РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.01.2017Справа №910/22189/16

За позовом Публічного акціонерного товариства «Завод залізобетонних конструкцій ім. Світлани Ковальської»
доПублічного акціонерного товариства «Трест «Київміськбуд-3»
простягнення 103735 грн. 01 коп.

Суддя Отрош І.М.

Представники сторін:

від позивача: Мойсієнко О.В. - представник за довіреністю № 2 від 10.01.2017;

від відповідача: Чекменьов Ю.Г. - представник за довіреністю № 54 від 17.11.2016.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

02.12.2016 до Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Публічного акціонерного товариства «Завод залізобетонних конструкцій ім. Світлани Ковальської» з вимогами до Публічного акціонерного товариства «Трест «Київміськбуд-3» про стягнення 103735 грн. 01 коп., з яких 49767 грн. 01 коп. основного боргу, 5138 грн. 12 коп. пені, 4028 грн. 61 коп. 3% річних та 44801 грн. 27 коп. інфляційних втрат.

Обгрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказав на те, що відповідач в порушення норм законодавства України та укладеного між сторонами Договору № 83 про виготовлення та поставку товару від 15.02.2012 не у повному обсязі здійснив оплату поставленого позивачем товару, у зв'язку з чим у відповідача виникла заборгованість у розмірі 49767 грн. 01 коп. Крім того, у зв'язку з неналежним виконанням відповідачем свого обов'язку з оплати товару, позивачем було заявлено до стягнення з відповідача пеню у загальному розмірі 5138 грн. 12 коп. за загальний період нарахування з 19.03.2014 по 24.09.2014, 3% річних у загальному розмірі 4028 грн. 61 коп. та інфляційні втрати у розмірі 44801 грн. 27 коп. за загальний період нарахування з 19.03.2014 по 29.11.2016 щодо кожного простроченого платежу окремо.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 05.12.2016 порушено провадження у справі № 910/22189/16; розгляд справи призначено на 23.12.2016.

23.12.2016 через відділ діловодства суду відповідачем подано клопотання про витребування доказів, в якому відповідач просив суд витребувати у позивача товарно-транспортні накладні, за якими здійснювалась поставка товару, стягнення заборгованості з оплати якого є предметом позову, та довіреність, видану на ім'я ОСОБА_3, чий підпис міститься у зведених видаткових накладних, копії яких долучено позивачем до позовної заяви.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.12.2016, відповідно до ст. 38 Господарського процесуального кодексу України, витребувано від позивача копії всіх товарно-транспортних та видаткових накладних, на підставі яких здійснювалась поставка товару (відповідно до п. 5.2 Договору № 83 про виготовлення та поставку товару від 15.02.2012), стягнення заборгованості за якими є предметом позову; копії всіх довіреностей, якими було уповноважено представників відповідача на отримання товару за спірними товарно-транспортними та видатковими накладними; відповідно до статті 77 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи відкладено на 17.01.2017.

17.01.2017 через відділ діловодства Господарського суду міста Києва від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач заперечив проти задоволення позовних вимог, зазначивши, що позивачем не доведено суду належними та допустимими доказами порушення прав та інтересів відповідачем, оскільки умовами Договору № 83 про виготовлення та поставку товару від 15.02.2012, передбачено, що товар поставляється саме за товарно-транспортними накладними, які позивачем надано не було. Таким чином, як стверджує відповідач, у зв'язку з відсутністю товарно-транспортних накладних, не настав строк та не виник обов'язок здійснення відповідачем оплати товару, та не відбулось порушення прав позивача в цілому. Крім того, у відзиві на позовну заяву відповідачем було заявлено про застосування позовної давності щодо пені, заявленої до стягнення позивачем.

У судовому засіданні 17.01.2017 представник позивача подав письмові пояснення по справі, в яких зазначив, що сплачені відповідачем грошові кошти на суму 300000 грн. 00 коп. (12.03.2014 - 50000 грн. 00 коп., 14.03.2014 - 50000 грн. 00 коп., 18.03.2014 - 50000 грн. 00 коп., 21.03.2014 - 50000 грн. 00 коп., 03.04.2014 - 100000 грн. 00 коп.) із призначенням платежу - оплата товару за Договором № 423 від 03.03.2014 з дозволу відповідача були зараховані позивачем в оплату товару, поставленого за Договором № 83 від 15.02.2012, про що сторонами були складені акти звірки взаємних розрахунків. При цьому, позивач зазначив, що умови п. 8.4 Договору № 83 про виготовлення та поставку продукції від 15.02.2012 стосуються саме строку нарахування штрафних санкцій, передбаченого ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України.

Представник позивача у судовому засіданні 17.01.2017 надав усні пояснення по справі, позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

У судовому засіданні 17.01.2017 представник відповідача подав усні пояснення по справі, проти задоволення позову заперечив.

