КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" січня 2017 р. Справа№ 910/14902/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Разіної Т.І.

суддів: Яковлєва М.Л.

Чорної Л.В.

за участю представників сторін:

від відповідача (апелянта): Штельмах В.Ю. - за довіреністю № 3457/18 від 27.12.2016;

від позивача: Ліповуз Д.І., довіреність № 01/340-450

розглянувши апеляційну скаргу приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "АХА Страхування" на рішення господарського суду міста Києва від 08.11.2016 у справі № 910/14902/16 (суддя Шкурдова Л.М.)

за позовом товариства з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Альфа-Гарант", м. Київ

до приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "АХА Страхування", м. Київ

про стягнення 57 065,25 грн.,

За результатами розгляду апеляційної скарги Київський апеляційний господарський суд

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2016 року товариство з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Альфа Гарант» (надалі- позивач/ ТзДВ «СК «Альфа Гарант» до господарським судом міста Києва із позовною заявою до приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АХА страхування» (надалі- відповідач/ ПрАТ «СК «АХА Страхування»/апелянт) про стягнення 57 065,25 грн.

Позовні вимоги мотивовані неналежним виконанням відповідачем зобов'язань за договором облігаторного пропорційного перестрахування наземних транспортних засобів на засаді ексцеденту сум №91-017/06-06 від 01.03.2006 щодо оплати частки у сумі страхових відшкодувань на підставі підписаних з позивачем рахунків-бордеро збитків.

Рішенням господарського суду міста Києва від 08.11.2016 у справі № 910/14902/16 (суддя Шкурдова Л.М.) позов задоволено частково; стягнуто з приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "АХА Страхування" на користь товариства з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Альфа-Гарант" 21802 (двадцять одна тисяча вісімсот дві) грн 46 коп. - суми основного боргу, 3 % річних в розмірі 4494 (чотири тисячі чотириста дев'яносто чотири) грн 29 коп., інфляційні втрати в розмірі 26 800 (двадцять шість тисяч вісімсот) грн 45 коп. та 1282 (тисячу двісті вісімдесят дві) грн 18 коп. - витрати по сплаті судового збору; у задоволенні іншої частини позову - відмовлено.

Місцевий господарський суд позов задовольнив частково, визнавши нормативно обґрунтованими та документально підтвердженими вимоги позивача лише в частині стягнення з відповідача 21 802, 46 грн. - суми основного боргу, 3 % річних в розмірі - 4 494, 29 грн, інфляційні втрати в розмірі - 26 800,45 грн. В задоволенні позовних вимог про стягнення 3 968,05 грн.- пені було відмовлено у зв'язку з пропуском строку позовної давності, про застосування якого просив відповідач.

Не погоджуючись з вказаним рішенням господарського суду міста Києва, приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "АХА Страхування" звернулося до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просило оскаржуване рішення скасувати, прийняти нове судове рішення, яким відмовити повністю у задоволенні позовних вимог та судові витрати покласти на позивача.

Апеляційна скарга обґрунтована порушенням судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, неповним з'ясуванням обставин справи, що мають значення для справи; не вжиттям всіх необхідних заходів для повного та всебічного розгляду справи. Так, на думку апелянта, судом першої інстанції не було взято до уваги на той факт, що позивачем не було направлено відповідачу пакету документів, передбачених п.3.2.3. договору перестрахування у відповідності до вимог пункту 3.4.3. договору. Крім того, місцевим господарським судом порушено ст. 256 Цивільного кодексу України.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 05.12.2016 апеляційну скаргу приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "АХА Страхування" на рішення господарського суду міста Києва від 08.11.2016 у справі № 910/14902/16 прийнято до провадження та призначено її розгляд на 12.01.2017.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду розгляд апеляційної скарги приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "АХА Страхування" на рішення господарського суду міста Києва від 08.11.2016 у справі № 910/14902/16 відкладено на 26.01.2017.

