КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" січня 2017 р. Справа№ 911/4610/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Остапенка О.М.

суддів: Тищенко А.І.

Верховця А.А.

при секретарі судового засідання: Сотніковій І.О.

за участю представників сторін:

позивач: ОСОБА_2 - паспорт серія НОМЕР_1 виданий Калінінським РВ ДМУ УМВС України в Донецькій області від 19.12.2003.

від відповідача: ОСОБА_3 - довіреність б/н від 22.03.2016.

третя особа: не з'явилися.

розглянувши апеляційну скаргу Державного підприємства „Регіональні електричні мережі" в особі Донецької філії на ухвалу Господарського суду Київської області від 15.11.2016 року

у справі № 911/4610/15 (суддя Наріжний С.Ю.)

за позовною заявою ОСОБА_2

до відповідача Державного підприємства „Регіональні електричні мережі"

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - арбітражного керуючого (розпорядника майна) Сольського В.С.

про стягнення грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної відпустки та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні

в межах справи № 911/4610/15

за заявою Державного підприємства „Регіональні електричні мережі"

про банкрутство

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою господарського суду Київської області від 15.11.2016 року по справі № 911/4610/15 позовну заяву ОСОБА_2 задоволено частково. Присуджено до стягнення з відповідача на користь ОСОБА_2 1 953,15 грн. грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної відпустки та 116 846,20 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. В частині позовних вимог про стягнення 2 865,25 грн. грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної відпустки провадження припинено.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою місцевого господарського суду відповідач в особі Донецької філії звернувся до апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу господарського суду Київської області від 15.11.2016 року та прийняти нове рішення, яким припинити провадження у справі в частині стягнення компенсації за невикористану відпустку при звільненні у зв'язку з відсутністю предмету спору, а також відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за затримку виплати компенсації при звільненні, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до протоколу автоматичного визначення складу колегії суддів вказану апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у складі головуючого судді Остапенка О.М., суддів: Верховця А.А., Тищенко А.І.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 28.12.2016 року вищевказаною колегією суддів апеляційну скаргу було прийнято до провадження та призначено до розгляду на 18.01.2017 року за участю повноважних представників учасників провадження у справі.

У поданому через відділ документального забезпечення суду відзиві на апеляційну скаргу позивач просив залишити її без задоволення, а ухвалу Господарського суду Київської області від 15.11.2016 року - без змін.

Представник скаржника у судовому засіданні 18.01.2017 року вимоги апеляційної скарги підтримав, просив її задовольнити, скасувати ухвалу господарського суду Київської області від 15.11.2016 року та прийняти нове рішення, яким припинити провадження у справі в частині стягнення компенсації за невикористану відпустку при звільненні у зв'язку з відсутністю предмету спору, а також відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за затримку виплати компенсації при звільненні.

Позивач у судовому засіданні проти вимог скаржника, викладених в апеляційній скарзі, заперечував, просив залишити її без задоволення, а ухвалу господарського суду Київської області від 15.11.2016 року - без змін.

Третя особа та її представники в судове засідання не з'явилися, про причини неявки суд не повідомили. Про час, дату та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Клопотань про відкладення розгляду справи не направляли.

18.01.2017 року було оголошено вступну та резолютивну частини постанови Київського апеляційного господарського суду у даній справі.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства та заслухавши пояснення присутніх представників учасників провадження у справі, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку, що у задоволенні апеляційної скарги ДП „Регіональні електричні мережі" слід відмовити, а ухвалу господарського суду Київської області від 15.11.2016 року - залишити без змін, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 99 ГПК України, в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у розділі ХІІ ГПК України. Апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Згідно із частиною 2 статті 101 ГПК України, апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність та обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Відповідно до частини 2 статті 4-1 Господарського процесуального кодексу України господарські суди розглядають справи про банкрутство у порядку провадження, передбаченому цим Кодексом, з урахуванням особливостей, встановлених Законом України „Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".

Як вбачається з матеріалів справи, у провадженні господарського суду Київської області перебуває справа № 911/4610/15 за заявою ДП „Регіональні електричні мережі" про банкрутство за загальною процедурою банкрутства, передбаченою Законом про банкрутство.

Ухвалою господарського суду Київської області від 17.11.2015 року порушено провадження у справі № 911/4610/15; введено мораторій на задоволення вимог кредиторів; введено процедуру розпорядження майном боржника; вирішено інші процедурні питання у справі.

На даний час провадження у справі № 911/4610/15 перебуває в процедурі розпорядження майном боржника.