У судовому засіданні 17.01.2017 було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши надані суду докази, суд

ВСТАНОВИВ:

15.02.2012 між Публічним акціонерним товариством «Завод залізобетонних конструкцій ім. Світлани Ковальської» (виконавець) та Публічним акціонерним товариством «Трест «Київміськбуд-3» (замовник) укладено Договір № 83 про виготовлення та поставку товару, відповідно до умов якого виконавець зобов'язується в порядку та на умовах, визначених цим договором, виготовити замовнику замовлений товар (бетон, бетонні вироби і конструкції, інший товар, відповідно до прас-листа виконавця) по узгодженню сторін виконати його доставку, а замовник зобов'язується своєчасно прийняти замовлений товар, та здійснити його оплату на умовах даного договору.

Відповідно до п. 1.2 Договору № 83 про виготовлення та поставку товару від 15.02.2012 предметом виготовлення та поставки є товар згідно з попереднім замовленням.

Відповідно до п. 7.1 Договору № 83 про виготовлення та поставку товару від 15.02.2012 відпуск товару здійснюється по вільним відпускним цінам. Ціна товару, що входить у партію поставки, вказується виконавцем у рахунках-фактурах і вважається погодженою замовником, у разі прийняття товару.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Дослідивши зміст укладеного між позивачем та відповідачем договору, суд дійшов висновку, що за своєю правовою природою Договір № 83 про виготовлення та поставку товару від 15.02.2012 є договором поставки.

Відповідно до ч. 1 ст. 265 Господарського кодексу України, за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до статті 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч.ч. 1. 2 ст. 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

З аналізу Договору № 83 про виготовлення та поставку товару від 15.02.2012 вбачається, що він є рамковим договором, тобто таким, що укладений з метою багаторазового застосування, який містить загальні умови поставки товару постачальником, та при цьому погодження істотних умов (найменування товару, кількість, вартість) кожного окремого зобов'язання з поставки товару повинно здійснюватись шляхом подання відповідачем відповідних замовлень, а також шляхом складення сторонами накладних (товарно-транспортних, фактичних або видаткових).

При цьому, згідно з п. 10.1 Договору № 83 про виготовлення та поставку товару від 15.02.2012 договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами і діє до 31.12.2012, а в частині взаєморозрахунків - до повного розрахунку між сторонами. Якщо за один місяць до закінчення терміну дії цього договору жодна із сторін не повідомила іншу сторону про свій намір припинити дію договору, його дія автоматично продовжується на кожний наступний календарний рік на тих самих умовах.

З огляду на те, що сторонами не надано суду доказів повідомлення іншої сторони про намір припинити дію Договору № 83 про виготовлення та поставку товару від 15.02.2012, суд дійшов висновку, що у період, в якому позивач поставив відповідачу товар за спірними видатковими накладними, вказаний договір був чинним.

Відповідно до п. 5.2 Договору № 83 про виготовлення та поставку товару від 15.02.2012 товар вважається поставленим замовнику з моменту його отримання в пункті призначення, згідно з замовленням, представником одержувача, який вказується замовником, на підставі товарно-транспортних накладних.

Відповідно до п. 6.6 Договору № 83 про виготовлення та поставку товару від 15.02.2012 передача товару здійснюється за видатковою накладною та товарно-транспортною накладною, в якій вказується найменування, кількість, узгоджена ціна та загальна вартість товару, що поставляється. У разі здійснення постачання товарів виконавцем, постачання яких має безперервний або ритмічний характер, замовнику може бути виписана зведена податкова накладна, виходячи із визначеної у договорі періодичності оплати поставленого товару (один раз на п'ять днів, один раз на десять днів, тощо), але не рідше одного разу на місяць і не пізніше останнього дня місяця; в інших випадках виписується податкова накладна на партію поставленого товару.

Відповідно до п. 6.7 Договору № 83 про виготовлення та поставку товару від 15.02.2012 дата, години та хвилини поставки вказуються у товарно-транспортних накладних про прийняття товару, що є датою поставки товару.

Згідно з п. 6.9 Договору № 83 про виготовлення та поставку товару від 15.02.2012 про отримання товару на об'єкті поставки, уповноважена особа замовника зобов'язаня розписатися у товарно-транспортній накладній та поставити штамп.

Згідно з п. 2.1 Договору № 83 про виготовлення та поставку товару від 15.02.2012 кількість товарів, що підлягають виготовленню по поставці, їх часткове співвідношення (асортимент, сортамент, номенклатура) за сортами, групами, підгрупами, видами, марками, типами визначаються у заявках замовника, рахунках-фактурах виконавця та накладних (товарно-транспортних, фактичних або видаткових).

Згідно з п. 7.11 Договору № 83 про виготовлення та поставку товару від 15.02.2012 кількість отриманого товару при розрахунках сторони визначають кожний місяць на підставі накладних на фактично отриманий товар, станом на 24-у годину останнього дня місяця, про що сторони підписують акт узгодження. Замовник зобов'язаний після надання виконавцем акту узгодження, підписати його та поставити печатку і в термін протягом 3-х календарних днів повернути виконавцю.

