ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

23 січня 2017 р. Справа № 903/47/17

Господарський суд Волинської області, розглянувши матеріали по справі

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Агросеплай"

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "Агротехніка"

про стягнення 227 745,54грн.

Суддя: Філатова С.Т.

ПРЕДСТАВНИКИ:

від позивача: ОСОБА_1, дов. від 18.01.2017р.

від відповідача: ОСОБА_2, дов. від 06.01.2017р.

Відповідно до ст. 20 Господарського процесуального кодексу України розяснено право відводу судді. Відводу судді не заявлено. На підставі ст. 22 ГПК України розяснено процесуальні права та обовязки сторін.

В судовому засіданні 23.01.2017р. згідно зі ст. 85 ГПК України проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

СУТЬ СПОРУ:

Товариство з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями "Агросеплай" звернулося з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Агротехніка" про стягнення 228 093,75грн., в т.ч. 217 000,00грн. заборгованості за товар, поставлений по договору поставки №ВП-56 від 21.04.2016р., 6 492,16грн. пені за несвоєчасну оплату отриманого товару за період з 21.11.2016р. по 29.12.2016р. на підставі п. 8.4 договору, 695,59грн. річних за період з 21.11.2016р. по 29.12.2016р. та 3 906,00грн. інфляційних втрат за період з 21.11.2016р. по 29.12.2016р. згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України.

В обґрунтування позовних вимог послалося на відпуск товарно-матеріальних цінностей по видатковій накладній №291 від 16.11.2016р. на виконання умов договору поставки №ВП-56 від 21.04.2016р. та неоплату відповідачем отриманого товару.

Представник позивача в судовому засіданні 23.01.2017р. звернувся до суду із заявами про зменшення розміру позовних вимог та просив стягнути з відповідача 217 000,00грн. основного боргу, 6 176,06грн. пені за період з 22.11.2016р. по 29.12.2016р., 663,48грн. річних за період з 22.11.2016р. по 29.12.2016р.; відмовився від позовних вимог в частині стягнення 3 906,00грн. інфляційних втрат

Заяви обґрунтував допущеними помилками при розрахунку, зокрема, неврахуванням вимог ст. 254 ЦК України щодо визначення строку та нарахування інфляційних втрат всупереч вимогам, викладеним у рекомендаціях Верховного Суду України від 03.04.1997р. №62-97р «Рекомендації відносно порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ», листі Верховного Суду України від 01.07.2014р. Аналіз практики застосування ст.625 ЦК України у цивільному судочинстві, постанові пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань».

Згідно з ч. 4 ст. 22 ГПК України позивач вправі до прийняття рішення по справі відмовитись від позову, зменшити розмір позовних вимог.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 78 ГПК України відмова позивача від позову викладається в адресованих господарському суду письмових заявах, що долучаються до справи. Про прийняття відмови позивача від позову господарський суд виносить ухвалу, якою одночасно припиняє провадження у справі.

До прийняття відмови позивача від позову або до затвердження мирової угоди сторін господарський суд роз'яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи є повноваження на вчинення цих дій у представників сторін.

Заяви про зменшення розміру позовних вимог та відмову від позову в частині стягнення інфляційних втрат підписані представником позивача в межах повноважень, визначених довіреністю від 18.01.2017р.

Вищий господарський суд України у п. 3.10 постанови пленуму від 26.12.2011р. №18 Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції вказав, що передбачені частиною четвертою статті 22 ГПК права позивача збільшити або зменшити розмір позовних вимог, відмовитись від позову можуть бути реалізовані до прийняття рішення судом першої інстанції. Під збільшенням або зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено в позовній заяві. Згідно з частиною третьою статті 55 ГПК ціну позову вказує позивач. Отже, у разі прийняття судом зміни (в бік збільшення або зменшення) кількісних показників, у яких виражається позовна вимога, має місце нова ціна позову, виходячи з якої й вирішується спір.

