ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" січня 2017 р. Справа № 914/1715/16

Львівський апеляційний господарський суд в складі колегії:

Головуючого судді Дубник О.П.

суддів Матущак О.І.

Скрипчук О.С.

при секретарі Лагдан Ю.О.

розглянув апеляційну скаргу Заступника прокурора Львівської області №05/2-991вих.16 від 20.09.2016р. (вх. № 01-05/4681/16 від 29.09.2016р.)

на рішення Господарського суду Львівської області від 05.09.2016 р.

у справі № 914/1715/16 (суддя Березяк Н.Є.)

за позовом: Заступника прокурора Львівської області в інтересах держави в особі Львівської обласної державної адміністрації

до відповідача-1: Радехівська районна державна адміністрація, м. Радехів

до відповідача-2: ТзОВ "Стоянівський торфобрикетний завод", с. Стоянів

за участю третьої особи-1 без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Державна інспекція сільського господарства у Львівській області

за участю третьої особи-2 без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Головне управління Держгеокадастру у Львівській області

про визнання протиправними та скасування розпоряджень, визнання недійсним договору оренди землі від 28.10.2008 року, та повернення земельної ділянки.

за участю представників:

від прокуратури: Макогон Ю.І. -прокурор відділу Прокуратури Львівської області (посвідчення № 020325 від 06.09.2013р.);

від позивача: не з'явився (належно повідомлений);

від відповідача-1: Басарабчук В.С.- представник (довіреність в матеріалах справи);

від відповідача-2: Асташкін А.В.- представник (довіреність в матеріалах справи);

від третьої особи-1: не з'явився (належно повідомлений);

від третьої особи-2: не з'явився (належно повідомлений).

Судом роз'яснено права та обов'язки, передбачені ст.ст. 20, 22, 28, 29 Господарського процесуального кодексу України (надалі -ГПК України).

Відводів складу суду в порядку ст.20 ГПК України не заявлялось. Заяв про технічну фіксацію судового процесу від учасників судового процесу не надходило, у зв'язку з чим хід судового засідання фіксується у протоколі.

Позивач та треті особи у судове засідання участі уповноважених представників не забезпечили, про час та місце розгляду справи були належним чином повідомлені, що підтверджується наявним у матеріалах справи списком згрупованих поштових відправлень від 28.10, 24.11, 09.12, 15.12.16 р., 12.01.2017р.

Причини відкладення розгляду справи та зупинення провадження відображено у відповідних ухвалах суду.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 05.09.2016 р. у справі №914/1715/16 (суддя Березяк Н.Є.) в задоволенні позову заступника прокурора Львівської області про визнання протиправними та скасування розпоряджень голови Радехівської районної державної адміністрації від 17.07.2008 року № 542 " Про надання дозволу ТзОВ "Стоянівський торфобрикетний завод" на виготовлення технічної документації з землеустрою" та від 04.08.2008 року №586 "Про надання в оренду ТзОВ "Стоянівський торфобрикетний завод" земельних ділянок для видобутку торфу на території Пиратинської сільської ради, припинення КП "Стоянівський торфобрикетний завод" права користування земельною ділянкою на території вказаної сільської ради площею 245,0046 га, а також передачі її в оренду строком на 25 років для видобутку торфу; про визнання недійсним договору оренди землі від 28.10.2008 року за № 31, та повернення земельної ділянки в розпорядження Львівської обласної державної адміністрації відмовлено.

Судове рішення у справі мотивоване ст.ст. 21, 203, 215 Цивільного кодексу України (надалі -ЦК України), ст.ст. 3, 17, 92, 116, 122, 124, Земельного кодексу України (надалі - ЗК України), і зроблено висновок, що положеннями земельного законодавства, в редакції, чинній на момент прийняття оскаржуваних розпоряджень, повноваження обласних державних адміністрацій стосувалися розпорядження лише щодо надання у постійне користування земельних ділянок із земель державної власності, а порядок передачі земельних ділянок в оренду, на момент прийняття спірних розпоряджень, встановлювався ст. 124 ЗК України, посилання прокурора в обґрунтування позовних вимог на порушення відповідачем-1 норм ст. 122 ЗК України є безпідставними. Право оренди спірної земельної ділянки перейшло до ТзОВ "Стоянівський торфобрикетний завод" від комунального підприємства "Стоянівський торфобрикетний завод" в порядку правонаступництва, а не виникло на загальних підставах. Також місцевим господарським судом зроблено висновки, що при укладенні договору оренди від 10.12.2014 року сторонами договору було дотримано вимоги ст.203 ЦК України, а будь-які інші вимоги позивача щодо визнання недійсним зазначеного договору є безпідставними. Оскільки, позов не підлягає до задоволення з підстав його необґрунтованості, отже позовна давність до даних правовідносин не застосовується.