04.05.2016 року до господарського суду Київської області в межах даної справи про банкрутство боржника надійшла позовна заява ОСОБА_2, в якій останній (з урахуванням заяв про збільшення позовних вимог від 07.07.2016, від 11.08.2016 року та від 08.09.2016 року) просить суд стягнути з відповідача 4 818,40 грн. компенсації за всі невикористані дні щорічної відпустки, 116 846,20 грн. середнього заробітку за період з 13.05.2015 року по 08.09.2016 року, а також 1 072,60 грн. судових витрат.

За наслідками розгляду заявлених вимог, ухвалою господарського суду Київської області від 15.11.2016 року позовну заяву ОСОБА_2 задоволено частково. Присуджено до стягнення з відповідача на користь ОСОБА_2 1 953,15 грн. грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної відпустки та 116 846,20 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. В частині позовних вимог про стягнення 2 865,25 грн. грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної відпустки провадження припинено.

Переглядаючи законність винесення оскаржуваної ухвали суду першої інстанції колегія суддів не вбачає підстав для її скасування з огляду на таке.

Згідно ч. 1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Частиною 1 статті 83 КЗпП України передбачено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - інваліда з дитинства підгрупи А I групи.

Як вірно встановлено судом та підтверджується матеріалам справи, ОСОБА_2 (позивач) з 05.01.2009 року по 12.05.2015 року працював на посаді юрисконсульта Донецької філії ДП „Регіональні електричні мережі", що підтверджується відповідними записами в трудовій книжці.

12.05.2015 року він був звільнений за власним бажанням на підставі поданої заяви.

За твердженням позивача, станом на день звільнення кількість невикористаних ним днів щорічної відпустки (основної та додаткової) становила 20 календарних днів, у зв'язку з чим згідно наданого ним розрахунку розмір грошової компенсації складає 4 818,40 грн.

Заперечуючи проти заявлених позовних вимог, скаржник в апеляційній скарзі посилається на те, що згідно даних особової картки ОСОБА_2, яка міститься у особовій справі, кількість днів невикористаної відпустки становить 16.

За твердженням скаржника, при звільненні ОСОБА_2 з ним не було проведено розрахунок з поважних причин, зокрема з 07.04.2014 року на території Донецької та Луганської областей організованими озброєними угрупуваннями вчиняються чисельні терористичні акти, пов'язані із захопленням державних та громадських будівель і споруд, незаконним заволодінням транспортними засобами, в зв'язку з чим Указом Президента України від 14.04.2014 року № 405/2014 введено в дію рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13.04.2014 року „Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України та розпочато проведення антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей".

Донецька філія ДП „Регіональні електричні мережі" вела свою діяльність за місцезнаходженням у м. Донецьку. У грудні 2014 адміністративна будівля підприємства була захоплена незаконними збройними формуваннями самопроголошеної ДНР. Вся первинна документація філії, що велась за місцезнаходженням підприємства до січня 2015 була втрачена, в тому числі і первинні бухгалтерські документи та кадрові документи.

Через втрату документів у філії відсутні дані про заробітну плату ОСОБА_2, що, як зазначає відповідач, було роз'яснено останньому 12.05.2015 року та складено „Акт про відсутність документів для нарахування грошової компенсації за невикористану відпустку ОСОБА_2

Також, відповідач зазначає, що довідка про заробітну плату від 30.01.2015 № 197, надана позивачем, не може бути належним доказом, оскільки підписана директором ОСОБА_5, який з вересня 2014 фактично самоусунувся від виконання посадових обов'язків, і вказаний підпис зроблено за допомогою факсиміле, та головним бухгалтером ОСОБА_6, яка приймала участь у захопленні будівлі Донецької філії і наразі працює на незаконно створеному підприємстві на базі Донецької філії боржника на території, непідконтрольній діючій законній владі України.

Крім цього відповідач зазначає, що 13.05.2015 року відбулось спільне засідання адміністрації Донецької філії Боржника і Первинної профспілкової організації Донецької філії ДП „Регіональні електричні мережі", на якому було прийнято рішення про неможливість виплати компенсацій за невикористані відпустки до стабілізації фінансового стану підприємства і поновлення первинних документів бухгалтерського обліку, про що було повідомлено Позивача листом № 1078/1 від 28.09.2015 року.

Додатково відповідач посилається на Висновок Донецької ТПП від 16.07.2015 року № 1019/12-12/03 щодо наявності обставин форс-мажору.

В той же час, заперечуючи проти наведеної позиції апелянта, позивач зазначає, що з лютого 2015 року до дати звільнення, на підставі наказу генерального директора підприємства від 24.12.2014 року № 375 „Про переміщення Донецької та Луганської філій з території проведення АТО", робоче місце Позивача як і робочі місця іншого промислово-виробничого персоналу філії, знаходилося в будівлі апарату управління Донецької філії у м. Димитров (Мирноград), пр. Кузнецький, 1-Б, де позивач у зазначений період часу фактично виконував свої трудові обов'язки. На території вказаного міста антитерористична операція (2014-2016) не проводилася (близько 100 км. від м. Донецька).