Господарський суд, роз'яснивши правові наслідки, прийняв відмову від позову в частині стягнення 3 906,00грн. інфляційних втрат та зменшення розміру позовних вимог в частині стягнення пені, річних, оскільки ці дії не суперечать законодавству, зокрема, ст. 12 ЦК України щодо права особи відмовитися від свого майнового права та судом не встановлено порушення у звязку з цим прав і охоронюваних законом інтересів інших осіб, спір вирішується виходячи з нової ціни позову 227 745,54грн.

Відповідач у відзиві від 20.01.2017р. та у судовому засіданні 23.01.2017р. основний борг в сумі 217 000,00грн. не заперечив, просив відмовити в позові в частині стягнення пені, річних за порушення умов розрахунків за товар, мотивуючи тим, що відповідно до п. 5.5. договору поставки №ВП-56 у разі коли постачальник не передав покупцю документи на товар відповідно до п. 2.2. договору, або у встановленому законом порядку не здійснив реєстрації податкової накладної, покупець вправі притримувати оплату за товар до усунення порушення, або повернути товар постачальнику і вимагати повернення сплачених за товар коштів, неустойки та завданих збитків.

Згідно п.2.2. договору постачальник зобов'язується надати в момент передачі товару покупцю належно оформлені документи: оригінал накладних на відпуск товару; оригінали товарно-транспортних накладних; податкову накладну, складену в електронній формі, з дотриманням встановлених законом вимог щодо її оформлення і реєстрації; завірені копії договорів та заявок на перевезення товару; інші документи, вказані у підписаній сторонами специфікації.

Пунктом 4 специфікації №5 до договору поставки №ВП-56 сторони передбачили, що постачальник зобов'язується надати видаткову накладну, товарно-транспортну накладну, якісне посвідчення. Однак, постачальник передбачених обов'язків не виконав, зокрема, не передав якісне посвідчення на товар. Це, в свою чергу згідно п. 5.6. дає підстави притримувати оплату за товар, що і мало місце. Тому вважає, що порушень умов оплати допущено не було та відсутні підстави для нарахування інфляційних втрат, річних, пені.

Господарський суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши долучені до матеріалів справи докази, -

встановив:

21.04.2016р. між товариством з обмеженою відповідальністю "Агросеплай" (постачальник) та товариством з обмеженою відповідальністю «Агротехніка» (покупець) було укладено договір поставки №ВП-56, відповідно до умов якого постачальник зобовязався поставити покупцеві товар, а покупець прийняти цей товар та своєчасно оплатити його в порядку та на умовах, визначених договором (а.с. 7-11).

У п. 1.2 договору сторони обумовили, що поставка здійснюється окремими партіями. Найменування товару, асортимент, ціна за одиницю товару та інша інформація вказується у специфікаціях, які підписуються уповноваженими представниками сторін і становлять невідємну частину договору.

Відповідно до специфікації №5 від 16.11.2016р. (а.с. 12) товариство з обмеженою відповідальністю "Агросеплай" відпустило товариству з обмеженою відповідальністю «Агротехніка» товар по видатковій накладній №291 від 16.11.2016р. на загальну суму 217 000,00грн.( а.с. 13).

Відпуск та отримання товару стверджуються відмітками представника відповідача про отримання згідно довіреності №947 від 16.11.2016р. (а.с. 30) на вказаній видатковій накладній. Підпис скріплено печаткою ТзОВ «Агротехніка» (а.с. 8). Товар прийнято без зауважень.

Згідно п. 4.3 договору оплата товару здійснюється шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок постачальника на умовах, погоджених у специфікації.

Відповідно до п. 6 специфікації №5 від 16.11.2016р. оплата товару здійснюється шляхом оплати 80% вартості товару на розрахунковий рахунок постачальника з відтермінуванням 4-х днів та перерахування залишку вартості товару, а саме 20%, що оплачується протягом 1 робочого дня з моменту реєстрації постачальником у ЄРПН податкової накладної, оформленої за фактом здійснення операції з поставки товару.

Реєстрація податкової накладної від 16.11.2016р. №22 здійснена 25.11.2016р., що стверджується квитанцією №1 Державної фіскальної служби України (а.с. 32-33).

