ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" січня 2017 р. Справа № 925/1519/16

Господарський суд Черкаської області в складі: головуючого - судді Спаських Н.М. з секретарем судового засідання Волна С.В., за участю представників сторін:

від позивача: не з'явився;

від відповідача: ОСОБА_1 - за довіреністю;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Агро-Техно-Сервіс" до Сільськогосподарського приватно-орендного підприємства "Агро-Шанс" про стягнення 91 984,24 грн.

ВСТАНОВИВ:

Заявлено позов про стягнення з відповідача заборгованості в сумі 91 984,24 грн. з них: 70 702,58 грн. основного боргу за товар, 13 617,01 грн. пені, 1 715,41 грн. як 3 % річних та 5 949,24 грн. інфляційних втрат на підставі укладеного між сторонами договору поставки запасних частин № 87 від 16.11.2012.

В ході розгляду справи представник позивача свої вимоги підтримував повністю і просив їх задовольнити. В останнє засідання представник позивача не з'явився, причини неявки не відомі. Вимоги ухвали від 11.01.2017 року позивач не виконав.

Відповідач проти задоволення позову заперечує повністю, вважає поставку товару за наданими у справу доказами не доведеною. Крім того, просить суд застосовувати строк позовної давності до вимог позивача.

Суд ухвалює розгляд справи проводити за відсутності представника позивача за наявними у справі доказами, оскільки його неявка не перешкоджає вирішенню спору.

Заслухавши доводи та пояснення представника відповідача та дослідивши наявні у справі письмові докази й оцінивши їх у сукупності, суд відмовляє в позові повністю, виходячи з наступного:

У відповідності до ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно із ст. 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення, для господарського суду не є обов'язковим

З матеріалів справи вбачається наступне:

16.11.212 між товариством з обмеженою відповідальністю "Агро-Техно-Сервіс" (Продавець, позивач) в особі директора ОСОБА_2, який діє на підставі статуту та сільськогосподарським приватно - орендним підприємством " Агро-Шанс" (Покупець, відповідач), в особі директора ОСОБА_3, який діє на підставі статут було укладено договір поставки № 87 (а.с. 16-17), у відповідності до якого Продавець зобов'язався передати у власність Покупця запасні частини для сільськогосподарської техніки виробництва фірми "КЛААС КГаА мбХ", а Покупець зобов'язався прийняти Товар та оплатити його на умовах цього договору (п. 1.1. договору).

Асортимент Товару, його найменування, ціна, кількість та комплектність, що передається Покупцю за цим Договором визначається Сторонами у погодженому рахунку-фактурі або специфікації ( п. 1.2. договору).

Пакет документів на Товар, які Продавець повинен передати Покупцю включає в себе:

- рахунок - фактуру;

- видаткову накладну (накладну на відпуск матеріалів);

- податкову накладну ( п. 1.3 договору).

Даний договір набуває чинності з моменту його підписання та діє до моменту повного виконання Сторонами істотних умов Договору (п. 7.1 договору).

Представник відповідача факт укладення цього договору визнає.

В силу статті 639 Цивільного кодексу України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовились укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалась.

Відповідно до п. 1. ст. 181 Господарського кодексу України господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками.

За своїм правовим змістом договірні відносини між сторонами мають ознаки договору поставки, за яким продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 712 Цивільного кодексу України). До відносин поставки застосовуються норми ЦК України про купівлю-продаж.

Загальні умови виконання господарських зобовязань визначені статтею 193 Господарського кодексу України та ст. 526 Цивільного кодексу України, якими встановлено, що зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

За змістом статей 599 та 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання, яке припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Крім того, в силу статті 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Як визначено сторонами в умовах договору поставки, місцем передачі Товару Покупцю за цим договором є склад Продавця, розташований за адресою: м. Переяслав - Хмельницький, вул. Кузнєцова, 2 ( п. 3.1. договору).