Позивачем долучено до позовної заяви копію зведеної накладної № 1483 від 28.02.2014 за фактичний відпуск товарно-матеріальних цінностей за період з 01.02.2014 по 28.02.2014 за Договором № 83 про виготовлення та поставку товару від 15.02.2012 (накладна на фактично отриманий товар відповідно до п. 7.11 Договору № 83 про виготовлення та поставку товару від 15.02.2012), яка підписана уповноваженими представниками позивача та відповідача (ОСОБА_3.) та скріплена печатками Публічного акціонерного товариства «Завод залізобетонних конструкцій ім. Світлани Ковальської» та Публічного акціонерного товариства «Трест «Київміськбуд-3».

Із вказаної зведеної накладної № 1483 від 28.02.2014 вбачається, що 25.02.2014 позивач поставив відповідачу товар за накладною № 6364 від 25.02.2014 та накладною № 6403 від 25.02.2014, а 28.02.2014 - товар за накладною № 6906 від 28.02.2014 та № 6909 від 28.02.2014.

Крім того, із вказаної зведеної накладної № 1483 від 28.02.2014 вбачається, що товар за накладними № 6364 від 25.02.2014, № 6906 від 28.02.2014 та № 6909 від 28.02.2014 був отриманий представником відповідача ОСОБА_4, якого було уповноважено відповідачем на отримання вказаного товару довіреністю № 116 від 03.02.2014 (копія довіреності долучена позивачем до позовної заяви), а товар за накладною № 6403 від 25.02.2014 був отриманий представником відповідача ОСОБА_5, яку було уповноважено на отримання товару довіреністю № 117 від 03.02.2014 (копія довіреності долучена позивачем до позовної заяви).

Згідно з п. 7.11 Договору № 83 про виготовлення та поставку товару від 15.02.2012 кількість отриманого товару при розрахунках сторони визначають кожний місяць на підставі накладних на фактично отриманий товар, станом на 24-у годину останнього дня місяця, про що сторони підписують акт узгодження. Замовник зобов'язаний після надання виконавцем акту узгодження, підписати його та поставити печатку і в термін протягом 3-х календарних днів повернути виконавцю.

Судом встановлено, що 06.03.2014 між сторонами було складено акт звірки взаєморозрахунків за Договором № 83 про виготовлення та поставку товару від 15.02.2012 за період з 03.02.2014 по 28.02.2014 (вказаний акт підписаний уповноваженими представниками сторін та скріплений печатками юридичних осіб позивача та відповідача; копія долучена позивачем до позовної заяви), з якого вбачається, що 25.02.2014 позивач поставив відповідачу товар на суму 23419 грн. 51 коп. за накладною № 6364 від 25.02.2014, 25.02.2014 - товар на суму 5292 грн. 43 коп. за накладною № 6403 від 25.02.2014, 28.02.2014 - товар на суму 16798 грн. 46 коп. за накладною № 6906 від 28.02.2014 та 28.02.2014 - товар на суму 4263 грн. 05 коп. за накладною № 6909 від 28.02.2014, що разом становить 49773 грн. 45 коп.

23.12.2016 через відділ діловодства суду відповідачем подано клопотання про витребування доказів, в якому відповідач просив суд витребувати у позивача товарно-транспортні накладні, за якими здійснювалась поставка товару, стягнення заборгованості з оплати якого є предметом позову, та довіреність, видану на ім'я ОСОБА_3, чий підпис міститься у зведених видаткових накладних, копії яких долучено позивачем до позовної заяви.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.12.2016, відповідно до ст. 38 Господарського процесуального кодексу України, витребувано від позивача копії всіх товарно-транспортних та видаткових накладних, на підставі яких здійснювалась поставка товару (відповідно до п. 5.2 Договору № 83 про виготовлення та поставку товару від 15.02.2012), стягнення заборгованості за якими є предметом позову; та копії всіх довіреностей, якими було уповноважено представників відповідача на отримання товару за спірними товарно-транспортними та видатковими накладними.

Однак, позивачем не надано суду копій відповідних товарно-транспортних накладних.

Разом з тим, 27.12.2016 позивачем долучено до матеріалів справи накладну № 6364 від 25.02.2014 на суму 23419 грн. 51 коп., накладну № 6403 від 25.02.2014 на суму 5292 грн. 43 коп., накладну № 6906 від 28.02.2014 на суму 16798 грн. 46 коп. та накладну № 6909 від 28.02.2014.

Судом встановлено, що вказані накладні підписані лише позивачем та містять відбиток печатки лише Публічного акціонерного товариства «Завод залізобетонних конструкцій ім. Світлани Ковальської».