Відповідач отриманий товар на суму 217 000,00грн. не оплатив, що спричинило звернення кредитора з позовом до суду.

Внаслідок дій позивача по відпуску товару між сторонами виникло зобовязання, врегульоване ст.265 ГК України, ст. 712 ЦК України, згідно яких одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (ч.2 ст. 712 ЦК України).

Договір поставки №ВП-56 від 21.04.2016р. предметом судових розглядів не виступав, недійсним судом не визнавався, сторонами розірваний не був. Протилежного суду не доведено.

Згідно з положеннями статті 193 ГК України, статей 526, 527, 530 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цих Кодексів, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

У відповідності до ст. 202 ГК України, ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до частини першої статті 692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до п. 6 специфікації №5 від 16.11.2016р. оплата товару здійснюється шляхом оплати 80% вартості товару на розрахунковий рахунок постачальника з відтермінуванням 4-х днів та перерахування залишку вартості товару, а саме 20%, що оплачується протягом 1 робочого дня з моменту реєстрації постачальником у ЄРПН податкової накладної, оформленої за фактом здійснення операції з поставки товару.

Покупець зобовязання щодо оплати товару в порядку, обумовленому договором та специфікацією, не виконав.

Заборгованість за товар становить 217 000,00грн., стверджується договором поставки №ВП-56 від 21.04.2016р. (а.с. 8-11), специфікацією №5 від 16.11.2016р. (а.с. 12), видатковою накладною №291 від 16.11.2016р. (а.с 13), довіреністю №947 від 16.11.2016р. (а.с. 30), податковою накладною від 16.11.2016р. №22, зареєстрованої в Державній податковій службі України 25.11.2016р. квитанція №1 (а.с. 32, 33), визнана представником відповідача у відзиві №1-4/77 від 20.01.2017р. (в межах повноважень, визначених довіреністю від 06.01.2017р.) та підлягає до стягнення в силу ст.ст. 193, 265 ГК України, ст. ст. 692, 712 ЦК України.

Крім того, позивач просив стягнути з відповідача 6 176,06грн. пені за період з 22.11.2016р. по 29.12.2016р., 663,48грн. річних за період з 22.11.2016р. по 29.12.2016р.

Нарахування пені та річних відповідач заперечив, мотивуючи тим, що всупереч п. 5.5 договору позивач не передав якісне посвідчення на товар, що спричинило притримку оплати.

Судом не прийняті вказані доводи, виходячи із такого:

У п. 5.2 договору зазначено, що приймання товару за якістю здійснюється згідно вимог Інструкції про порядок приймання продукції виробничо-технічного призначення і товарів народного споживання за якістю (№П-7).

Згідно п. 14 Інструкції приймання продукції за якістю і комплектності робиться в точній відповідності із стандартами, технічними умовами, Основними і Особливими умовами постачання, іншими обов'язковими для сторін правилами, а також за супровідними документами, що засвідчують якість і комплектність продукції (технічний паспорт, сертифікат, посвідчення про якість, рахунок-фактура, специфікація і т. п.), що поставляється. Відсутність вказаних супровідних документів або деяких з них не призупиняє приймання продукції. В цьому випадку складається акт про фактичну якість і комплектність продукції, що поступила, і в акті вказується, які документи відсутні.

У письмових поясненнях від 23.01.2017р., відібраних судом на підставі ст. 32 ГПК України, представник відповідача вказав, що письмові вимоги щодо надання посвідчення про якість позивачу не надсилалися, акт про відсутність посвідчення про якість не складався.

З огляду на викладене та зважаючи на те, що згідно видаткової накладної №291 від 16.11.2016р. товар прийнятий без зауважень, суд не приймає заперечення відповідача щодо ненадання посвідчення про якість на товар та відсутності підстав для нарахування пені та річних, як такі, що спростовані доказами, долученими до матеріалів справи.

