ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 лютого 2017 року Справа № 910/2114/16

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого: суддів:Нєсвєтової Н.М. (доповідач), Кондратової І.Д., Селіваненка В.П.
розглянувши касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Нікопольський завод феросплавів"
на постанову Київського апеляційного господарського суду від 21.12.2016
у справі№ 910/2114/16 Господарського суду міста Києва
за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю "Мегапром"
до1. Товариства з обмеженою відповідальністю "Євро-Тест" 2. Публічного акціонерного товариства "Нікопольський завод феросплавів"
простягнення 165 534 847,31 грн

за участю представників сторін:

позивача:Тимошина О.А., Балацький І.В.,

відповідача 1:Федай О.О.,

відповідача 2: Юхименко М.П.,

В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Мегапром" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Євро-Тест" та Публічного акціонерного товариства "Нікопольський завод феросплавів" про стягнення з останніх заборгованості за договором у загальному розмірі 165 534 847,31 грн., з яких: основний борг - 100 378 909,88 грн., пеня - 25 103 251,53 грн., індекс інфляції - 37 038 440,24 грн., 3% річних - 3 014 245,66 грн.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 16.05.2016 у справі №910/2114/16 в позові до ТОВ "Євро-Тест" відмовлено повністю. Позовні вимоги до ПАТ "Нікопольський завод феросплавів" задоволено частково. Стягнуто з ПАТ "Нікопольський завод феросплавів" на користь ТОВ "Мегапром" 100 378 909,88 грн основного боргу, 37 038 440,24 грн інфляційних втрат, 3 014 245,66 грн 3% річних, 11 147 692,84 грн пені та 203 193, 87 грн судового збору. У решті в задоволенні позову до ПАТ "Нікопольський завод феросплавів" відмовлено.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 21.12.2016 по справі №910/2114/16 рішення місцевого суду скасовано частково, п. 3 резолютивної частини викладено в наступній редакції: "Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Нікопольський завод феросплавів" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Мегапром" 100 378 909,88грн. основного боргу, 3 014 245,66 грн. 3% річних, 11 147 692,84 грн. пені та 143033,47 грн. судового збору. " В іншій частині рішення залишити без змін. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Мегапром" на користь Публічного акціонерного товариства "Нікопольський завод феросплавів" 55557,92 грн. - судового збору за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.

Не погоджуючись з постановою апеляційного господарського суду, ПАТ "Нікопольський завод феросплавів" звернулося до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального та процесуального права, просить постанову Київського апеляційного господарського суду від 21.12.2016 скасувати частково в частині залишення без змін рішення місцевого господарського суду, прийняти в цій частині нове рішення, яким стягнути з ПАТ "Нікопольський завод феросплавів" на користь позивача 54 667 169,12 грн. боргу,563 830,71 грн. 3% річних та 844 587,46 грн. пені.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у касаційній інстанції, обговоривши доводи касаційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування попередніми судовими інстанціями норм матеріального та процесуального права при ухваленні зазначених судових рішень, вважає, що касаційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, 15.10.2014 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Мегапром" (надалі - постачальник) та Публічним акціонерним товариством "Нікопольський завод феросплавів" (надалі - покупець) був укладений договір поставки №1405772, згідно з п. 1.1 якого позивач зобов'язувався поставити і передати у власність покупця опитну партію продукції коксохімічного виробництва (надалі - товар), відповідно до асортименту, якості, термінам, в обсязі, за цінами і на умовах, передбачених в додатках (Спеціфікаціях) до чинного договору, які є його невід'ємною частиною, а покупець зобов'язується оплатити та прийняти товар на умовах чинного Договору.

Асортимент, якість, терміни, обсяг, ціна, умови постачання товару та порядок оплати і форма розрахунків були визначені у додатках (Специфікаціях), які є невід'ємними частинами договору поставки (пункти 1.1., 2.2, 3.3, 4.2, 4.6 договору).

Між сторонами були підписані специфікації-1,2 (додаток-1,2 до договору).

Згідно до умов Специфікацій базова ціна товару складала еквівалент 185 доларів США/тону - 2 396,13 грн. без урахування ПДВ та залізничного тарифу за курсом на 14:00 на дату складання специфікацій (тобто на 15.10.2014) - 12,952038 грн. без урахування ПДВ та залізничного тарифу у національній валюті України на умовах FCA станція Макіївка, Донецької з.д.

Розрахунки згідно Специфікацій-1,2 здійснюються у гривнях по курсу НБУ, встановленому на банківський день, який передує даті зарахування оплати на рахунок позивача. Після отримання оплати на свій поточний рахунок позивач здійснює коректування рахунків. Оплата коректувальних рахунків відповідачем-2 або повернення коштів позивачем здійснюється не пізніше 7 банківських днів з дати отримання сканованих копій цих рахунків.