У письмових поясненнях, поданих до суду 27.12.2016, позивач зазначив, що відвантаження та підтвердження отримання товару покупцями відбувається підписанням щомісячних зведених накладних, в яких відображаються щоденні поставки товару. Окремі накладні на кожну поставку формуються в електронному вигляді в програмі «ІТ підприємство» Публічного акціонерного товариства «Завод залізобетонних конструкцій ім. Світлани Ковальської», а тому позивач може надати суду спірні накладні лише за підписом позивача.

У відзиві на позовну заяву відповідач зазначив, що позивачем не доведено суду належними та допустимими доказами порушення прав та інтересів відповідачем, оскільки умовами Договору № 83 про виготовлення та поставку товару від 15.02.2012, передбачено, що товар поставляється саме за товарно-транспортними накладними, які позивачем надано не було. Таким чином, як стверджує відповідач, у зв'язку з відсутністю товарно-транспортних накладних, не настав строк та не виник обов'язок здійснення відповідачем оплати товару, та не відбулось порушення прав позивача в цілому.

Однак, суд вважає такі твердження відповідача необгрунтованими з огляду на таке.

Так, обов'язок покупця (відповідача) з оплати товару виникає безпосередньо з факту здійснення постачальником (позивачем) поставки товару та прийняття товару покупцем (відповідачем). При цьому, форма (вид) документу, яким сторони відобразили сам факт поставки товару (яким оформили факт здійснення поставки) - видаткова накладна, товарно-транспортна накладна, акт приймання-передачі продукції, тощо, не впливає на обов'язок покупця оплатити товар та не звільняє покупця від обов'язку з оплати товару у випадку оформлення поставки товару іншим документом, ніж той, що передбачений умовами договору.

Суд зазначає, що предметом доказування є саме встановлення обставин виникнення між сторонами господарських правовідносин з поставки товару, а саме, - факту поставки продавцем та отримання товару покупцем, а не правильність складення документів бухгалтерського обліку та звітності відповідно до вимог Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».

Так, матеріалами справи підтверджується факт поставки позивачем відповідачу товару на суму 49773 грн. 45 коп. у період з 25.02.2014 по 28.02.2014, а саме зведеною накладною № 1483 від 28.02.2014 та актом звірки взаєморозрахунків від 06.03.2014, а тому відсутність відповідних товарно-транспортних накладних не свідчить про ненастання у відповідача обов'язку здійснити оплату за вказаний товар.

При цьому, сам факт поставки позивачем товару на суму 49773 грн. 45 коп. у період з 25.02.2014 по 28.02.2014 відповідачем у відзиві на позовну заяву та у судових засіданнях не заперечувався.

Аналогічно, відсутність в матеріалах справи довіреності, якою було уповноважено ОСОБА_3 на підписання зведеної накладної № 1483 від 28.02.2014 від імені Публічного акціонерного товариства «Трест «Київміськбуд-3», не спростовує факту поставки позивачем товару за накладними № 6364 від 25.02.2014 на суму 23419 грн. 51 коп., № 6403 від 25.02.2014 на суму 5292 грн. 43 коп., № 6906 від 28.02.2014 на суму 16798 грн. 46 коп. та № 6909 від 28.02.2014, оскільки факт поставки товару за вказаними накладними підтверджується, як встановлено судом, відповідними довіреностями, якими було уповноважено представників відповідача на отримання товару за спірними накладними та актом звірки взаєморозрахунків від 06.03.2014, та не заперечувався відповідачем у відзиві на позовну заяву та у судових засіданнях.

При цьому, зведена накладна № 1483 від 28.02.2014 скріплена печаткою Публічного акціонерного товариства «Трест «Київміськбуд-3», а позивачем долучено до позовної заяви копії відповідних довіреностей № 116 та № 117, якими було уповноважено відповідних осіб відповідача на отримання товару, поставленого позивачем за накладними № 6364 від 25.02.2014 на суму 23419 грн. 51 коп., № 6403 від 25.02.2014 на суму 5292 грн. 43 коп., № 6906 від 28.02.2014 на суму 16798 грн. 46 коп. та № 6909 від 28.02.2014, що відображено у зведеній накладній № 1483 від 28.02.2014.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що у період з 25.02.2014 по 28.02.2014 позивач поставив відповідачу товар на загальну суму 49773 грн. 45 коп., а саме 25.02.2014 - товар на суму 23419 грн. 51 коп., 25.02.2014 - товар на суму 5292 грн. 43 коп., 28.02.2014 - товар на суму 16798 грн. 46 коп. та 28.02.2014 - товар на суму 4263 грн. 05 коп., що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з п. 7.4 Договору № 83 про виготовлення та поставку товару від 15.02.2012 оплата здійснюється замовником на підставі цього договору та рахунків-фактур, виставлених виконавцем на вартість партії товару. При здійсненні розрахунків замовник зобов'язаний зазначати в платіжному документі номер та дату даного договору.