Тобто, як вірно встановлено судом першої інстанції, на час звільнення позивача, яке здійснювалось на території, підконтрольній органам державної влади України, трудова книжка та особова справа працівника - позивача, перебували в розпорядженні адміністрації підприємства, оскільки були направлені позивачу листом від 28.09.2015 року, що в свою чергу спростовує доводи скаржника про відсутність у нього документів, на підставі яких можливо здійснити розрахунок компенсації за невикористані дні щорічної відпустки позивача.

Посилання апелянта на спільне рішення адміністрації Донецької філії боржника і Первинної профспілкової організації Донецької філії ДП „Регіональні електричні мережі" від 13.05.2015 року щодо неможливості здійснення розрахунків і як наслідок виплати компенсацій за невикористані відпустки до стабілізації фінансового стану підприємства і поновлення первинних документів бухгалтерського обліку, є необґрунтованим, оскільки, як було зазначено вище, звільнення позивача відбулось 12.05.2015 року, а отже до прийняття відповідного рішення.

Твердження відповідача про неможливість прийняття довідки про заробітну плату позивача від 30.01.2015 року № 197 в якості належного доказу, є також необґрунтованими, оскільки згідно наявних у справі доказів вбачається, що головний бухгалтер ОСОБА_6 була звільнена 12.03.2015 року, а відповідачем жодним чином не доведено, що відомості, зазначені у наведеній довідці, є або можуть бути недостовірними. До того ж, правильність відображених у довідці відомостей також підтверджується індивідуальними відомостями застрахованої особи (випискою із системи персоніфікованого обліку/форма ОК-5).

В той же час, звертаючись до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою, скаржником до неї надано копію наказу відповідача від 14.01.2015 року № 4, відповідно до якого, з 22.12.2014 року довіреності підприємства, видані Директору Донецької філії ОСОБА_5 та головному бухгалтеру ОСОБА_7 анульовані, а підписи є не легальними.

Відповідно до ч.1 ст. 101 ГПК України, у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього.

В п. 9. Постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.05.2011 року № 7 „Про деякі питання практики застосування розділу XII Господарського процесуального кодексу України" передбачено, що у вирішенні питань щодо прийняття додаткових доказів суд апеляційної інстанції повинен повно і всебічно з'ясовувати причини їх неподання з урахуванням конкретних обставин справи і об'єктивно оцінити поважність цих причин. При цьому обґрунтування неможливості подання доказів суду першої інстанції згідно із зазначеною нормою ГПК покладається саме на заявника (скаржника), а апеляційний господарський суд лише перевіряє та оцінює їх поважність і не зобов'язаний самостійно з'ясовувати відповідні причини. У разі прийняття додаткових доказів у постанові апеляційної інстанції мають зазначатися підстави такого прийняття.

Але, оскільки на час розгляду справи в суді першої інстанції вказаний доказ в матеріалах справи був відсутній і місцевий господарський суд не мав можливості його дослідити, а скаржником в свою чергу не обґрунтовано неможливість його подання до суду першої інстанції, то колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для його прийняття до уваги у якості належного доказу під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції. До того ж, необхідно зазначити, що відповідний наказ не містить відомостей про те, що його зміст у будь-якій формі доведений до відома посадових осіб відповідача - ОСОБА_5 та ОСОБА_7

Крім цього, за приписом ст. 10 Закону України „Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції", протягом терміну дії цього Закону єдиним належним та достатнім документом, що підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), що мали місце на території проведення антитерористичної операції, як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежного виконання) зобов'язань, є сертифікат Торгово-промислової палати України.

Отже, посилання відповідача на Висновок Донецької ТПП від 16.07.2015 року № 1019/12-12/03 щодо наявності обставин форс-мажору в даному випадку також вірно визнано місцевим судом необґрунтованим, оскільки вказаний висновок стосується податкових зобов'язань підприємства-боржника, а не трудових правовідносин між позивачем і відповідачем, не є сертифікатом ТПП України, а звільнення позивача відбувалося в м. Мирноград, а не на непідконтрольній органам державної влади України території.

Також судом вірно враховано, що згідно п. 44.1., 44.3. Податкового кодексу України, для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

У випадках, передбачених статтею 216 Цивільного кодексу України, платники податків мають право вносити відповідні зміни до податкової звітності у порядку, визначеному статтею 50 цього Кодексу.

Платники податків зобов'язані забезпечити зберігання документів, визначених у пункті 44.1 цієї статті, а також документів, пов'язаних із виконанням вимог законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, не менш як 1095 днів з дня подання податкової звітності, для складення якої використовуються зазначені документи, а у разі її неподання - з передбаченого цим Кодексом граничного терміну подання такої звітності.

