ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.01.2017р. Справа№ 914/2800/16

Колегія суддів Господарського суду Львівської області в складі: Головуючий суддя: Пазичев В.М., суддя: Горецька З.В., суддя: Трускавецький В.П. розглянувши матеріали справи:

за позовом: Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (м. Київ)

до відповідача: Комунального підприємства «Бродитеплоенерго» (м. Броди, Львівська обл.)

про: стягнення 190556,31 грн. пені, 32736,95 грн. 3 % річних, 297272,67 грн. інфляційних втрат

Головуючий суддя: Пазичев В.М.

Суддя: Горецька З.В.

Суддя: Трускавецький В.П.

При секретарі: Черменєва В.С.

Представники:

від позивача: ОСОБА_1 довіреність № 14-167 від 11.06.2014 року.

від відповідача: Не зявився.

Суть спору: На розгляд Господарського суду Львівської області подано позов Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» до Комунального підприємства «Бродитеплоенерго» про стягнення 190556,31 грн. пені, 32736,95 грн. 3 % річних, 297272,67 грн. інфляційних втрат.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 03.11.2016 року порушено провадження у справі і призначено до розгляду на 10.11.2016 року. Ухвалою суду від 10.11.2016 року розгляд справи відкладено до 17.11.2016 року, у звязку з відсутністю представників позивача та відповідача. Ухвалою суду від 17.11.2016 року розгляд справи відкладено до 23.11.2016 року, у звязку з відсутністю представників позивача та відповідача. Ухвалою суду від 23.11.2016 року розгляд справи відкладено до 01.12.2016 року, у звязку з відсутністю представників позивача та відповідача. Ухвалою суду від 01.12.2016 року розгляд справи відкладено до 21.12.2016 року, у звязку з відсутністю представника відповідача та для надання доказів.

Ухвалою суду від 20.12.2016 року призначено колегіальний розгляд справи № 914/2800/16 у складі трьох суддів.

Ухвалою суду від 21.12.2016 року розгляд справи відкладено до 12.01.2017 року, в звязку з відсутністю представників позивача та відповідача.

Позивач вимог ухвали суду про порушення провадження у справі від 03.11.2016 року, про відкладення 10.11.2016 року, від 17.11.2016 року, від 23.11.2016 року, від 01.12.2016 року, від 21.12.2016 року виконав частково, явку повноважного представника в судове засідання забезпечив.

01.12.2016 року за вх. № 5739/16 позивач подав клопотання про продовження строку розгляду справи понад такий, що встановлений ст. 69 ГПК України та відкладення розгляду справи. Клопотання позивача задоволено. Продовжено строк розгляду справи на 15 днів.

20.12.2016 року за вх. № 50965/16 позивач подав клопотання про долучення додаткових доказів до матеріалів справи.

Відповідач вимог ухвали суду про порушення провадження у справі від 03.11.2016 року, про відкладення від 10.11.2016 року, від 17.11.2016 року, від 23.11.2016 року, від 01.12.2016 року, від 21.12.2016 року не виконав, явку повноважного представника в судове засідання не забезпечив, хоча і був своєчасно, належним чином, відповідно до ст.64 ГПК України, повідомлений про час, місце і дату розгляду справи, що підтверджується копією Списку № 1325 згрупованих внутрішніх поштових відправлень рекомендованих листів за 26.12.2016 р., а явка відповідача була визнана судом та визначена в ухвалах суду обовязковою.

16.12.2016 року за вх. № 50619/16 відповідач подав пояснення по справі.

10.01.2017 року за вх. № 566/17 відповідач подав клопотання про розгляд справи за відсутності представника відповідача.

Відповідно до ст. 85 ГПК України, вступну і резолютивну частини рішення виготовлено, підписано та оголошено 12.01.2017 року.

Розглянувши матеріали і документи, подані сторонами, заслухавши пояснення представників сторін, зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, сукупно оцінивши докази, які мають значення для справи, суд встановив наступне:

Як зазначено у позовній заяві, 20 листопада 2013 року між Публічним акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (надалі - позивач, Компанія, Постачальник) та КП «Бродитеплоенерго» (надалі - відповідач, Покупець) був укладений Договір № 1022/14-ТЕ-21 купівлі-продажу природного газу (надалі - Договір).

Відповідно до п. 1.1 Договору, Продавець зобов'язувався передати Покупцеві природний газ (надалі - газ), а Покупець зобов'язується прийняти і оплатити природний газ в обсязі, на умовах цього Договору.

Позивач зазначає, що на виконання умов Договору, він поставив протягом січня-квітня 2014 року, жовтня-грудня 2014 року, а відповідач прийняв природний газ на загальну суму 2698 512,56 грн., що підтверджується актами приймання - передачі природного газу. Відповідач, в свою чергу, свої зобов'язання за Договором виконав, але з простроченням строків, передбачених умовами Договору.