Суд зазначає, що умова Договору № 83 про виготовлення та поставку товару від 15.02.2012, викладена в п. 7.4, відповідно до якої оплата здійснюється на підставі рахунків-фактур, виставлених виконавцем, по суті не містить конкретно визначеного строку здійснення оплати.

Відповідно до ст. 251 Цивільного кодексу України, строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк та термін можуть бути визначені актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду.

Згідно зі ст. 252 Цивільного кодексу України, строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

Відповідно до ч. 1 ст. 253 Цивільного кодексу України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Таким чином, умова укладеного між сторонами договору, що оплата здійснюється на підставі рахунків-фактур, виставлених виконавцем, не містить вказівку на подію, яка має неминуче настати, конкретну календарну дату, або чітко визначений період у часі.

Так само, виставлення рахунку позивачем не може розглядатись як подія, з якою пов'язано початок перебігу строку виникнення зобов'язання, оскільки подія є об'єктивним явищем, що не залежить від волі учасників правовідносин, тоді як виставлення рахунку є саме дією, яка є вираженням суб'єктивної волі учасників правовідносин.

Крім того, у Постанові Верховного Суду України від 12.11.2009 у справі № 25/64-09 висловлено правову позицію, що рахунок-фактура є документом, який містить тільки платіжні реквізити, на які потрібно перерахувати кошти; ненадання рахунку-фактури не є відкладальною умовою у розумінні статті 212 ЦК України та не є простроченням кредитора в розумінні ст. 613 ЦК України; тому наявність або відсутність рахунку-фактури не звільняє відповідача від обов'язку сплатити заборгованість.

Відповідно до п. 7.5 Договору № 83 про виготовлення та поставку товару від 15.02.2012 замовник зобов'язаний оплатити отриманий товар протягом 15 календарних днів з моменту його поставки, згідно з умовами п. 5 даного договору.

Відповідно до ч. 5 ст. 254 Цивільного кодексу України, якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день.

Таким чином, суд дійшов висновку, що відповідач повинен був здійснити оплату товару, поставленого позивачем за накладною № 6364 від 25.02.2014 на суму 23419 грн. 51 коп., у строк до 12.03.2014 (включно), за накладною № 6403 від 25.02.2014 на суму 5292 грн. 43 коп. - у строк до 12.03.2014 (включно), за накладною № 6906 від 28.02.2014 - у строк до 17.03.2014 (включно) та за накладною № 6909 від 28.02.2014 - у строк до 17.03.2014 (включно) - враховуючи, що 15.03.2014 був вихідним днем (з урахуванням положень ч. 5 ст. 254 Цивільного кодексу України).

Судом встановлено, що у спірному періоді (з 25.02.2014 по 28.02.2014) відповідач сплатив позивачу грошові кошти у розмірі 80000 грн. 00 коп., що підтверджується банківською випискою з рахунку позивача станом на 27.02.2014 (копія долучена позивачем до матеріалів справи у судовому засіданні 17.01.2017) та відображено у складеному сторонами акті звірки взаєморозрахунків станом на 06.03.2014.

Крім того, з долучених позивачем до матеріалів справи копій банківських виписок вбачається, що 03.03.2014 відповідач сплатив позивачу грошові кошти у розмірі 100000 грн. 00 коп., 05.03.2014 - грошові кошти у розмірі 100000 грн. 00 коп., 05.08.2014 - грошові кошти у розмірі 68179 грн. 63 коп., 10.11.2014 - грошові кошти у розмірі 50000 грн. 00 коп., 16.03.2015 - грошові кошти у розмірі 1000000 грн. 00 коп., 02.07.2015 - грошові кошти у розмірі 306422 грн. 00 коп., 03.07.2015 - грошові кошти у розмірі 190000 грн. 00 коп. (призначення платежу - оплата за Договором № 83 про виготовлення та поставку товару від 15.02.2012).

Крім того, судом встановлено, що 12.03.2014 відповідач сплатив позивачу грошові кошти у розмірі 50000 грн. 00 коп., 14.03.2014 - грошові кошти у розмірі 50000 грн. 00 коп., 18.03.2014 - грошові кошти у розмірі 50000 грн. 00 коп., 21.03.2014 - грошові кошти у розмірі 50000 грн. 00 коп. та 03.04.2014 - грошові кошти у розмірі 100000 грн. 00 коп. (призначення платежу - за залізобетонні вироби за Договором № 423 від 03.03.2014).

У судовому засіданні 17.01.2017 представник позивача подав письмові пояснення по справі, в яких зазначив, що вказані сплачені відповідачем грошові кошти з призначенням платежу - за Договором № 423 від 03.03.2014 за погодженням з відповідачем були зараховані позивачем в оплату заборгованості за товар, поставлений за Договором № 83 про виготовлення та поставку товару від 15.02.2012.

