РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.01.2017Справа №910/23356/16

За позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1
доФізичної особи-підприємця ОСОБА_2
простягнення 79894 грн. 89 коп.

Суддя Отрош І.М.

Представники сторін:

від позивача: ОСОБА_1;

від відповідача: не з'явились.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

20.12.2016 до Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 з вимогами до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення 79894 грн. 89 коп., з яких 6949 грн. 40 коп. 3% річних та 72945 грн. 49 коп. інфляційних втрат.

Обгрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказав на те, що рішенням Господарського суду міста Києва від 03.06.2014 у справі № 910/4810/14, яке набрало законної сили 21.06.2014, стягнуто з відповідача заборгованість зі сплати орендної плати за Договором № 3 оренди нежитлового приміщення від 09.07.2012 за період з березня 2013 року по березень 2014 року у сумі 90720 грн. 00 коп. та судовий збір у розмірі 1827 грн. 00 коп. Однак, позивач зазначає, що рішення Господарського суду міста Києва від 03.06.2014 у справі № 910/4810/14 станом на дату подання позовної заяви є невиконаним, тобто відповідачем не сплачено позивачу грошові кошти у розмірі 90720 грн. 00 коп. (сума заборгованості зі сплати орендної плати) та 1827 грн. 00 коп. (судовий збір), присуджені до стягнення вказаним рішенням суду, у зв'язку з чим позивач просить суд стягнути з відповідача 3% річних у розмірі 6949 грн. 40 коп., нараховані за період з 03.06.2014 по 20.12.2016 на суму боргу зі сплати орендної плати (90720 грн. 00 коп.), та інфляційні втрати у розмірі 72945 грн. 49 коп., нараховані за період з 03.06.2014 по 20.12.2016 на суму боргу зі сплати орендної плати (90720 грн. 00 коп.).

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.12.2016 порушено провадження у справі № 910/23356/16 та справу призначено до розгляду на 17.01.2017.

У судовому засіданні 17.01.2017 позивач надав усні пояснення по суті спору, позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Представник відповідача у судове засідання 17.01.2017 не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, клопотань про відкладення розгляду справи не подавав, про призначене судове засідання був повідомлений належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення 943.

Стаття 22 ГПК України зобов'язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами. Явка в судове засідання представників сторін -це право, а не обов'язок, справа може розглядатись без їх участі, якщо нез'явлення цих представників не перешкоджає вирішенню спору.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 77 ГПК України у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Таким чином, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Застосовуючи згідно з частиною 1 статті 4 ГПК України, статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" при розгляді справи частину 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується обов'язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії"(Alimentaria Sanders S.A. v. Spain") від 07.07.1989).

Враховуючи, що наявні матеріали справи є достатніми для всебічного, повного і об'єктивного розгляду справи, беручи до уваги відсутність клопотання відповідача про відкладення розгляду справи, суд визнав за можливе розглянути справу за відсутності представника відповідача з урахуванням положень ст. 75 Господарського процесуального кодексу України за наявними в матеріалах справи доказами.

У судовому засіданні 17.01.2017 було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Заслухавши пояснення позивача, дослідивши надані суду докази, суд

ВСТАНОВИВ:

09.07.2012 між Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (орендодавець) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 (орендар) укладено Договір № 3 оренди нежитлового приміщення, відповідно до умов якого орендодавець зобов'язується передати орендарю в тимчасове платне володіння та користування нежитлове приміщення, а орендар зобов'язується прийняти його, своєчасно та у повному обсязі сплачувати орендодавцеві орендну плату і по закінченні строку оренди повернути зазначене приміщення та обладнання орендодавцю.

Відповідно до п. 1.2 Договору № 3 оренди нежитлового приміщення від 09.07.2012 орендодавець передає в оренду нежитлове приміщення загальною площею 216 кв.м., загальною вартістю 860000 грн. 00 коп., яке розташоване за адресою: АДРЕСА_3, з наявним у ньому обладнанням, склад, перелік та вартість якого визначені в акті приймання-передачі майна.

Згідно з п. 3.1 Договору № 3 оренди нежитлового приміщення від 09.07.2012 при укладенні цього договору орендар сплачує орендодавцю аванс - орендну плату за останній місяць оренди, що на час підписання договору становить 7560 грн. 00 коп., без ПДВ.

Відповідно до п. 3.2 Договору № 3 оренди нежитлового приміщення від 09.07.2012 при укладенні договору орендар сплачує орендодавцю гарантований платіж у розмірі місячної орендної плати, що на час підписання договору становить 7560 грн. 00 коп., без ПДВ.

Згідно з п. 4.1 Договору № 3 оренди нежитлового приміщення від 09.07.2012 на момент підписання договору сторони визначили вартість місячної орендної плати у розмірі 7560 грн. 00 коп., без ПДВ.

