсолютного права на свободу волевиявлення щодо укладення господарського договору може бути обмежена іншим суб'єктивним правом - вимагати укладення такого договору.

Відносини, пов'язані зі спонуканням до укладення господарських договорів, належать до категорії тих, які складаються на ранніх стадіях розвитку майнових відносин. Вони є предметом цивільного права, а тому відповідні права суб'єктів підлягають захисту шляхом звернення до суду в порядку, передбаченому для захисту цивільних прав. Слід зазначити, що згідно зі статті 16 ЦКУ кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У відповідності до пункту 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України договір - є підставою виникнення цивільних прав та обов'язків. Цивільні права і обов'язки виникають як з передбачених законом договорів, так і з договорів, не передбачених законом, але таких, що йому не суперечать.

Оскільки однією із підстав виникнення цивільних прав та обов'язків є договори та інші правочини (стаття 11 Цивільного кодексу України), цей спосіб захисту опосередковує позовні вимоги про визнання договору укладеним.

Статтею 181 Господарського кодексу України передбачений загальний порядок укладання господарських договорів, а саме господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Проект договору може бути запропонований будь-якою з сторін. У разі якщо проект договору викладено як єдиний документ, він надається другій стороні у двох примірниках.

Сторона, яка одержала проект договору, у разі згоди з його умовами оформляє договір відповідно до вимог частини першої цієї статті і повертає один примірник договору другій стороні або надсилає відповідь на лист, факсограму тощо у двадцятиденний строк після одержання договору.

За наявності заперечень щодо окремих умов договору сторона, яка одержала проект договору, складає протокол розбіжностей, про що робиться застереження у договорі, та у двадцятиденний строк надсилає другій стороні два примірники протоколу розбіжностей разом з підписаним договором.

Згідно із частиною 1 статті 649 ЦК України розбіжності, що виникли між сторонами при укладенні договору на підставі правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування та в інших випадках, встановлених законом, вирішуються судом.

Примусовий порядок укладення господарських договорів за рішенням суду регулюється статтею 187 Господарського кодексу України та статтею 649 Цивільного кодексу України, виходячи зі змісту яких і принципу свободи договору, переддоговірні спори поділяються на спори про спонукання до укладення договору, якщо одна зі сторін ухиляється від його укладення, та на спори з умов договору, коли сторони не врегулювали розбіжності щодо його умов.

Так, предметом спору у даній справі є вимога позивача до відповідача щодо спонукання встановити господарські відносини на підставі запропонованого проект додаткової угоди до ліцензійного договору.

Згідно частини 1 статті 1109 Цивільного кодексу України за ліцензійним договором одна сторона (ліцензіар) надає другій стороні (ліцензіату) дозвіл на використання об'єкта права інтелектуальної власності (ліцензію) на умовах, визначени за взаємною згодою сторін з урахуванням вимог цього Кодексу та іншого закону.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору.

Згідно зі статтею 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

У відповідності до статей 216, 217, 218 Господарського кодексу України учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання.

Статтею 526 Цивільного кодексу України, передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У статті 629 Цивільного кодексу України зазначено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до п. 16.1. договору, останній набуває чинності в день його підписання обома сторонами та скріплення печатками і діє до 31.01.2016 року, але в будь-якому випадку до моменту належного та повного виконання сторонами своїх зобовязань за договором.

Відповідно до п. 5.1 договору, оплата загальної вартості ліцензії на використання ПЗ, передбаченої у специфікації (додаток №1) до цього договору, з урахуванням положень п. 4.3 договору, здійснюється ліцензіатом одним ліцензійним платежем шляхом прямого перерахування грошових коштів на поточний банківський рахунок ліцензіара до 05.02.2015 року.

Отже, строк оплати за договором спливає 05.02.2015 року, та відповідно додаткова угода щодо зміни вартості ліценції може бути укладеною до спливу строку платежу.

Доказів погодження сторонами нової ціни договору з урахуванням курсової різниці, матеріали справи не містять.

Враховуючи, відсутність з боку відповідача виконання обовязків в частині сплати загальної вартості ліцензії на використання ПЗ, позивач звернувся до місцевого господарського суду з позовом.

Рішенням господарського суду Сумської області від 10.10.2015 року №920/1038/15 стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість за договором у розмірі 1833775,46 грн.

18.05.2016 року відповідач сплатив позивачеві вартість наданих ліцензій у розмірі 1833775,00 грн.

При цьому, колегія суддів зауважує, що договором від 29.05.2014 року не передбачений обовязок зміни вартості сплачених ліцензій.

Отже, відповідач в повному обсязі виконав свої зобовязання за умовами договору. Вказаний факт не спростований позивачем.

Позивач звернувся до відповідача з пропозицією укладення додаткової угоди лише 22.07.2016 року, тобто вже після виконання узгоджених сторонами дій.

Частиною 7 ст. 180 ГК України встановлено, що строком дії господарського договору є час, впродовж якого існують господарські зобов'язання сторін, що виникли на основі цього договору.

Таким чином, позивач заявив вимоги щодо внесення змін у договір у той час, коли зобов'язання за цим договором вже не існували.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Вищого господарського суду України від 22.11.2011 року у справі №6/211.

За умовами п. 4.4. договору, новий (індексований) розмір ліцензійного платежу (роялті) відображається ліцензіаром у відповідній додатковій угоді, яку останній надає на підпис ліцензіату у двох примірниках. Ліцензіат зобов'язується протягом 10 (десяти) робочих днів з моменту отримання від ліцензіара зазначеної додаткової угоди підписати її та повернути один її примірник ліцензіару з метою фіксації остаточно розміру чергового щорічного ліцензійного платежу (роялті) за договором.

Колегія суддів зазначає, що позивач протягом строку дії договору не вчинив дій, передбачених п. 4.4. договору, а саме останнім не відображено новий (індексований) розмір ліцензійного платежу (роялті) у відповідній додатковій угоді з урахуванням умов п. 4.3. договору, та не надано останню на підпис ліцензіату, у звязку з чим у відповідача протягом строку дії договору не виникло обовязку щодо підписання відповідної додаткової угоди.

Доказів надсилання відповідачу проекту додаткової угоди, в порядку передбаченому п. 4.4. договору, протягом строку дії останнього, позивачем не подано.

Посилання позивача на порушення відповідачем умов договору, не знайшли свого документального підтвердження, та спростовується матеріалами справи.

Підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів відзначає відсутність належних доказів щодо обставин, передбачених статтею 104 Господарського процесуального кодексу України, які підтверджували б наявність підстав для задоволення апеляційної скарги.

У відповідності з пункту 4 частини 3 статті 129 Конституції України та статті 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

На підставі викладеного колегія суддів вважає, що рішення господарського суду Сумської області від 06.10.2016 року по справі №920/838/16 прийняте при належному зясуванні обставин, що мають значення для справи та у відповідності до норм матеріального і процесуального права і відсутні підстави для його скасування, в звязку з чим, апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю СІТРОНІКС ТЕЛЕКОМ СОЛЮШНС УКРАЇНА, м. Київ не підлягає задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись статтями 99, 101, 102, пунктом 1 статті 103, статтею 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю СІТРОНІКС ТЕЛЕКОМ СОЛЮШНС УКРАЇНА, м. Київ залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Сумської області від 06.10.2016 року по справі №920/838/16 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя Істоміна О.А.

Суддя Могилєвкін Ю.О.

Суддя Пушай В.І.