09.01.2017 через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу позивачем було подано відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого останній просить суд залишити оскаржуване судове рішення без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Представник скаржника в судовому засіданні підтримав доводи апеляційної скарги з викладених в ній підстав.

Представник позивача в судовому засіданні заперечував вимоги апеляційної скарги та просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши представників сторін, перевіривши застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, колегія суддів Київського апеляційного господарського суду дійшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

У відповідності ст. 129 Конституції України та ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно ст. 99 ГПК України апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 355 Господарського кодексу України об'єкти страхування, види обов'язкового страхування, а також загальні умови здійснення страхування, вимоги до договорів страхування та порядок здійснення державного нагляду за страховою діяльністю визначаються Цивільним кодексом України, цим Кодексом, законом про страхування, іншими законодавчими актами.

Частиною 1 ст. 12 Закону України «Про страхування» визначено, що перестрахування-страхування одним страховиком (цедентом, перестрахувальником) на визначених договором умовах ризику виконання частини своїх обов'язків перед страхувальником у іншого страховика (перестраховика) резидента або нерезидента, який має статус страховика або перестраховика, згідно з законодавством країни, в якій він зареєстрований.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 01.03.2006 між товариством з додатковою відповідальністю «Страхова компанія "Альфа-Гарант", як перестрахувальником та приватним акціонерним товариством "Страхова компанія "АХА Україна" (правонаступником якого є приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "АХА Страхування"), як перестраховиком було укладено договір облігаторного пропорційного перестрахування наземних транспортних засобів на засаді ексцеденту сум №91-017/06-06 від 01.03.2006 (надалі - договір).

Пунктом 1.2. договору визначено, що предметом цього договору є облігаторне (обов'язкове) пропорційне перестрахування перестраховиком на засаді ексцеденту сум частини відповідальності перестрахувальника, прийнятої ним за Договорами добровільного страхування наземних транспортних засобів (КАСКО транспортних засобів).

Згідно з п. 1.3. договору його дія розповсюджується на всі договори добровільного страхування засобів наземного транспорту (КАСКО транспортних засобів), які укладені перестрахувальником зі страхувальниками (юридичними та фізичними особами).

Пунктом 2.12 договору сторони визначили, що основний документообіг між сторонами здійснюється шляхом оформлення перестрахувальником щомісячних Рахунків-бордеро премій (додаток 2 до цього договору), рахунків- бордеро збитків (додаток № 3 до цього договору) та щоквартального переліку.

Відповідальність перестраховика за кожним договором добровільного страхування наземних транспортних засобів, який підпадає під дію цього договору, починається та закінчується одночасно з відповідальністю перестрахувальника (п.2.13 договору).

Відповідно до п. 3.2.1. договору перестрахувальник зобов'язаний на умовах, викладених у розділі 2 цього договору, передавати перестраховику в перестрахування частину відповідальності за договором страхування наземних транспортних засобів, які підпадають під дію цього договору.

У пункті 3.2.2. договору, сторони визначили, що рахунки-бордеро та бордеро, після їх підписання, є невід'ємними частинами цього договору.

Перестраховик зобов'язаний на умовах, викладених у розділі 2 цього договору, приймати від перестрахувальника в перестрахування частину відповідальності за договорами добровільного страхування наземних транспортних засобів, які підпадають під дію цього договору (п. 3.4.1. договору).

Згідно з п. 4.1. договору перестраховик, в межах свого обсягу відповідальності, приймає участь у відшкодуванні всіх збитків за договорами страхування наземних транспортних засобів, які підпадають під дію цього Договору.

Відшкодування перестраховиком своєї частки збитків позивачу здійснюється шляхом оплати складеного перестрахувальником рахунку-бордеро збитків (за умови надання перестрахувальником документів, передбачених в п. 3.2.3. цього договору), в який включаються всі збитки, що врегульовані перестраховиком за звітний період (місяць) і в яких перестраховик, згідно умов цього договору, зобов'язаний прийняти участь (п. 4.2. договору).