Згідно з п. 4.4 Договору № 3 оренди нежитлового приміщення від 09.07.2012 орендар зобов'язаний сплачувати орендні платежі готівкою орендодавцю в гривнях щомісячно авансовим платежем до 5 числа кожного місяця згідно з виставленими рахунками (або протягом 5 днів з моменту отримання рахунку-фактури від орендодавця.

Відповідно до п. 5.1 Договору № 3 оренди нежитлового приміщення від 09.07.2012 орендодавець зобов'язується за актом приймання-передачі передати орендареві приміщення у строк не пізніше 2-х банківських днів, починаючи з дні підписання договору.

Згідно з п. 11.8 Договору № 3 оренди нежитлового приміщення від 09.07.2012 договір вступає в силу після підписання його сторонами та передачі приміщення і майна по акту приймання-передачі і діє з 09.07.2012 по 08.07.2013.

Відповідно до п. 11.9 Договору № 3 оренди нежитлового приміщення від 09.07.2012 у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору протягом одного місяця після закінчення строку його дії, він вважається поновленим на той самий строк і на тих самих умовах.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Дослідивши зміст Договору № 3 оренди нежитлового приміщення від 09.07.2012, суд дійшов висновку, що дані правочини за своєю правовою природою є договорами оренди (найму).

Відповідно до норм частини 1 та 2 статті 283 Господарського кодексу України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності. У користування за договором оренди передається індивідуально визначене майно виробничо-технічного призначення (або цілісний майновий комплекс), що не втрачає у процесі використання своєї споживчої якості (неспоживна річ).

До відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом (частина 6 статті 283 Господарського кодексу України).

Відповідно до частини 1 статті 759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Відповідно до ч. 3 ст. 35 Господарського процесуального кодексу України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

У рішенні Господарського суду міста Києва від 03.06.2014 у справі № 910/4810/14, яке набрало законної сили 21.06.2014, встановлено, що відповідно до акту приймання - передачі нежитлового приміщення від 09.07.2012 та акту приймання - передачі обладнання від 09.07.2012, позивачем - ФОП ОСОБА_1, як орендодавцем передано, а відповідачем - ФОП ОСОБА_2, як орендарем, прийнято в оренду по договору нерухоме майно: нежиле приміщення загальною площею 216 кв.м. за адресою: АДРЕСА_3 з наявним у ньому обладнанням.

Згідно з частиною 2 статті 762 Цивільного кодексу України, за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Судом встановлено, що у зв'язку з несплатою відповідачем орендних платежів за користування об'єктом оренди за Договором № 3 оренди нежитлового приміщення від 09.07.2012 у період з березня 2013 року по березень 2014 року у загальному розмірі 90720 грн. 00 коп., позивач звернувся до Господарського суду міста Києва із позовною заявою про стягнення з відповідача заборгованості зі сплати орендної плати за Договором № 3 оренди нежитлового приміщення від 09.07.2012 у розмірі 90720 грн. 00 коп. (справа № 910/4810/14).

Рішенням Господарського суду міста Києва від 03.06.2014 у справі № 910/4810/14, яке набрало законної сили 21.06.2014, стягнуто з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 90720 грн. 00 коп. та судовий збір у розмірі 1827 грн. 00 коп.

14.07.2014 на виконання рішення Господарського суду міста Києва від 03.06.2014 у справі № 910/4810/14 видано наказ.

Судом встановлено, що 21.07.2014 державним виконавцем державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП№44078523 з примусового виконання наказу Господарського суду міста Києва від 14.07.2014 у справі № 910/4810/14.

Звертаючись з даним позовом до суду, позивач зазначає, що рішення Господарського суду міста Києва від 03.06.2014 у справі № 910/4810/14 станом на дату подання позовної заяви є невиконаним, тобто відповідачем не сплачено позивачу грошові кошти у розмірі 90720 грн. 00 коп. (сума заборгованості зі сплати орендної плати) та 1827 грн. 00 коп. (судовий збір), присуджені до стягнення вказаним рішенням суду, у зв'язку з чим позивач просить суд стягнути з відповідача 3% річних у розмірі 6949 грн. 40 коп., нараховані за період з 03.06.2014 по 20.12.2016 на суму боргу зі сплати орендної плати (90720 грн. 00 коп.), та інфляційні втрати у розмірі 72945 грн. 49 коп., нараховані за період з 03.06.2014 по 20.12.2016 на суму боргу зі сплати орендної плати (90720 грн. 00 коп.).

Оцінюючи подані позивачем докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Частиною другою статті 625 ЦК України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми.

За змістом статей 598-609 ЦК України рішення суду про стягнення боргу не є підставою для припинення грошового зобов'язання.

Таким чином, наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє зобов'язальних правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України.

Право кредитора вимагати сплату боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору.

