РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.01.2017Справа №910/20435/16

За позовом: фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

до: регіонального відділення фонду державного майна України по м. Києву

про: визнання недійсним одностороннього правочину.

Суддя Балац С.В.

Представники:

позивача: не з'явилися;

відповідача: не з'явилися.

С У Т Ь С П О Р У :

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся до господарського суду міста Києва із позовом до регіонального відділення фонду державного майна України по м. Києву про визнання недійсним одностороннього правочину.

Позовні вимоги мотивовані тим, що вчинений відповідачем односторонній правочин у вигляді заяви від 17.10.2016 № 30-06/10874 про припинення договору оренди від 02.12.2010 № 5697 у зв'язку із закінченням строку його дії підлягає визнанню судом недійсним, оскільки суперечить положенням частини 1 статті 203 Цивільного кодексу України, статті 9, частинам 2, 3 статті 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", що є підставою для визнання його недійсним.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 09.11.2016 позовну заяву прийнято до розгляду та порушено провадження у справі № 910/20435/16. Розгляд справи призначено судом на 05.12.2016.

Господарський суд міста Києва, в порядку передбаченому ст.ст. 69, 77 Господарського процесуального кодексу України, ухвалою від 05.12.2016 продовжив строк вирішення спору та відклав розгляд даної справи на 16.01.2017.

Повноважний представник відповідача повідомлений про дату час та місце розгляду справи належним чином, оскільки був присутній в судовому засіданні 05.12.2016 при оголошенні ухвали про відкладення розгляду справи на 16.01.2017, проте в судове засідання призначене на 16.01.2017 не з'явився.

До господарського суду надійшло клопотання представника позивача про розгляд справи без участі останнього.

Відповідач скориставшись своїм правом, наданим ст. 59 Господарського процесуального кодексу України, надав суду відзив, яким позов відхилив повністю з урахуванням того, що заява про припинення дії укладеного між сторонами спору договору оренди від 02.12.2010 № 5697 подана з дотриманням норм Закону та положень п. 10.4 вказаного договору.

В судовому засіданні 16.01.2017 судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши наявні докази у матеріалах даної справи, господарський суд міста Києва,

В С Т А Н О В И В:

Між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1, як орендарем, (далі - позивач) та регіональним відділенням фонду державного майна України по м. Києву, як орендодавцем, (далі - відповідач) укладений договір оренди від 02.12.2010 № 5697 (далі - Договір), відповідно до предмету якого відповідач передає, а позивач приймає у строкове платне користування державне нерухоме майно - нежилі приміщення площею 73,70 м2, розміщене за адресою: АДРЕСА_1, на другому поверсі будівлі поліклініки, що перебуває на балансі національного інституту раку (п. 1. Договору).

Пунктом 10.1 Договору визначено, що цей Договір укладено строком на 2 роки 11 місяців, що діє з 02.12.2010 по 02.11.2013 включно.

Положеннями п. 10.4 Договору передбачено, що у разі відсутності заяви однієї з сторін про припинення або зміну цього Договору після закінчення строку його чинності протягом одного місяця, Договір вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені цим Договором, з урахуванням змін у законодавстві на дату продовження цього Договору.

Відповідно до п. 10.6.1 Договору, чинність Договору припиняється внаслідок закінчення строку, на який його було укладено.

Між сторонами спору укладено договір від 11.12.2013 № 5697/01 про внесення змін до Договору, відповідно до п. 1 якого Договір продовжено строком на 2 роки 11 місяців, що діє з 02.11.2013 по 02.10.2016 включно.

Згідно зі статтями 11, 509 Цивільного кодексу України договір є підставою виникнення цивільних прав і обов'язків (зобов'язань), які мають виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до вказівок закону, договору (ст. 526 Цивільного Кодексу України), а одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускаються (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Укладений між сторонами спору Договір за своєю правовою природою є договором оренди нерухомого майна, що належить державі, тому права і обов'язки сторін визначаються, у тому числі, положеннями Глави 58 Цивільного кодексу України та Параграфу 5 Глави 30 Розділу VI Господарського кодексу України та Законом України "Про оренду державного і комунального майна".

Частинами 1, 3 ст. 283 Господарського кодексу України визначено, що за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності. Об'єктом оренди можуть бути державні та комунальні підприємства або їх структурні підрозділи як цілісні майнові комплекси, тобто господарські об'єкти із завершеним циклом виробництва продукції (робіт, послуг), відокремленою земельною ділянкою, на якій розміщений об'єкт, та автономними інженерними комунікаціями і системою енергопостачання.