Позивач звертає увагу на те, що відповідно до п. 6.1 Договору, оплата за газ здійснюється Покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% оплати вартості обсягів газу в термін до 14 числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України, ст. 193 ГК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Пунктом 7.2 Договору передбачено, що, Покупець зобов'язується сплатити Продавцю, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу.

Відповідно до п. 9.3. Договору, строк, у межах якого Сторони можуть звернутися до суду про захист своїх прав за цим договором (строк позовної давності), у тому числі щодо стягнення основної заборгованості, штрафів, пені, відсотків річних, інфляційних нарахувань, встановлюється тривалістю у 5 (п'ять) років.

За твердженням позивача, розмір пені складає 190556,31 грн.

Частина 2 ст. 625 ЦК України передбачає, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

На думку позивача, оскільки відповідачем не виконані умови Договору щодо оплати отриманого природного газу, тому він зобов'язаний сплатити на користь позивача інфляційні втрати у розмірі 297272,67 грн., а також три проценти річних від простроченої суми, розмір яких складає 32736,95 грн., відповідно.

Підсумовуючи наведе, за твердженням позивача, відповідач зобов'язаний сплатити позивачу пеню у розмірі 190556,31 грн., три відсотки річних у розмірі 32736,95 грн., інфляційні втрати у розмірі 297272,67 грн., що загалом становить 520565 (п'ятсот двадцять тисяч п'ятсот шістдесят п'ять) грн. 92 коп.

У відзиві на позовну заяву відповідач зазначає, що по даному договору підприємство закупило природний газ для потреб населення. У звязку з тим, що підприємство знаходиться у важкому фінансовому становищі (заборгованість населення по оплаті за отримані послуги, висока ціна газу, економічно необгрунтовані тарифи), розрахунки за газ проводяться не у встановлені договором строки, хоча по даному Договору підприємство повністю розрахувалося за отриманий газ. Від сплати штрафних санкцій відповідач відмовляється, мотивуючи тим, що підприємство з незалежних від нього причин зволікає з оплатою. Нарахування даних санкцій призведе до збільшення загального боргу підприємства перед ПАТ «НАК «Нафтогаз України».

При прийнятті рішення суд виходив з наступного:

Відповідно до ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Згідно п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Згідно до ст. 173 ГК України, господарським визнається зобовязання, що виникає між субєктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених Господарським кодексом України, в силу якого один субєкт (зобовязана сторона, в тому числі боржник) зобовязаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого субєкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший субєкт (управнена сторона, в тому числі кредитор) має право вимагати від зобовязаної сторони виконання її обовязку.

Відповідно до ст. 179 ГК України, майново-господарські зобовязання, які виникають між субєктами господарювання або між субєктами господарювання і негосподарюючими субєктами юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобовязаннями.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до вимог ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. В силу статті 525 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно із вимогами ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Пунктом 3 ст. 611 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом, відповідно до ст. 612 Цивільного кодексу України.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог вказаного кодексу. Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, що, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно ст. 230 ГК України, штрафними санкціями в цьому Кодексі визначаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до ч. 6 ст. 231 Господарського кодексу України, штрафні санкції, зокрема, у вигляді пені, за порушення грошових зобовязань встановлюється у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за весь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

У відповідності до ч. 1 ст. 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання.

Згідно ч. 2 ст. 549 ЦК України, штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобовязання.

Згідно ч.ч. 1, 6 ст. 265 ГК України, за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму. Реалізація суб'єктами господарювання товарів негосподарюючим суб'єктам здійснюється за правилами про договори купівлі-продажу. До відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу.

Згідно ст. 712 ЦК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Законом можуть бути передбачені особливості регулювання укладення та виконання договорів поставки, у тому числі договору поставки товару для державних потреб.

Згідно ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Як встановлено в ході судового розгляду справи, 20 листопада 2013 року між Публічним акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (надалі - позивач, Компанія, Постачальник) та КП «Бродитеплоенерго» (надалі - відповідач, Покупець) був укладений Договір № 1022/14-ТЕ-21 купівлі-продажу природного газу (надалі -Договір).

Відповідно до п. 1.1 Договору, Продавець зобов'язувався передати Покупцеві природний газ (надалі - газ), а Покупець зобов'язується прийняти і оплатити природний газ в обсязі, на умовах цього договору.

На виконання умов Договору, позивач поставив протягом січня-квітня 2014 року, жовтня-грудня 2014 року, а відповідач прийняв природний газ на загальну суму 2698 512,56 грн., що підтверджується актами приймання - передачі природного газу. Відповідач, в свою чергу, свої зобов'язання за Договором виконав, але з простроченням строків, передбачених умовами Договору.