Відповідно до п. 9.1. договору він набирає чинності з 01.03.2006 і діє по 31.12.2006 (з урахуванням положень п. 9.3 договору).

У пункті 9.2. договору сторони погодили, що перестраховик несе відповідальність за всіма договорами добровільного страхування наземних транспортних засобів, що прийняті на страхування перестрахувальником починаючи з 01.01.2005 року, підпадають під дію цього договору відповідно до умов, викладених в п. 1.3. та п. 2.7. цього договору, та зазначені у щомісячних рахунках-бордеро премій.

Дія цього договору закінчується 31 грудня 2006 року в частині передачі перестрахувальником ризиків на перестрахування перестраховику. Всі права та обов'язки сторін за цим договором залишаються діяти до врегулювання всіх претензій страхувальників (вигодонабувачів) за такими договорами страхування, а також до моменту повного виконання перестраховиком своїх зобов'язань перед перестрахувальником (п. 9.3 договору).

Місцевим господарським судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що між позивачем та відповідачем було підписано наступні рахунки-бордеро премій:

- № 06-06/09 за вересень 2006 року, відповідно до якого відповідач прийняв на страхування: договір добровільного страхування №06/05-133-22410 від 08.09.2006, страхувальник - ОСОБА_4, застрахований транспортний засіб Bentley, НОМЕР_1; договір добровільного страхування № 06/05-133-23600 від 22.09.2006, страхувальник - ОСОБА_5, застрахований транспортний засіб ВМW, НОМЕР_2;

- №06-06/10 за жовтень 2006 року, відповідно до якого відповідач прийняв на страхування: договір добровільного страхування № 06/05-133-24790 від 10.10.2006, страхувальник - ОСОБА_6, застрахований транспортний засіб Mitsubishi, НОМЕР_3; договір добровільного страхування № 06/01-008-00435 від 30.10.2006, страхувальник ОСОБА_7, застрахований транспортний засіб ТОYОТА, НОМЕР_4.

- №06-06/11 за листопад 2006 року, відповідно до якого відповідач прийняв на страхування: договір добровільного страхування №06/01-008-00441 від 03.11.2006р., страхувальник ОСОБА_8, застрахований транспортний засіб Subary, НОМЕР_5; договір добровільного страхування №06/05-133-27120 від 06.11.2006, Страхувальник ОСОБА_9, застрахований транспортний засіб ТОYОТА Lexus, НОМЕР_6; договір добровільного страхування №06-Z/02-010-00902 від 23.11.2006 страхувальник ОСОБА_10, застрахований транспортний засіб DAF 95 XF 480 д.р.н. НОМЕР_7.

Також, між позивачем та відповідачем було підписані наступні рахунки- бардеро збиків, а саме:

- рахунок-бордеро збитків №18 за вересень 2006 року до якого включено частки перестраховика (відповідача) у сумі страхових відшкодувань виплачених перестрахувальником (позивачем) за договором добровільного страхування: №06/01-008-00435 від 30.10.2006, страхувальник ОСОБА_7, застрахований транспортний засіб ТОYОТА, НОМЕР_4. в розмірі 6 182,88 грн. та №06-Z/02-010-00902 від 23.11.2006., страхувальник ОСОБА_10, застрахований транспортний засіб DAF 95 XF 480 д.р.н. НОМЕР_7 в розмірі 2 337,96 грн.;

- рахунок-бордеро збитків № 20 за листопад 2006 року до якого включено частки перестраховика (відповідача) у сумі страхових відшкодувань виплачених перестрахувальником (позивачем) за договором добровільного страхування: №06/01-008-00441 від 03.11.2006, страхувальник ОСОБА_8, застрахований транспортний засіб Subary, НОМЕР_5, в розмірі 315,53 грн. та №06/05-133-27120 від 06.11.2006 страхувальник ОСОБА_9, застрахований транспортний засіб ТОYОТА Lexus, НОМЕР_6 в розмірі 918,88 грн.;