Приписом ст. 2 Закону України "Про оренду державного і комунального майна" визначено, що орендою є засноване на договорі строкове платне користування майном, необхідним орендареві для здійснення підприємницької та іншої діяльності. Державну політику у сфері оренди здійснюють, зокрема, Фонд державного майна України, його регіональні відділення та представництва - щодо державного майна.

Орендодавцями є, зокрема, Фонд державного майна України, його регіональні відділення та представництва - щодо цілісних майнових комплексів підприємств, їх структурних підрозділів та нерухомого майна, а також майна, що не увійшло до статутного (складеного) капіталу господарських товариств, створених у процесі приватизації (корпоратизації), що є державною власністю (ст. 5 Закону України "Про оренду державного і комунального майна").

Судом встановлено, що заявою від 17.10.2016 № 30-06/10874 відповідач повідомив позивача про відмову у продовженні строку дії та припинення укладеного між сторонами спору Договору у зв'язку із закінченням 02.10.2016 строку його дії.

Спір між сторонами судового процесу, як стверджує позивач, виник внаслідок того, що вчинений відповідачем односторонній правочин у вигляді заяви від 17.10.2016 № 30-06/10874 про припинення Договору у зв'язку із закінченням строку його дії підлягає визнанню судом недійсним, оскільки суперечить положенням частини 1 статті 203 Цивільного кодексу України, статті 9, частинам 2, 3 статті 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", що є підставою для визнання його недійсним.

Виходячи з викладених вище обставин та наявних у матеріалах даної справи доказів, суд дійшов висновку, що позов задоволенню не підлягає з урахуванням такого.

Згідно статті 202 Цивільного кодексу України одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами.

Враховуючи з положення ч. 3 ст. 202 Цивільного кодексу України одностороння заява про припинення договору за загальним правилом кваліфікується як односторонній правочин, оскільки вона є волевиявленням особи, спрямованим на виникнення юридичних наслідків цивільно-правового характеру.

Відповідно ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 названого Кодексу.

Згідно частини 1 ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Положеннями статті 9 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" встановлено, що орендодавець відмовляє в укладенні договору оренди, зокрема, якщо орган, уповноважений управляти майном, не дає згоди на укладення договору оренди.

Приписами частини 2 статті 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" визначено, що у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Аналогічне положення закріплено пунктом 10.4 укладеного між сторонами спору Договором, який визначає, що умовою для продовження строку дії Договору є відсутність заяви однієї із сторін про його припинення.

Таким чином, заявою від 17.10.2016 № 30-06/10874 про припинення Договору позивач був повідомлений про припинення дії Договору у зв'язку із закінченням строку його дії. Тобто відповідачем було реалізоване право на припинення дії Договору в порядку і строк, передбачені як Договором, так і Законом.

Приписами частини 3 статті 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" визначено, що після закінчення терміну договору оренди орендар, який належним чином виконував свої обов'язки за договором, має переважне право, за інших рівних умов, на укладення договору оренди на новий термін, крім випадків, якщо орендоване майно необхідне для потреб його власника. У разі якщо власник має намір використовувати зазначене майно для власних потреб, він повинен письмово попередити про це орендаря не пізніше ніж за три місяці до закінчення терміну договору.

Проте, вказаним переважним правом на укладення договору оренди, орендар може скористатися при укладенні саме нового договору оренди з орендодавцем із новим строком його дії. Тому положення частини 3 статті 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" в даних правовідносинах застосована бути не може.

Підсумовуючи викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, оскільки позивачем не доведено суду належними та допустимими доказами існування тих обставин, на підставі яких односторонній правочин, вчинений відповідачем у вигляді заяви від 17.10.2016 № 30-06/10874 про припинення Договору у зв'язку із закінченням строку його дії, може бути визнаний судом недійсним, враховуючи те, що відповідачем було реалізоване право на припинення дії Договору в порядку і строк, передбачені як Договором, так і Законом.

Обов'язок доказування відповідно до пункту 4 частини третьої статті 129 Конституції України та статті 33 Господарського процесуального кодексу України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

Відповідно до статті 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 43, 44, 49 ст.ст. 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва,

В И Р І Ш И В :

У задоволені позову відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня підписання повного тексту рішення та може бути оскаржене в порядку та у строки, визначені Господарським процесуальним кодексом України.

Повне рішення складено 23 січня 2017 року

Суддя С.В. Балац