Як встановлено судом, рішенням Господарського суду міста Києва від 03.06.2014 у справі № 910/4810/14, яке набрало законної сили 21.06.2014, стягнуто з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 90720 грн. 00 коп. та судовий збір у розмірі 1827 грн. 00 коп.

Як встановлено судом, 21.07.2014 державним виконавцем державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП№44078523 з примусового виконання наказу Господарського суду міста Києва від 14.07.2014 у справі № 910/4810/14.

Доказів виконання відповідачем рішення Господарського суду міста Києва від 03.06.2014 у справі № 910/4810/14, в тому числі доказів сплати позивачу грошових коштів, присуджених до стягнення вказаним рішенням суду (90720 грн. 00 коп. заборгованості зі сплати орендної плати та 1827 грн. 00 коп. судового збору) відповідачем суду не надано.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з п. 4.4 Договору № 3 оренди нежитлового приміщення від 09.07.2012 орендар зобов'язаний сплачувати орендні платежі готівкою орендодавцю в гривнях щомісячно авансовим платежем до 5 числа кожного місяця згідно з виставленими рахунками (або протягом 5 днів з моменту отримання рахунку-фактури від орендодавця).

Таким чином, відповідач повинен був сплачувати позивачу орендну плату авансовим платежем до 5 числа кожного місяця або протягом 5 днів з моменту отримання рахунку-фактури від орендодавця.

У рішенні Господарського суду міста Києва від 03.06.2014 у справі № 910/4810/14, яке набрало законної сили 21.06.2014, встановлено, що відповідачем всупереч п. 4.4 Договору оренди № 3 від 09.07.2012 не було сплачено у визначений строк (авансовими платежами до 5 числа кожного місяця) орендні платежі за користування обґєктом оренди з березня 2013 року по березень 2014 року включно в сумі 90720,00 грн., у звґязку з чим у відповідача перед позивачем наявна непогашена заборгованість в сумі 90720,00 грн.

Як встановлено судом, звертаючись з даним позовом до суду, позивач просить суд стягнути з відповідача 3% річних у розмірі 6949 грн. 40 коп., нараховані за період з 03.06.2014 по 20.12.2016 на суму боргу зі сплати орендної плати (90720 грн. 00 коп.), та інфляційні втрати у розмірі 72945 грн. 49 коп., нараховані за період з 03.06.2014 по 20.12.2016 на суму боргу зі сплати орендної плати (90720 грн. 00 коп.).

Згідно з пунктом 4.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року N 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» сплата трьох процентів від простроченої суми (якщо інший розмір не встановлений договором або законом) не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним утримуваними коштами, належними до сплати кредиторові.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок 3% річних (в межах заявленого позивачем періоду нарахування), суд дійшов висновку в його необгрунтованості, оскільки позивачем при здійсненні розрахунку не взято до уваги календарну кількість днів у 2016 році, що становить 366 днів.

За таких обставин, суд здійснив власний розрахунок 3% річних (в межах заявленого позивачем періоду нарахування).

Сума боргу (грн)Період простроченняКількість днів простроченняРозмір процентів річнихЗагальна сума процентів
9072003.06.2014 - 31.12.20155773 %4302,36
9072001.01.2016 - 20.12.20163553 %2639,80
Всього:6942,16
Таким чином, обґрунтованим розміром 3% річних, який підлягає стягненню з відповідача, є 6942 грн. 16 коп., у зв'язку з чим позовні вимоги Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 в частині стягнення з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 3% річних у розмірі 6949 грн. 40 коп. підлягають частковому задоволенню у розмірі 6942 грн. 16 коп.

Згідно з положеннями пунктів 3.1 та 3.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року N 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок інфляційних втрат, суд дійшов висновку в його обґрунтованості, у зв'язку з чим позовні вимоги Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 в частині стягнення з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 інфляційних втрат у розмірі 72945 грн. 49 коп. підлягають задоволенню у повному обсязі.

Згідно з частиною 1 статті 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст. 43, ч. 1 ст. 49, ст.ст. 75, 82, 82-1, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (02152, АДРЕСА_1; ідентифікаційний номер: НОМЕР_1) на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (04074, АДРЕСА_2; ідентифікаційний номер: НОМЕР_2) 3% річних у розмірі 6942 (шість тисяч дев'ятсот сорок дві) грн. 16 коп., інфляційні втрати у розмірі 72945 (сімдесят дві тисячі дев'ятсот сорок п'ять) грн. 49 коп. та судовий збір у розмірі 1377 (одна тисяча триста сімдесят сім) грн. 88 коп.

3. В іншій частині позову відмовити.

4. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Відповідно до частини 5 статті 85 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного господарського суду шляхом подання, протягом 10 днів з дня складання повного рішення, апеляційної скарги через Господарський суд міста Києва.

Повне рішення складено: 23.01.2017

Суддя І.М. Отрош