ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ІВАНО-ФРАНКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 січня 2017 р. Справа № 909/1059/16

Господарський суд Івано-Франківської області у складі судді Максимів Т. В. , секретар судового засідання Масловський А.Ю., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом: дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України", вул. Шолуденка, 1, м. Київ, 04116

до відповідача: державного міського підприємства "Івано-Франківськтеплокомуненерго", вул ОСОБА_1, 59А, м. Івано-Франківськ, 76000

про стягнення 3329372,36 грн.

за участю:

від позивача: ОСОБА_2 - головний юрисконсульт відділу позовної роботи, (довіреність №174/16 від 27.04.16),

від відповідача: ОСОБА_3 - юрисконсульт 1-ої категорії, (довіреність №20/1480 від 16.06.16).

ВСТАНОВИВ:

Дочірня компанія "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" звернулася в суд із позовом до Державного міського підприємства "Івано-Франківськтеплокомуненерго" про стягнення 3329372,36 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на невиконання рішення господарського суду Івано-Франківської області від 20.03.12 у справі №5010/2450/2011-1/58, яким встановлено факт неналежного виконання відповідачем грошового зобов"язання, відповідно до умов договору поставки природного газу №06/10-2268-БО-15 від 20.12.10.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд позов задоволити; подав клопотання про долучення до матеріалів справи додаткових доказів вх.№769/17 від 17.01.17, яке судом розглянуто та задоволено.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позовних вимог заперечив з підстав, викладених у відзиві на позов вх.№770/17 від 17.01.17 та просив суд застосувати строк позовної давності.

Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з"ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються вимоги та заперечення, давши оцінку доказам, які мають значення для справи, суд вважає за правильне взяти до уваги наступне.

Відповідно до ст. 124 Конституції України, судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов"язковими до виконання на всій території України.

У відповідності до ст. 4-5 ГПК України, господарські суди здійснюють правосуддя шляхом прийняття обов'язкових до виконання на усій території України рішень, ухвал, постанов. Рішення і постанови господарських судів приймаються іменем України. Невиконання вимог рішень, ухвал, постанов господарських судів тягне відповідальність, встановлену цим Кодексом та іншими законами України.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" у ст. 13 встановлює, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання усіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об'єднаннями на всій території України. Обов'язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається процесуальним законом. У цьому аспекті преюдиціальність судових рішень для господарських судів установлено ст. 35 ГПК України.

Згідно вищезазначеної статті, факти, встановлені рішенням господарського суду (іншого органу, який вирішує господарські спори) під час розгляду однієї справи, не доводяться знову при вирішенні інших спорів, в яких беруть участь ті самі сторони.

Пунктом 10 постанови пленуму Верховного Суду України "Про незалежність судової влади" від 13.06.07 №8 передбачено, що за змістом частини п'ятої статті 124 Конституції України, судові рішення є обов'язковими до виконання на всій території України і тому вважаються законними, доки вони не скасовані в апеляційному чи касаційному порядку або не переглянуті компетентним судом в іншому порядку, визначеному процесуальним законом, в межах провадження справи, в якій вони ухвалені. Виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів (див. рішення Суду у справах: Sovtransavto Holding v. Ukraine, no. 48553/99, § 77, від 25.07.2002; Ukraine-Tyumen v. Ukraine, no. 22603/02, §§ 42 та 60, від 22.11.2007).

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, рішенням господарського суду Івано-Франківської області від 20.03.12 у справі №5010/2450/2011-1/58 задоволено позов дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" до державного міського підприємства "Івано - Франківськтеплокомуненерго" про стягнення заборгованості в сумі 14 836 445,14 грн. основної заборгованості, 1 493 589,33 грн. пені, 979 336,27 грн. інфляційних втрат, 463 827,88 грн. трьох відсотків річних та 56 460,00 грн. судового збору.

Вищевказане рішення набрало законної сили 05.04.12.

Даним рішенням встановлено факт неналежного виконання зобов"язань державного міського підприємства "Івано - Франківськтеплокомуненерго" згідно договору поставки природного газу №06/10-2268-БО-15 від 20.12.10 щодо оплати отриманого природного газу.

Оскільки державне міське підприємство "Івано - Франківськтеплокомуненерго" вищевказане рішення виконало частково 27.12.12 в сумі 11433834,00 грн., позивач 22.04.14, керуючись ст.625 ЦК України звернувся до суду про стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних втрат на частину грошового зобов"язання за рішенням суду.

17.06.14 господарським судом Івано-Франківської області винесено рішення у справі №909/425/14 про часткове задоволення позову ДК "Газ України" НАК "Нафтогаз України" та стягнення з ДМП "Івано - Франківськтеплокомуненерго" - 599422,67грн. - 3% річних на суму основного боргу за період з 09.12.11 по 15.04.14, 38 833,32 грн. - інфляційних втрат за період квітень 2012 - березень 2014року, 90507,55 грн. - 3% річних та 14575,27 грн. - судового збору.

Проте, станом на 29.11.16 відповідачем рішення господарського суду Івано-Франківської області у справах №5010/2450/2011-1/58 та №909/425/14 в частині погашення основного боргу в сумі 3402611,14 грн. не виконане.