У позовній заяві позивач пояснив, що сплачені відповідачем грошові кошти зараховувались в оплату найдавнішої заборгованості (в оплату заборгованості, яка виникла у попередніх періодах).

Суд вважає обґрунтованим здійснений позивачем порядок зарахування сплачених відповідачем грошових коштів за Договором № 83 про виготовлення та поставку товару від 15.02.2012 з огляду на незазначення відповідачем при здійсненні оплат чіткого призначення платежу (реквізитів конкретних видаткових накладних), а зазначення лише реквізитів договору, та відсутність у вказаному договорі погоджених сторонами умов щодо порядку здійснення зарахування часткових оплат відповідача іншим чином.

При цьому, порядок зарахування позивачем сплачених відповідачем грошових коштів, сплачених як за Договором № 83 про виготовлення та поставку товару від 15.02.2012 так і тих, що були сплачені за Договором № 423 від 03.03.2014 на враховані позивачем в рахунок погашення заборгованості за Договором № 83 від 15.02.2012 (за погодженням з відповідачем) не заперечувався відповідачем у відзиві на позовну заяву та у судових засіданнях, та погоджений відповідачем в актах звірки взаєморозрахунків.

Таким чином, беручи до уваги письмові пояснення позивача, що сплачені відповідачем грошові кошти були зараховані в оплату найдавнішої заборгованості, суд дійшов висновку, що станом на дату звернення позивача з даним позовом до суду у відповідача виникла заборгованість з оплати товару, поставленого позивачем у період з 25.02.2014 по 28.02.2014 на загальну суму 49767 грн. 01 коп. (за накладними № 6364 від 25.02.2014 на суму 23419 грн. 51 коп., №6403 від 25.02.2014 на суму 5292 грн. 43 коп., № 6906 від 28.02.2014 на суму 16798 грн. 46 коп. та № 6909 від 28.02.2014 на суму 4263 грн. 05 коп.).

Вказаний розмір заборгованості Публічного акціонерного товариства «Трест «Київміськбуд-3» за Договором № 83 про виготовлення та поставку товару від 15.02.2012 на суму 49767 грн. 01 коп. також підтверджується актом звірки взаєморозрахунків від 11.01.2016, який підписаний уповноваженими представниками сторін та скріплений печатками юридичних осіб Публічного акціонерного товариства «Завод залізобетонних конструкцій ім. Світлани Ковальської» та Публічного акціонерного товариства «Трест «Київміськбуд-3» (копія долучена позивачем до позовної заяви).

При цьому, враховуючи, що сплачені відповідачем грошові кошти були зараховані позивачем в оплату найдавнішої заборгованості, суд дійшов висновку, що відповідач частково здійснив оплату товару, поставленого позивачем за накладною № 6364 від 25.02.2014 на суму 23419 грн. 51 коп. (оплата становить 6 грн. 44 коп.), у зв'язку з чим заборгованість за вказаною накладною становить 23413 грн. 07 коп. (враховуючи долучений позивачем до позовної заяви розрахунок позовних вимог; а решта спірних накладних залишились неоплаченими.

Оцінюючи подані позивачем докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Зазначене також кореспондується з положеннями статей 525, 526 Цивільного кодексу України.

Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Наявність та обсяг заборгованості Публічного акціонерного товариства «Трест «Київміськбуд-3» у розмірі 49767 грн. 01 коп. підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами та відповідачем не були спростовані належними та допустимими доказами, зокрема, відповідачем не надано суду доказів сплати заборгованості у розмірі 49767 грн. 01 коп., у зв'язку з чим позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Завод залізобетонних конструкцій ім. Світлани Ковальської» в частині стягнення з Публічного акціонерного товариства «Трест «Київміськбуд-3» суми основного боргу у розмірі 49767 грн. 01 коп. є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.

Крім того, у зв'язку з неналежним виконанням відповідачем свого обов'язку з оплати товару, позивачем було заявлено до стягнення з відповідача пеню у загальному розмірі 5138 грн. 12 коп., а саме: 2400 грн. 96 коп. пені за період з 19.03.2014 по 19.09.2014, нараховану за прострочення оплати товару, поставленого за накладною № 6364 від 25.02.2014; 542 грн. 73 коп. пені за період з 19.03.2014 по 19.09.2014, нараховану за прострочення оплати товару, поставленого за накладною № 6403 від 25.02.2014; 1750 грн. 26 коп. пені за період з 24.03.2014 по 24.09.2014, нараховану за прострочення оплати товару, поставленого за накладною № 6906 від 28.02.2014; 444 грн. 17 коп. пені за період з 24.03.2014 по 24.09.2014, нараховану за прострочення оплати товару, поставленого за накладною № 6909 від 28.02.2014.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання (частина 1 статті 230 Господарському кодексі України).

У відповідності до норм частини 1 статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Відповідно до ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання зобов'язання.