Оплата за цим договором здійснюється гарантованим платежем з датою виконання на 30 банківський день, з моменту переходу права власності згідно дати на штампі станції відвантаження, та передачі документів, які наведені у пунктах 3.4, 8.2 (сертифікат якості, рахунок на відвантажений товар, накладна на відпустку товару, податкова накладна, акт прийому-передачі продукції, копії залізничних електронних накладних, завірені печаткою вантажовідправника) цього договору після фактичної поставки товару. Покупець зобов'язується ініціювати виставлення гарантованого платежу в адресу позивача у строк 7 банківських днів після поставки товару та передачі документів, які наведені у пунктах 3.4, 8.2 цього договору після фактичної поставки товару. Датою (моментом) оплати вважається дата зарахування на користь позивача грошових коштів.

Звертаючись з даним позовом до суду позивач посилався на неналежне виконання відповідачем-2 умов договору поставки від 15.10.2014 №1405772. При цьому, за договором гарантії від 15.10.2014 відповідач-1 гарантував позивачу, що відповідач-2 виконає свій обов'язок з оплати поставленого товару, однак як вказує позивач, враховуючи той факт, що відповідач-2 не виконав обов'язок щодо оплати поставленого товару, то відповідач-1 несе солідарну відповідальність перед позивачем, тому просив суд стягнути на його користь з відповідача-1 за договором гарантії від 15.10.2014 суму у розмірі 10 000,00 грн., а з відповідача-2 за договором поставки від 15.10.2014 №1405772 суму заборгованості у розмірі 100 378 909,88 грн., пеню у розмірі 25 093 251,53 грн., індекс інфляції у розмірі 37 038 440,24 грн., 3% річних у розмірі 3 014 245,66 грн., загалом 165 524 847,31 грн.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції зазначив про те, що сума заборгованості в розмірі 100 378 909,88 грн. та нараховані позивачем інфляційні втрати у розмірі 37 038 440,24 грн., 3% річних у розмірі 3 014 245,66 грн. є обґрунтованими. При цьому, місцевий суд перерахувавши суму пені вважав, що розмір пені, який підлягає стягненню на користь позивача складає 22 295 385,68 грн. з урахуванням здійснених відповідачем 2 проплат. Крім того, задовольнив клопотання відповідача 2 та зменшив розмір пені до 50% , стягнувши на користь позивача пеню у розмірі 11 147 692,84 грн.

Скасовуючи частково рішення місцевого господарського суду в частині стягнення на користь позивача інфляційних втрат та відмовляючи в цій частині у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції вказав на те, що стягнення інфляційних нарахувань на суму основної заборгованості, визначеної в національній валюті в еквіваленті до іноземної, не є можливим, оскільки індекс інфляції розраховується лише стосовно національної валюти України (гривні), тому норми частини 2 статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов'язання, визначеного у гривнях.

Колегія суддів Вищого господарського суду України погоджується з висновком апеляційного господарського суду , виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з ч. 1 ст. 265 ГК України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Судами було встановлено, що відповідно до підписаних Специфікацій №1,2 від 15.10.2014, позивач протягом 15-31 жовтня 2014 року поставив відповідачу-2 кокс кам'яновугільний (кокс валовий) ТУ У 322-5-97 та кокс доменний КД1, КД2 ТУ У 322-4-96 загальною кількістю 19 964,3 тон. За ціною 185 доларів США/тону (тобто загальна вартість поставленого тавару 3 693 395,50 доларів США).

Відповідач-2 в свою чергу прийняв поставлений товар у повному обсязі, про що свідчать підписані обома сторонами та скріплені господарюючими суб'єктами акти прийому-передачі товару, які наявні в матеріалах справи, частково сплативши його вартість

Після отримання часткової оплати позивач здійснив коректування рахунків на суму 8 311 680,30 грн., які відповідач-2 повинен був сплатити згідно до умов Додатків не пізніше 7 банківських днів з дати отримання сканованих копій цих рахунків.

З метою оплати поставленого Товару позивачем була пред'явлена претензія №10-юр від 16.04.2015 про погашення заборгованості, оплати пені, 3% річних та інфляційних витрат протягом семи банківських днів з моменту отримання даної претензії, проте відповідачем-2 поставлений товар в повному обсязі оплачено не було.

Відповідно до положень ст. ст. 525, 526 ЦК України, зобов'язання повинні виконуватись належним чином відповідно до вимог закону, умов договору. Одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається крім випадків, передбачених законом.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх судових інстанцій про те, що оскільки позивач виконав свої зобов'язання за договором, а відповідач-2 лише частково здійснив оплату поставленого товару, тому за останнім рахується борг в розмірі 3 284 010,86 доларів США, що за курсом НБУ на 02.02.2016 становить 83 649 091,57 грн. та з урахуванням ПДВ сума несплачених грошових коштів за поставлений товар становить 100 378 909,88 грн., який підлягає стягненню на користь позивача.