Виконанням обов'язків Продавця по передачі товару вважається момент отримання Товару Покупцем в місці передачі Товару, вказаному в п. 3.1. договору, що підтверджується документально шляхом складення видаткової накладної або Акту приймання - передачі. Видаткова накладна або Акт приймання - передачі повинні бути підписані повноважними представниками Продавця та Покупця, особа якого повинна посвідчуватись паспортом чи документом, який його замінює та наявністю Доручення (п. 3.2. договору).

Платежі за цим Договором за кожну окрему партію Товару здійснюється Покупцем згідно підписаних специфікацій або виписаних рахунків - фактур ( п. 2.2. договору).

Вид розрахунків - безготівковий рахунок ( п. 2.3. договору).

За твердженням позивача він передав у власність відповідача товар на загальну суму 95 980,61 грн., що підтверджується видатковими накладними (а.с. 42-73) та довіреностями відповідача, виданими на ім'я директора ОСОБА_3 ( а.с. 109-110).

У видаткових накладних міститься посилання на договір № 87 від 16.11.2012.

Відповідач стверджує, що він договір поставки № 87 від 16.11.2012 укладав, однак не отримав від позивача товар на загальну суму 95 980,61 грн., оскільки з наданих позивачем видаткових накладних у графі "Отримав(ла) міститься лише відмітка прізвища та підпису ОСОБА_3, однак, немає печатки СПОП "Агро-Шанс". Крім того, відповідач звертає увагу, що підпис ОСОБА_3 у видаткових накладних, явно відрізняється від підпису, що міститься в довіреностях, які позивач приклав до позовних матеріалів.

При подачі позову до суду, позивач на всіх видаткових накладних у графі "Отримав (ла)", яку повинен заповнювати відповідач, проставив свої печатки та підписи особи, яка засвідчувала справжність копії документу (а.с. 42-73).

В зв'язку із цим суд витребував інші копії накладних та їх оригінали для огляду. На цих копіях (а.с. 152-183) печаток відповідача немає, є лише підписи одержувача товару ОСОБА_3, які на копіях цих же накладних з а.с. 42-73 не проглядаються взагалі. Оригінали накладних, на підставі яких було передано товар відповідачу, позивач суду для огляду не надав.

Суд погоджується із доводами відповідача про те, що підпис одержувача товару ОСОБА_3 на накладних та на довіреностях № 60 від 15.11.2012 року (а.с. 150), № 24 від 05.08.2013, № 38 від 26.09.2013 (а.с. 109-110) явно відрізняється.

Позивач не може вказати суду, за якою довіреністю та по яких конкретно накладних він відпускав товар.

Крім того, на момент відпуску товару відповідачу ще діяла затверджена наказом Міністерства фінансів України від 16 травня 1996 р. N 99 Інструкція про порядок реєстрації виданих, повернутих і використаних довіреностей на одержання цінностей. За змістом п. 6, 7,8,12 Інструкції -- при виписуванні довіреності перелік цінностей, які належить отримати по ній (графа "Найменування цінностей" у бланку довіреності), наводиться обов'язково із зазначенням назви і кількості цінностей для одержання, незалежно від того, чи є такі відомості у документах на відпуск (наряді, рахунку, договорі, замовленні, угоді тощо) цінностей. Незаповнені рядки довіреності прокреслюються. Забороняється видавати довіреності, які повністю або частково не заповнені, не мають зразків підпису осіб, на ім'я яких вони виписані. Строк дії довіреності встановлюється в залежності від можливості одержання та вивозу відповідних цінностей за нарядом, рахунком, накладною або іншим документом, що їх замінює, на підставі якого видана довіреність, однак, не більше як на 10 днів. Забороняється відпускати цінності, зокрема, у випадках подання довіреності, виданої з порушенням встановленого порядку заповнення або з незаповненими реквізитами.

Як вбачається із наявних у справі копій довіреностей, довіреність № 38 не має зазначення кількості цінностей, які слід тримати за довіреністю, довіреність № 60 видана на двохмісячний строк і всі довіреності у справі не мають вказівки на реквізити первинного документу, на підставі якого слід отримати цінності (накладна, рахунок-фактура, договір та ін.). Зразок підпису особи на довіреності не відповідає підпису особи, яка нібито отримала товар за накладними. Тому за змістом положень Інструкція про порядок реєстрації виданих, повернутих і використаних довіреностей на одержання цінностей, позивач не повинен був відпускати цінності відповідачу на підставі таких довіреностей.