- рахунок-бордеро збитків № 21 за грудень 2007 року до якого включено частки перестраховика (відповідача) у сумі страхових відшкодувань виплачених перестрахувальником (позивачем) за договором добровільного страхування: №06/05-133-23600 від 22.09.2006, страхувальник ОСОБА_5, застрахований транспортний засіб ВМW, НОМЕР_2, в розмірі 1174,49 грн.; №06/05-133-24790 від 10.10.2006р., страхувальник ОСОБА_6, застрахований транспортний засіб Mitsubishi, НОМЕР_3 в розмірі 6459,69 грн.; №06/05-133-22410 від 08.09.2006, страхувальник - ОСОБА_4, застрахований транспортний засіб Bentley, НОМЕР_1 в розмірі 4413,03 грн.

Як вказує позивач, всього по вищезазначеному рахунку - бордеро збитків частка відповідача склала - 21 802,46 грн.

Відповідно до п. 3.2.2. договору перестрахування, рахунки-бордеро та бордеро, після їх підписання, є невід'ємними частинами цього договору.

За підписаними рахунками - бордеро збитків та переліком збитків, які заявлені але не сплачені, відповідно до умов п. 3.4.3. договору перестрахування, відповідач зобов'язаний сплатити свої частки у сумах страхових відшкодувань, у строки зазначені в п.3.4.3. договору перестрахування.

Як зазначає позивач, що також не заперечувалось відповідачем, ним було направлено на адресу відповідача копії документів, складених в процесі врегулювання вищезазначених збитків разом з листами-вимогами про сплату частки у сумі страхових відшкодувань за №09/1529 від 08.04.2009 року, № 09/1719 від 24.04.2009 року, які в свою чергу були підписані відповідачем.

Однак листи- вимоги позивача були залишені відповідачем без належного реагування, у встановлений в п.3.4.3 договору строк відповідач не здійснив відшкодування на користь позивача частки страхового відшкодування збитків, яка підлягала сплаті, на загальну суму 21 802,46 грн.

Зважаючи на відмову відповідача в добровільному порядку погасити заборгованість, окрім вимог про стягнення основного боргу у розмірі 21 802,46 грн., у зв'язку з чим позивач звернувся із даним позовом до суду, додатково нарахувавши 3 968,05 грн. - пені, 26 800,45 грн. - інфляційних втрат та 4 494,29 грн. - 3 % річних.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Зміст договору, згідно ст. 628 Цивільного кодексу України, становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є обов'язковим до виконання сторонами (ст. 629 Цивільного кодексу України).

Відповідно ст. 526 Цивільного кодексу України та ч.1 ст.193 Господарського України зобов'язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог законодавства, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 ст. 530 Цивільного кодеку України визначено, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно ст. 987 Цивільного кодексу України за договором перестрахування страховик, який уклав договір страхування, страхує в іншого страховика (перестраховика) ризик виконання частини своїх обов'язків перед страхувальником. Страховик, який уклав договір перестрахування, залишається відповідальним перед страхувальником у повному обсязі відповідно до договору страхування.

Відповідно до ст. 979 Цивільного кодексу України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Предметом договору страхування, згідно п. 3 ч. 1 ст. 980 Цивільного кодексу України можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності).

За приписами ч. ч. 1, 2 ст. 984 Цивільного кодексу України страховиком є юридична особа, яка спеціально створена для здійснення страхової діяльності та одержала у встановленому порядку ліцензію на здійснення страхової діяльності. Страхувальником може бути фізична або юридична особа.

Як вказувалось вище, позивач на виконання умов договору перестрахування направляв відповідачу листи-вимоги про здійснення виплати частки страхового відшкодування, а саме:

- лист-вимога № 09/1259 від 08.04.2009, до якого додав документи, що регламентують страховий випадок; даний лист отримано відповідачем 28.04.2009;

- лист- вимога № 09/1719 від 24.04.2009, якого додав документи, що регламентують страховий випадок; даний лист отримано відповідачем 28.04.2009;

- лист - лист вимога № 09/1912 від 12.05.2009 до якого додав документи, що регламентують страховий випадок; даний лист отримано відповідачем 18.05.2009.