Також позивачем заявлена вимога до відповідача-2 про стягнення пені в розмірі 25 093 251,53 грн.

Відповідно до п. 10.3 Договору у випадку порушення строків оплата за поставлений товар Покупець сплачує Постачальнику пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми несплаченого товару за кожний день прострочення.

Судами встановлено, що Позивач нарахував пеню з 01.04.2015 по 30.09.2015, тоді як за умовами договору оплата за цим договором здійснюється гарантованим платежем з датою виконання на 30 банківський день, з моменту переходу права власності згідно дати на штампі станції відвантаження та передачі документів, які наведені у пунктах 3.4, 8.2 цього Договору після фактичної поставки товару, при цьому поставка товару була здійснена позивачем протягом 15-31 жовтня 2014 року.

Колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх судових інстанцій та вважає, за місцевий суд вірно здійснив свій перерахунок пені, відповідно до якого з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 22 295 385,68 грн. пені за з урахуванням здійснених часткових проплат відповідачем, враховуючи приписи ст. 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" та ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України.

Крім того, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правомірно вказав, що штрафні санкції є надмірно високими, при цьому, позивачем жодних доказів виникнення збитків, у зв'язку із простроченням оплати поставленого відповідачу товару, суду не надано.

Враховуючи надані докази про майновий стан відповідача, а також відсутність відомостей щодо понесення позивачем у зв'язку з цим збитків понад суми, на які позивач нараховує пеню, а також приймаючи до уваги майновий стан відповідача-2, колегія суддів вважає, що місцевий господарський суд правомірно зменшив розмір пені на 50%, стягнувши на користь позивача пеню у розмірі 11 147 692,84 грн.

Крім суми основного боргу, позивач на підставі ст. 625 ЦК України, просив суд стягнути з відповідача 3% річних та інфляційні втрати.

Колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх судових інстанцій про те, що на користь позивача підлягають стягненню річні у сумі 3 014 245,66 грн. за розрахунком здійсненим позивачем.

Що стосується інфляційних втрат у розмірі 37 038 440,24 грн., колегія суддів погоджується з апеляційним господарським судом про відмову у задоволенні позову в цій частині, оскільки стягнення інфляційних нарахувань на суму основної заборгованості не є можливим, оскільки індекс інфляції розраховується лише стосовно національної валюти України (гривні).

Крім того колегія суддів вважає зазначити, що за змістом ст. 625 ЦК України встановлений індекс інфляції враховується до суми боргу в разі наявності між сторонами грошових зобов'язань у валюті України - гривні, а оскільки позивач ставить питання про стягнення з відповідачів заборгованості в національній валюті України - еквіваленту іноземної валюти за офіційним курсом, визначеним Національним банком України на день подання позову, тому врахувавши правову позиції Верховного Суду України у подібних правовідносинах (рішенні Верховного Суду України від 28.03.2012 року у справі № 6-36736вов10, постанова Верховного Суду України від 27.01.2016 року у справі № 6-771цс15) є неправомірним одночасне стягнення з боржника інфляційних нарахувань на суму основної заборгованості та сум курсової різниці.

Крім того, колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх судових інстанцій стосовно відмови у задоволенні позову до відповідача 1, оскільки сторонами при укладенні договору гарантії допущено порушення вимог Закону в частині спеціального суб'єктивного складу гаранта, тому відсутні підстави для задоволенні вимог в частині позову.

Доводи касаційної скарги стосовно того, що у відповідача-2 існує обов'язок сплатити вартість поставленого товару відповідно до вартості, зафіксованої у актах приймання-передачі, рахунках та вираженій у гривні, без фактичної прив'язки до курсу долару США на дату платежу, колегія суддів не бере до уваги, оскільки сторони передбачили необхідність встановлення ціни на товар в еквіваленті до іноземної валюти (долару США), а також передбачили особливий порядок розрахунків по Договору, в основу якого покладено обов'язок Відповідача-2 здійснювати оплату за поставлений товар в еквіваленті долара США до гривні за офіційним курсом НБУ.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що апеляційний господарський суд дійшов правильного та обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог, скасувавши частково рішення місцевого господарського суду в частині стягнення на користь позивача інфляційних втрат.

Відповідно до ст. 1117 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків апеляційного господарського суду та не впливають на них, а тому підстави для її задоволення і скасування постанови Київського апеляційного господарського суду від 21.12.2016, ухваленої з правильним застосуванням норм матеріального права та дотриманням норм процесуального законодавства, відсутні.

Керуючись статтями 1115, 1117, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Нікопольський завод феросплавів" залишити без задоволення, а постанову Київського апеляційного господарського суду від 21.12.2016 року у справі № 910/2114/16 - без змін.

Головуючий Н. Нєсвєтова

Судді І. Кондратова

В. Селіваненко