Договором поставки №ВП-56 від 21.04.2016р. (п. 8.4) передбачено, що у випадку несвоєчасної оплати за отриманий товар покупець сплачує постачальнику пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від несплаченої суми за кожен день прострочення.

Згідно ст.ст.230-232 ГК України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання. У разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором.

Згідно ч.6 ст.232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Згідно з ч. 2 ст. 343 ГК України платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Позивачем нараховано пеню у розмірі 6 176,06грн., виходячи із подвійної облікової ставки НБУ, за період з 22.11.2016р. по 29.12.2016р. (з урахуванням заяв про зменшення розміру позовних вимог від 23.01.2017р.)

Розрахунок нарахування пені перевірено судом за допомогою комплексної системи інформаційно-правового забезпечення "ЛІГА:ЗАКОН ЕЛІТ" 9.1.3.

Нарахована позивачем пеня за період з 22.11.2016р. по 29.12.2016р. в розмірі 6 176,06грн. є підставною і підлягає до задоволення в силу ст.ст. 230-232, 343 ГК України, ст.ст. 1, 3 ЗУ "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань ", п.8.4 договору.

Суд зауважує, що пеня є договірним зобовязанням сторін, узгодженим у договорі поставки №ВП-56 від 21.04.2016р., підписаним сторонами.

У відповідності до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення платежів, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Вищий господарський суд України у п.п. 1.3, 4.1 постанови пленуму від 17.12.2013р. №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» зазначив, що статтю 625 ЦК України вміщено в розділі 1 книги 5 цього Кодексу - "Загальні положення про зобов'язання", і ця стаття застосовується до всіх грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, які регулюють відносини, пов'язані з виникненням, зміною чи припиненням окремих видів зобов'язань.

Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Позивачем відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України нараховано відповідачу 663,48грн. річних за період з 22.11.2016р. по 29.12.2016р. (з урахуванням заяв про зменшення розміру позовних вимог від 23.01.2017р.). Розрахунок нарахування річних перевірено судом за допомогою комплексної системи інформаційно-правового забезпечення "ЛІГА:ЗАКОН ЕЛІТ" 9.1.3.

Розглянувши позовні вимоги щодо стягнення річних, суд вважає, що останні підставні, нараховані у відповідності та з дотриманням вимог чинного законодавства України та підлягають до задоволення згідно ч.2 ст. 625 ЦК України.

В частині стягнення 3 906,00грн. інфляційних втрат провадження у справі підлягає припиненню згідно п.4 ч. 1 ст.80 ГПК України у звязку з відмовою позивача від позовних вимог в цій частині, прийнятою судом на підставі ст. 78 ГПК України.

Оскільки спір в частині задоволених вимог до суду доведений з вини відповідача, витрати по сплаті судового збору в сумі 3 357,59грн. (пропорційно сумі задоволених вимог) слід віднести на нього відповідно до ст.49 ГПК України.

В частині припинення провадження у справі у відповідності до п. 5 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору позивачу не повертається.

Беручи до уваги викладене, керуючись ст.ст. 174, 193, 265, 343 ГК України, ст.ст. 625, 692, 712 ЦК України, ст.ст. 44, 49, п. 4 ч. 1 ст. 80, ст.ст. 82-85 ГПК України, господарський суд, -

вирішив:

1.Позовні вимоги задовольнити частково.

2.Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Агротехніка», м. Луцьк, вул..Єршова, 11,

на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Агросеплай», м. Луцьк, проспект президента Грушевського, буд. 30,

217 000,00грн. основного боргу, 6 176,06грн. пені, 663,48грн. річних, 3 357,59грн. витрат по сплаті судового збору. Всього 227 197,13грн.

3. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

4. Провадження в частині вимоги про стягнення 3 906,00грн. інфляційних втрат припинити.

Відповідно до ст.85 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення 10-денного строку з дня його прийняття, а у разі, якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення, воно набирає законної сили після закінчення 10-денного строку з дня підписання рішення, оформленого відповідно до вимог ст.84 цього Кодексу.

Повне рішення складено

25.01.2017р.

Суддя С.Т.Філатова