Вказане спростовує доводи відповідача, що позивачем не було направлено відповідачу пакету документів, передбачених п.3.2.3. договору перестрахування у відповідності до вимог пункту 3.4.3.

Водночас, пунктом 3.2.6. договору перестрахування перестрахувальник зобов'язаний надати на вимогу перестраховика копії документів, що стосуються окремого страхового випадку. Обсяг документів, які перестраховик має право вимагати від перестрахувальника, обмежується переліком, зазначеним в п. 3.2.3.3. цього договору.

Проте, відповідач не скористався правом вимоги необхідних йому документів, та не звертався до позивача з такими вимогами або зауваженнями щодо вже отриманих від позивача документів.

Належних та допустимих доказів на підтвердження протилежного ані місцевому господарському суду, ані суду апеляційної інстанції не надано.

За умовами п.п.3.4.2, 3.4.3 договору відповідач був зобов'язаний протягом 5-х робочих днів з дня отримання від позивача рахунків-бордеро збитків підписати ці рахунки, скріпити печаткою та направити по одному з примірників на адресу позивача, а також протягом 10-ти робочих днів з дня отримання від позивача рахунків-бордеро збитків та пакетів документів на виплату страхових відшкодувань сплатити позивачу свою частку у сумі страхового відшкодування, зазначену в таких рахунках-бордеро збитків.

З огляду на вищевикладені обставини справи в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про те, що відповідач неналежним чином виконував свої договірні зобов'язання перед позивачем, що призвело до виникнення заборгованості у сумі 21 802, 46 грн.

Оскільки відповідач не надав доказів повної або часткової сплати вказаної суми боргу, позовна вимога про стягнення з відповідача заборгованості у розмірі 21 802,45 грн. судом першої інстанції правомірно визнав, що вона є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

Згідно зі ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, стягнення неустойки.

Сттатею 549 Цивільного кодексу України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Окрім того, в ст. 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Оскільки в процесі судового розгляду було встановлено факт прострочення виконання відповідачем грошових зобов'язань перед позивачем за договором, нарахування інфляційних втрат та 3% річних є обґрунтованим.

За розрахунком колегії суддів, який збігається з розрахунком місцевого господарського суду, з відповідача підлягає стягненню 4 494,29 грн. 3% річних та 26 800, 45 грн. інфляційних втрат, нарахованих за період з 02.09.2009 по 14.07.2016, і в цій частині вимог позов є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню.

Крім того позивач просить стягнути з відповідача пеню в розмірі 3 968, 05 грн. на підставі п. 11.3 договору перестрахування.

Однак при цьому, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, до винесення місцевим господарським судом рішення у даній справі відповідач просив застосувати строк позовної давності до вимог позивача про стягнення пені.

Згідно з нормами ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Відповідно до п.11.3. Договору перестрахування сторони несуть відповідальність одна перед одною за несвоєчасне виконання передбачених цим Договором розрахунків у вигляді сплати пені в розмірі 0,1 % від суми платежу, що прострочений, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, за кожен день затримки.

Спеціальна позовна давність в один рік відповідно до приписів пункту 1 частини другої статті 258 ЦК України застосовується, зокрема , до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Яв вже зазначалось вище, листи № 09/1529 від 08.04.2009 , вих. № 09/1719 від 24.04.2009 отримано 28.04.2009 року та лист № 09/1928 від 12.05.2009 року отримано 18.05.2009, строк оплати частки перестрахувальника по зазначеним випадкам, з врахуванням п.3.4.3 Договору, настав 15.05.2009 та 01.06.2009 відповідно.

Місцевим господарським судом встановлено, що позивач звернувся з даним позовом до суду 15.08.2016.

Відтак, позивач було пропущено однорічний строк позовної давності до вимог про стягнення пені.