Заперечуючи проти достовірності підписів ОСОБА_3 на накладних на відпуск товару та проти самого факту отримання товару підприємством на підставі доданих до позову накладних, відповідачем було подано клопотання про призначення почеркознавчої експертизи (а.с. 192-193).

В останньому судовому засіданні представник відповідача просив суд не

розглядати клопотання про призначення почеркознавчої експертизи, оскільки позивач не надав на вимогу суду оригінали накладних, за якими можна провести таку експертизу.

Відповідно до ст.ст. 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Обовязок доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого субєктивного права.

Суд вважає, що позивач не довів належними і допустимим доказами факту отримання відповідачем товару за накладними, які додані позивачем до позову. При цьому суд виходить з такого:

Оригінали накладних на вимогу суду позивачем для огляду не надані. Підписи уповноваженої особи відповідача на отримання товару ОСОБА_3 у накладних та у довіреностях явно відрізняються. Оригіналу довіреності № 38 від 26.09.2013 року на отримання товару позивачем суду для огляду не надано. Крім того, за доводами позивача, відповідач проводив часткові розрахунки за товар по договору від 16.11.2012 року, про що свідчать банківські виписки (а.с. 107,108). Однак на вимогу суду позивач не зміг пояснити, які накладні до яких довіреностей відносяться і за якими накладними вже проведено частковий розрахунок між сторонами.

Отже суд вважає, що позивач не довів належними і допустимими доказами факту передачі товару відповідачу за наявними у справі накладними, а тому не довів і порушення свого права, за захистом якого він звернувся до суду. З цих мотивів підстав для стягнення основного боргу немає.

Внаслідок недоведеності позивачем правомірності вимог про стягнення основного боргу (вартості товару), не підлягають до задоволення і похідні вимоги про стягнення пені, інфляційних та 3% річних за прострочення розрахунків.

Клопотання відповідача про застосування до позовних вимог строку позовної давності (а.с. 148) до задоволення не підлягає, виходячи з такого:

Згідно ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно ст. 257, 261 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Оскільки всі поставки спірного товару були завершені 04.10.2013 року, то станом на час звернення позивача до суду (01.12.2016 по поштовому штемпелю відправлення позовної заяви) - трирічний строк позовної давності є пропущеним. Строк оплати товару за умовами ст. 692 ЦК України настав з моменту поставки товару, оскільки іншого строку не було встановлено за умовами договору від 16.11.2012 між сторонами.

В ході розгляду справи суду не було надано доказів про існування підстав, які б переривали строк позовної давності у відносинах сторін чи зупиняли його перебіг. За доводами представника відповідача, СПОП "Агро-Шанс" ніколи не підписувало відповідей на претензії чи актів звірок, які стосуються поставок товару, вказаних у позові.

Згідно ч. 2 п. 5 ст. 261 Цивільного кодексу України за зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

У відповідності до ч. 4, 5 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Отже, за змістом положень ст. 267 ЦК України, у випадку, коли суд на підставі досліджених у судовому засіданні доказів установить, що право позивача, про захист якого він просить, не порушено, постановлюється рішення про відмову в задоволенні позову саме із цих підстав, а не через пропуск строку позовної давності. Якщо ж буде встановлено, що таке право позивача порушено і строк позовної давності пропущено без поважних причин, суд постановлює рішення, яким відмовляє в позові у зв'язку із закінченням строку давності, а при визнанні причини пропуску цього строку поважною, порушене право має бути захищене.

На підставі викладеного, у позові слід відмовити повністю за недоведеністю позовних вимог.

При відмові у позові судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст. 49, 82-85 ГПК України, суд -

ВИРІШИВ:

У позові відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного господарського суду протягом 10 днів.

Повне рішення складено 30 січня 2017 року

Суддя Н.М. Спаських