У разі ліквідації платника податків документи, визначені у пункті 44.1 цієї статті, за період діяльності платника податків не менш як 1095 днів, що передували даті ліквідації платника податків, в установленому законодавством порядку передаються до архіву.

Згідно п. 44.5. ПК України, у разі втрати, пошкодження або дострокового знищення документів, зазначених в пунктах 44.1 і 44.3 цієї статті, платник податків зобов'язаний у п'ятиденний строк з дня такої події письмово повідомити контролюючий орган за місцем обліку в порядку, встановленому цим Кодексом для подання податкової звітності, та контролюючий орган, яким було здійснено митне оформлення відповідної митної декларації.

Платник податків зобов'язаний відновити втрачені документи протягом 90 календарних днів з дня, що настає за днем надходження повідомлення до контролюючого органу.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем протягом встановленого п. 44.5. ПК України строку не було відновлено втрачену документацію бухгалтерського обліку, отже доводи останнього про неможливість встановлення розміру заборгованості і відсутності при цьому вини відповідача, також є необґрунтованими.

Перевіривши надані сторонами розрахунки щодо кількості днів невикористаної відпустки позивача та розрахунки компенсації, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого суду про те, що загальна кількість днів невикористаної відпустки позивача становить 20, з яких: 16,7 - щорічна основна відпустка (7 днів за період роботи 05.01.2014-05.01.2015 та 9,7 днів за період роботи 05.01.2015-12.05.2015) та 3 дні - щорічна додаткова відпустка за ненормований робочий день.

При цьому, згідно розрахунків відповідача, ним за основу взято відомості про заробітну плату позивача за останні 12 місяців перед днем звільнення (травень 2014-квітень 2015), однак скаржником не взято до уваги, що в березні-травні 2015 позивач знаходився у відпустці без збереження заробітної плати, отже згідно абз. 6 ч. 2 розд. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою КМУ від 08.02.1995 року № 100, вірним для розрахунку середньої заробітної плати буде визначення періоду з березня 2014 по лютий 2015. Також відповідачем при здійсненні розрахунків невірно зазначено розмір заробітної плати позивача за грудень 2014 - 5 586,14 грн. замість 10 465,14 грн. згідно довідки про доходи.

За наслідком перевірки поданих розрахунків судом встановлено, що позивачем надано вірний розрахунок компенсації за невикористані дні щорічної відпустки - 4 818,40 грн. (240,92 грн. середньоденного заробітку х 20 днів).

В той же час, як підтверджується матеріалами справи та не заперечується позивачем, 29.09.2016 року ОСОБА_2 було проведено виплату на картковий рахунок частини компенсації за невикористану відпустку, у розмірі 2 865,25 грн., що в силу п. 1-1 ч. 1 ст. 80 ГПК України є підставою для припинення провадження у справі у цій частині.

Отже суд дійшов вірного висновку про стягнення з відповідача 1 953,15 грн. компенсації на невикористані дні щорічної відпустки

Частиною 1 статті 117 КЗпП України визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 13.05.2015 року по 08.09.2016 року у сумі 116 846,20 грн., колегія суддів дійшла висновку, що наданий розрахунок є обґрунтованим і арифметично вірним, а відтак позовні вимоги про стягнення з відповідача 116 846,20 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку правомірно задоволені судом першої інстанції.

Колегія судів також погоджується з висновком суду щодо відсутності підстав для стягнення на користь позивача судових витрат, пов'язаних з явкою в судові засідання у справі, а саме щодо оплати проїзду за маршрутом „Полтава-Київ-Полтава" в загальному розмірі 1 072,60 грн. оскільки явка позивача у судові засідання судом не визнавалась обов'язковою.

Враховуючи викладене, судова колегія Київського апеляційного господарського суду дійшла висновку, що ухвала господарського суду Київської області від 15.11.2016 року у даній справі є обґрунтованою та такою, що прийнята відповідно до норм чинного законодавства, доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі необґрунтовані та не підтверджуються матеріалами справи і не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, а тому підстав для її задоволення та скасування оскаржуваної ухвали не вбачається.

Керуючись статтями 99, 101-103, 105, 106 ГПК України та Законом України „Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Державного підприємства „Регіональні електричні мережі" в особі Донецької філії на ухвалу господарського суду Київської області від 15.11.2016 року у справі № 911/4610/15 залишити без задоволення.

2. Ухвалу господарського суду Київської області від 15.11.2016 року у справі № 911/4610/15 залишити без змін.

3. Копію постанови суду надіслати учасникам провадження у справі.

4. Справу № 911/4610/15 повернути до господарського суду Київської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку.

Головуючий суддя О.М. Остапенко

Судді А.І. Тищенко

А.А. Верховець