А тому, в задоволенні позовної вимоги про стягнення з 3 968,05 грн. пені судом першої інстанції було обґрунтовано відмовлено у зв'язку з пропуском позовної давності, про застосування якої просив відповідач.

Колегією суддів не беруться до уваги твердження скаржника, про порушення судом першої інстанції ст. 257 Цивільного кодексу з огляду на таке.

Згідно зі ст. 256 ЦК України позовна давність -це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Договір облігаторного пропорційного перестрахування наземних транспортних засобів на засаді ексцеденту сум №91-017/06-06 від 01.03.2006 укладений між сторонами у справі, виходячи з його змісту є також за своєю правовою природою і договором страхування, оскільки страховик страхує в іншого страховика ризик виконання частини своїх обов'язків перед страхувальником.

Разом з цим, стаття 268 ЦК України містить перелік вимог, на які позовна давність не поширюється.

Так, згідно з п. 5 ч. 1 вказаної статті позовна давність не поширюється: на вимогу страхувальника (застрахованої особи) до страховика про здійснення страхової виплати (страхового відшкодування);

Таким чином, оскільки за спірним договором перестрахування позивач є застрахованою особою і ним заявлена вимога до відповідача, який є страховиком, то колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що на вимоги ТДВ "СК "Альфа-Гарант" про стягнення частини страхового відшкодування за договором облігаторного пропорційного перестрахування наземних транспортних засобів на засаді ексцеденту сум №91-017/06-06 від 01.03.2006 не поширюється позовна давність, передбачена ст. 257 ЦК України.

Зазначена правова позиція висловлена у постановах Вищого господарського суду України від у справі №25/246 від 23.03.2011, у справі № 13/93 від 16.11.2011 та у справі № 5011-69/9465-2012 від 26.02.2013.

Доводи скаржника, що позивачем не було направлено відповідачу пакету документів, передбачених п.3.2.3. договору перестрахування у відповідності до вимог пункту 3.4.3. договору, колегія вважає безпідставними, оскільки п. 3.3.6. договору визначено право перестраховика на відмову у виплаті своєї частки страхового відшкодування або зменшення її розміру, зокрема, у випадку, коли, перестраховик не надав повністю або частково документів, зазначених в п. 3.2.6. та п. 3.2.8. даного договору. Рішення про відмову у виплаті страхового відшкодування приймається перестраховиком не пізніше останнього дня, визначеного п. п. 3.4.3., 3.4.4., для виплати страхового відшкодування і повідомляється перестрахувальнику в письмовій формі з мотивованим обґрунтуванням причин відмови.

Однак, відповідач частку у сумах страхового відшкодування позивачу не сплатив, зауважень до вказаного переліку збитків, які заявлені, але не сплачені, відповідачем не надав.

Крім того, матеріали справи також не мітять мотивованого рішення відповідача про відмову у виплаті страхового відшкодування в порядку, передбаченому пунктом 3.3.6. договору.

На підставі вищевикладеного апеляційний суд не приймає до уваги інші твердження відповідача, що зазначені в апеляційній скарзі стосовно порушення місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до вимог ст.ст. 32, 33 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно з нормами ст. 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Відповідно до ст. 104 ГПК України підставами для скасування або зміни рішення місцевого господарського суду є неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів на підставі доказів, наявних в матеріалах справи, пояснень представників сторін, дійшла до висновку, що відповідно до ст. 104 Господарського процесуального кодексу України підстав для скасування чи зміни рішення місцевого господарського суду не вбачає, а тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

В зв'язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги відповідно до ст. 49 ГПК України, що судові витрати покладаються на апелянта.

Керуючись ст.ст. 4-2, 4-3, 4-7, 32-34, 43, 44, 49, 99, 101-103, 105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "АХА Страхування" залишити без задоволення, рішення господарського суду міста Києва від 08.11.2016 у справі № 910/14902/16 залишити без змін.

Головуючий суддя Т.І. Разіна

Судді М.Л. Яковлєв

Л.В. Чорна