Розглянувши заяву щодо застосування строку позовної давності вх.№770/17 від 17.01.17, суд приходить до висновку, що дана заява до задоволення не підлягає, з огляду на наступне.

В обґрунтування заяви, представник відповідача посилається на п.4.1. договору на постачання природного газу №06/10-2668БО-15 від 20.12.10, відповідно до якого остаточний розрахунок за фактично спожиті обсяги газу здійснюється на підставі акта приймання - передачі газу до 20 числа місяця наступного за місяцем поставки газу та вважає, що початком перебігу строку позовної давності є 21.01.12, а закінченням 20.01.15, а тому позивачем пропущено строк позовної давності.

Приписами ст. 256 Цивільного кодексу України встановлено, що позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 Цивільного кодексу України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до п. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно ст. 260 Цивільного кодексу України, позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253 - 255 цього Кодексу.

Як вбачається з матеріалів справи, предметом позову є стягнення інфляційних нарахувань та 3% річних на суму невиконаного грошового зобов"язання, встановленого рішенням суду, яке набрало законної сили 02.07.14.

Позивач звернувся до суду із позовною заявою 29.11.16, про що свідчить відбиток штампу господарського суду про надходження позовних матеріалів, а тому позивачем не пропущено строк позовної давності.

Частиною другою статті 625 ЦК України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми.

Згідно з пунктом 4.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" сплата трьох процентів від простроченої суми (якщо інший розмір не встановлений договором або законом) не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним утримуваними коштами, належними до сплати кредиторові.

За змістом статей 598-609 ЦК України рішення суду про стягнення боргу не є підставою для припинення грошового зобов'язання.

Таким чином, наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє зобов'язальних правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України. Право кредитора вимагати сплату боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору за весь період невиконання грошового зобов'язання.

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується відповідачем, рішення господарського суду Івано-Франківської області від 20.03.12 у справі №5010/2450/2011-1/58 та №909/425/14 в частині погашення основного в сумі 3402611,14 грн. на даний час не виконане.

Пунктом 2 ст. 614 ЦК України встановлено, що відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання.

Керуючись ст.625 ЦК України, враховуючи періоди за якими винесено рішення господарського суду Івано-Франківської області від 17.06.14 по справі №909/425/14, позивачем на суму непогашеного основного боргу нараховано відповідачу 3% річних за період з 15.04.14 по 22.11.16 в сумі 266272,46 грн. та інфляційних втрат в сумі 3063099,90 грн. за період квітень 2014 року - жовтень 2016 року.

Суд, на підставі ст. 55 Господарського процесуального кодексу України, перевірив правильність нарахування позивачем інфляційних втрат та дійшов висновку що наявний в матеріалах справи розрахунок позивача є арифметично вірним, а вимога обґрунтована та підлягає до задоволення.

Також судом, враховуючи періоди щодо стягнення 3% річних та інфляційних втрат, визначені рішенням суду від 17.06.14 по справі №909/425/14, перевірено правильність нарахування позивачем 3% річних, які згідно арифметичного розрахунку, проведеного за допомогою ІПС "Законодавство" менші за суму заявлену позивачем до стягнення, тому суд задовольняє вимоги щодо стягнення 3% річних у сумі 265713,14 грн. В решті суми нарахованих 3% слід відмовити, оскільки позивачем до періоду прострочення включено день, який враховано судом при винесенні рішення у справі №909/425/14.

За таких обставин, позов підлягає до часткового задоволення в сумі 3328813,04 грн., з яких 265713,14 грн. - 3% річних та 3063099,90 грн. - інфляційних нарахувань.

Відповідно до ст.33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ст.34 ГПК України).

Згідно із ч.1, 2 ст.43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Відповідно до приписів, встановлених ст. 49 ГПК України, судові витрати понесені позивачем в зв"язку з розглядом справи, слід покласти на сторони пропорційно задоволених вимог.

На підставі вищевикладеного, у відповідності до ст.ст. 121, 124 Конституції України, ст.ст. 598-609, 614, 625 ЦК України, ст.ст. 4-5, 33, 34, 43, 49, 55, ст. 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

позов дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" до державного міського підприємства "Івано-Франківськтеплокомуненерго" про стягнення 3329372,36 грн. задовольнити частково.

Стягнути з державного міського підприємства "Івано-Франківськтеплокомуненерго", вул ОСОБА_1, 59А, м. Івано-Франківськ, 76000 (код 03346058) на користь дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України", вул. Шолуденка, 1, м. Київ, 04116 (31301827)- 265713,14 (двісті шістдесят п"ять тисяч сімсот тринадцять гривень чотирнадцять копійок) - 3% річних, 3063099,90 (три мільйони шістдесят три тисячі дев"яносто дев"ять гривень дев"яносто копійок) - інфляційних втрат, а також 49932,20 (сорок дев"ять тисяч дев"ятсот тридцять дві гривні двадцять копійок) - судового збору.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

В частині позовних вимог про стягнення 559,32 (п"ятисот п"ятдесяти дев"яти гривень тридцяти двох копійок) 3% річних - відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 24.01.17

Суддя Максимів Т. В.