Згідно з статтею 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Стаття 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» передбачає, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до частини 6 статті 232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Відповідно до п. 8.2 Договору № 83 про виготовлення та поставку товару від 15.02.2012 за прострочення платежу замовник сплачує виконавцю пеню у розмірі 0,5% від суми простроченого платежу за кожен день прострочення, але не більше розміру, встановленого чинним законодавством.

Згідно з п. 8.4 Договору № 83 про виготовлення та поставку товару від 15.02.2012 сторони дійшли згоди щодо змінити тривалості позовної давності про стягнення неустойки (штрафу, пені), передбаченої частиною 1 ст. 259 Цивільного кодексу України, і встановили, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, встановлених розділом 8 цього договору, припиняється через три роки від дня, коли це зобов'язання повинно було бути виконане.

З наведеного пункту договору вбачається, що сторони, по суті, погодили зміну строку нарахування штрафних санкцій (пені), який передбачено ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України (нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано), встановивши, що нарахування відповідних штрафних санкцій припиняється через три роки від дня, коли це зобов'язання повинно було бути виконане.

При цьому, сторони у вказаному пункті договору хоча і зазначали, що дійшли згоди щодо зміни тривалості позовної давності про стягнення неустойки (штрафу, пені), пославшись на наявність такого права відповідно до ч. 1 ст. 259 Цивільного кодексу України, однак, по суті, так і не погодили на який конкретно строк вони змінюють (збільшують) тривалість позовної давності, та, по суті, як було зазначено судом, встановили інший строк для нарахування штрафних санкцій, ніж той який передбачено передбачений ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України (встановили, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, встановлених розділом 8 цього договору, припиняється через три роки від дня, коли це зобов'язання повинно було бути виконане).

Крім того, у судовому засіданні судом було запропоновано сторонам надати пояснення щодо розуміння п. 8.2 Договору № 83 про виготовлення та поставку товару від 15.02.2012. Представник відповідача будь-яких пояснень не надав. Представник позивача подав письмові пояснення, в яких зазначив, що умови п. 8.4 Договору № 83 про виготовлення та поставку продукції від 15.02.2012 стосуються саме строку нарахування штрафних санкцій, передбаченого ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України.

Таким чином, враховуючи надані позивачем письмові пояснення, суд дійшов висновку, що сторони у п. 8.4 Договору № 83 про виготовлення та поставку товару від 15.02.2012 погодили інший строк нарахування пені, ніж той, що визначений у ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України, та не погодили конкретного строку, на який вони вирішили змінити (збільшити) тривалість позовної давності, а отже застосуванню підлягає норма п. 1 ч. 2 ст. 258 Цивільного кодексу України.

За таких обставин, перевіривши наданий позивачем розрахунок пені, суд дійшов висновку в його обгрунтованості.

17.01.2017 через відділ діловодства Господарського суду міста Києва від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідачем було заявлено про застосування позовної давності щодо пені, заявленої до стягнення позивачем.

Згідно зі ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 258 Цивільного кодексу України, позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Згідно з ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до ч. 5 ст. 261 Цивільного кодексу України, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Пунктом 2.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 29.05.2013 р. «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» визначено, що за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Зважаючи на те, що судом встановлений факт порушення прав та законних інтересів позивача, та обґрунтованість вимог про стягнення пені за період з 19.03.2014 по 24.09.2014, у суду є підстави для застосування позовної давності в частині позовних вимог щодо стягнення з відповідача пені.

Враховуючи вищевикладене, беручи до уваги дату звернення позивача з даним позовом до суду (02.12.2016 - відповідно до вхідного реєстраційного штампу суду на позовній заяві), дату виникнення прострочення виконання зобов'язання за кожною накладною окремо (з 13.03.2014 за накладними № 6364 та № 6403 від 25.02.2014 та з 18.03.2014 за накладними № 6906 та № 6909 від 28.02.2014) та положення ч. 5 ст. 261 Цивільного кодексу України та межі заявленого позивачем періоду щодо нарахування пені - з 19.03.2014 по 24.09.2014, суд дійшов висновку, що позовна давність в частині вказаних позовних вимог сплила, у зв'язку з чим позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Завод залізобетонних конструкцій ім. Світлани Ковальської» в частині стягнення з Публічного акціонерного товариства «Трест «Київміськбуд-3» пені у розмірі 5138 грн. 12 коп. задоволенню не підлягають.

При цьому, як було встановлено судом, сторонами не досягнено згоди щодо конкретного строку зміни тривалості (збільшення) позовної давності в частині стягнення пені.

При цьому, доказів переривання позовної давності (відповідно до ст. 264 Цивільного кодексу України) позивачем суду не надано, в тому числі не надано доказів часткової сплати пені за вказаний період.