Відповідно до п. 6.1 Договору, оплата за газ здійснюється Покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% оплати вартості обсягів газу в термін до 14 числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України, ст. 193 ГК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Пунктом 7.2 Договору передбачено, що, Покупець зобов'язується сплатити Продавцю, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу.

Відповідно до п. 9.3. Договору, строк у межах якого Сторони можуть звернутися до суду про захист своїх прав за цим договором (строк позовної давності), у тому числі щодо стягнення основної заборгованості, штрафів, пені, відсотків річних, інфляційних нарахувань, встановлюється тривалістю у 5 (п'ять) років.

За твердженням позивача, розмір пені складає 190556,31 грн. На думку позивача, оскільки, відповідачем не виконані умови Договору щодо оплати отриманого природного газу, тому він зобов'язаний сплатити на користь позивача інфляційні втрати у розмірі 297272,67 грн., а також три проценти річних від простроченої суми, розмір яких складає 32736,95 грн. відповідно.

Однак, суд, перевіривши розрахунок пені (з урахуванням положень пункту 1.9 постанови Пленуму Вищого господарського суду України у Постанові Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань від 17.12.2013 р. № 14, а також з врахуванням ч. 5 ст. 254 ЦК України, де зазначено, що якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день), дійшов висновку, що вимога позивача про стягнення 190556,31 грн. підлягає до задоволення частково, адже позивачем нараховано пеню також на дати фактичної сплати суми заборгованості, що не є вірним. Відтак, до задоволення підлягає сума пені у розмірі 189653,20 грн.

Також, суд, здійснивши перерахунок 3% річних та інфляційних втрат, з врахуванням ч. 5 ст. 254 ЦК України, дійшов до висновку про правомірність нарахувань трьох відсотків річних у розмірі 32713,59 грн. та інфляційних втрат в розмірі 297272,67 грн.

Відповідно до статті 34 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Враховуючи, що позивачем представлено достатньо обєктивних та переконливих доказів в підтвердження частини своїх позовних вимог, а відповідач позовні вимоги не заперечив, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» до Комунального підприємства «Бродитеплоенерго» в частині стягнення 189653,20 грн. пені, 32713,59 грн. 3 % річних, 297272,67 грн. інфляційних втрат є обґрунтованими та підлягають до задоволення.

Згідно ст. 44 ГПК України, судові витрати складаються з судового збору, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката та інших витрат, пов'язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Згідно ч.1 ст. 3 Закону України «Про судовий збір», судовий збір справляється: за подання до суду позовної заяви та іншої заяви, передбаченої процесуальним законодавством; за подання до суду апеляційної і касаційної скарг на судові рішення, заяви про перегляд судового рішення у зв'язку з нововиявленими обставинами, заяви про скасування рішення третейського суду, заяви про видачу виконавчого документа на примусове виконання рішення третейського суду та заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом України; за видачу судами документів.

Згідно ч.1 ст.4 Закону України «Про судовий збір», судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Згідно п. 2 ч. 2 ст.4 Закону України «Про судовий збір», ставки судового збору встановлюються у таких розмірах: за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру 1,5 відсотки ціни позову, але не менше 1 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 150 розмірів мінімальних заробітних плат.

Як доказ сплати судових витрат, позивач подав платіжне доручення № 4008169 від 21.10.2016 року на суму 7809,00 грн. про сплату судового збору.

Господарські витрати, відповідно до ст. 49 ГПК України, слід покласти на сторони пропорційно задоволених позовних вимог.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. 43, 33, 43, 49, 82, 83, 84, 85 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задоволити частково.

2. Стягнути з Комунального підприємства Бродитеплоенерго (80600, Львівська область, м. Броди, вул. Гончарська, 3-А; ідентифікаційний код 05445639) на користь Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (01001, м. Київ, вул. Б. Хмельницького, 6, ) 189653 (сто вісімдесят девять тисяч шістсот пятдесят три) грн. 20 коп. пені, 32713 (тридцять дві тисячі сімсот тринадцять) грн. 59 коп. 3 % річних, 297272 (двісті девяносто сім тисяч двісті сімдесят дві) грн. 67 коп. інфляційних втрат та 7794 (сім тисяч сімсот девяносто чотири) грн. 59 коп. судового збору.

3. В решті частині позовних вимог відмовити.

4. Наказ видати, в порядку ст. 116 ГПК України, після набрання рішенням законної сили.

Головуючий суддя Пазичев В.М.

Суддя Горецька З.В.

Суддя Трускавецький В.П.

Повний текст рішення виготовлено 16.01.2017 року.