Крім того, позивачем було заявлено до стягнення з відповідача 3% річних у загальному розмірі 4028 грн. 61 коп., а саме: 1899 грн. 35 коп. 3% річних за період з 19.03.2014 по 29.11.2016 за прострочення оплати товару, поставленого за накладною № 6364 від 25.02.2014; 429 грн. 34 коп. 3% річних за період з 19.03.2014 по 29.11.2016 за прострочення оплати товару, поставленого за накладною № 6403 від 25.02.2014; 1355 грн. 84 коп. 3% річних за період з 24.03.2014 по 29.11.2016 за прострочення оплати товару, поставленого за накладною № 6906 від 28.02.2014; 344 грн. 08 коп. 3% річних за період з 24.03.2014 по 29.11.2016 за прострочення оплати товару, поставленого за накладною № 6909 від 28.02.2014.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно з пунктом 4.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року N 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» сплата трьох процентів від простроченої суми (якщо інший розмір не встановлений договором або законом) не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним утримуваними коштами, належними до сплати кредиторові.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок 3% річних, суд дійшов висновку в його необґрунтованості, оскільки позивачем не враховано календарну кількість днів у 2016 році (366 днів), що повинно бути взято до уваги при здійсненні розрахунку 3% річних.

З огляду на викладене, суд здійснив власний розрахунок 3% річних за прострочення оплати товару, поставленого позивачем за вказаними накладними (в межах заявленого позивачем періоду нарахування).

Сума боргу (грн) - за накладною № 6364 від 25.02.2014Період простроченняКількість днів простроченняРозмір процентів річнихЗагальна сума процентів
23413.0719.03.2014 - 31.12.20156533%1256,61
23413.0701.01.2016 - 29.11.20163343%640,98
Всього:1897,59

Сума боргу (грн) - за накладною № 6403 від 25.02.2014Період простроченняКількість днів простроченняРозмір процентів річнихЗагальна сума процентів
5292.4319.03.2014 - 31.12.20156533 %284,05
5292.4301.01.2016 - 29.11.20163343 %144,89
Всього:428,94

Сума боргу (грн) - за накладною. № 6906 від 28.02.2014Період простроченняКількість днів простроченняРозмір процентів річнихЗагальна сума процентів
16798.4624.03.2014 - 31.12.20156483 %894,69
16798.4601.01.2016 - 29.11.20163343 %459,89
Всього:1354,58
Сума боргу (грн) - за накладною № 6909 від 28.02.2014Період простроченняКількість днів простроченняРозмір процентів річнихЗагальна сума процентів
4263.0524.03.2014 - 31.12.20156483 %227,05
4263.0501.01.2016 - 29.11.20163343 %116,71
Всього:343,76
Таким чином, обгрунтованим розміром 3% річних, що підлягають стягненню з відповідача, є 4024 грн. 87 коп., у зв'язку з чим позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Завод залізобетонних конструкцій ім. Світлани Ковальської» в частині стягнення з Публічного акціонерного товариства «Трест «Київміськбуд-3» 3% річних у розмірі 4028 грн. 61 коп. підлягають частковому задоволенню у розмірі 4024 грн. 87 коп.

Також, позивачем було заявлено до стягнення з відповідача інфляційні втрати у розмірі 44801 грн. 27 коп. за загальний період нарахування з 19.03.2014 по 29.11.2016.

Згідно з положеннями пунктів 3.1 та 3.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року N 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок інфляційних втрат, суд дійшов висновку в його обгрунтованості, у зв'язку з чим позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Завод залізобетонних конструкцій ім. Світлани Ковальської» в частині стягнення з Публічного акціонерного товариства «Трест «Київміськбуд-3» інфляційних втрат у розмірі 44801 грн. 27 коп. підлягають задоволенню у повному обсязі.

Згідно з частиною 1 статті 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст. 43, ч. 1 ст. 49, ст.ст. 82, 82-1, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Трест «Київміськбуд-3» (03058, м. Київ, вул. Леваневського, буд. 5; ідентифікаційний код: 04012678) на користь Публічного акціонерного товариства «Завод залізобетонних конструкцій ім. Світлани Ковальської» (01013,м. Київ, вул. Будіндустрії, буд. 7; ідентифікаційний код: 05523398) суму основного боргу у розмірі 49767 (сорок дев'ять тисяч сімсот шістдесят сім) грн. 01 коп., 3% річних у розмірі 4024 (чотири тисячі двадцять чотири) грн. 87 коп., інфляційні втрати у розмірі 44801 (сорок чотири тисячі вісімсот одна) грн. 27 коп. та судовий збір у розмірі 1478 (одна тисяча чотириста сімдесят вісім) грн. 90 коп.

3. В іншій частині позову відмовити.

4. Після набранням рішенням законної сили видати наказ.

Відповідно до частини 5 статті 85 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного господарського суду шляхом подання, протягом 10 днів з дня складання повного рішення, апеляційної скарги через Господарський суд міста Києва.

Повне рішення складено: 24.01.2017

Суддя І.М. Отрош