Заступник прокурора Львівської області не погоджується з ухваленим рішенням суду і вважає його прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права, та невідповідністю висновків обставинам справи. Обгрунтовує свою апеляційну скаргу тим, що повноваження органів виконавчої влади (місцевих державних адміністрацій) щодо надання земельних ділянок в оренду не були розмежовані земельним законодавством на момент прийняття розпоряджень головою Радехівської районної державної адміністрації від 17.07.2008 року № 542 та від 04.08.2008 року №586, а ст. 124 ЗК України не визначено суб'єкта надання в оренду земельних ділянок за межами населеного пункту. У зв'язку з внесенням змін до ст. 122 ЗК України обмежено повноваження районних державних адміністрацій на передачу земельних ділянок у користування за межами населених пунктів для промислових потреб, а з 14.10.2008 р. (зміни набули чинності) уповноваженим органом на укладення спірного договору оренди стала Львівська обласна державна адміністрація. Стверджує, що судом не надано оцінку тому факту, що станом на час підписання договору оренди Радехівська районна державна адміністрація не мала повноважень на його укладення в силу закону, а тому договір підлягає визнанню недійсним з застосуванням наслідків його недійсності. Просить скасувати рішення Господарського суду Львівської області від 05.09.2016 р. у справі №914/1715/16, прийняти нове рішення, яким позов задоволити повністю.

У відзиві на апеляційну скаргу Радехівська районна державна адміністрація, зокрема, вважає доводи апелянта безпідставними, оскільки повноваження обласних державних адміністрацій стосувалися розпорядження лише щодо надання у постійне користування земельних ділянок із земель державної власності, а порядок передачі земельних ділянок в оренду, на момент прийняття спірних розпоряджень, встановлювався ст. 124 ЗК України, а відповідач-1 під час прийняття спірних розпоряджень діяв відповідно до чинного на той час законодавства, без перевищення наданих йому повноважень. Просить залишити рішення Господарського суду Львівської області від 05.09.2016 р. у справі №914/1715/16 без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

У відзиві на апеляційну скаргу ТзОВ "Стоянівський торфобрикетний завод", зокрема, вважає доводи апелянта безпідставними, оскільки відповідач-1 під час прийняття спірних розпоряджень діяв відповідно до чинного на той час законодавства, без перевищення наданих йому повноважень, а, оскільки, підстави для визнання протиправними та скасування спірних розпоряджень відсутні, позовні вимоги про визнання недійсним договору оренди землі від 28.10.2008 року, та повернення земельної ділянки в розпорядження позивача відсутні.

У судовому засіданні прокурор усно просив частково задоволити позов, оскільки розпорядження голови Радехівської районної державної адміністрації від 17.07.2008 року №542 та від 04.08.2008 року №586 прийняті в межах наданої компетенції.

Представники відповідачів-1,2 у судовому засіданні просили залишити рішення суду без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Колегія суддів Львівського апеляційного господарського суду, керуючись нормами ст. 101 ГПК України щодо меж перегляду справи в апеляційній інстанції, вважає, що є можливим прийняти за наслідками розгляду апеляційної скарги постанову в даному судовому засіданні.

Вивчивши матеріали справи в сукупності з апеляційною скаргою та відзивами на неї, додатковими поясненнями, оцінивши зібрані по справі докази, та дослідивши фактичні обставини у справі, колегія суддів прийшла до висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, при цьому, судова колегія Львівського апеляційного господарського суду встановила наступні обставини та керувалася такими мотивами.

Розпорядженням голови Радехівської районної державної адміністрації Львівської області № 542 від 17 липня 2008 року "Про надання дозволу ТзОВ "Стоянівський торфобрикетний завод" на виготовлення технічної документації із землеустрою" ТзОВ "Стоянівський торфобрикетний завод" надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право користування земельними ділянками на умовах оренди, зокрема, на території Пиратинської (245,01) сільської ради Радехівського району (а.с. 17, т.1).

Розпорядженням голови Радехівської районної державної адміністрації № 586 від 04 серпня 2008 року "Про надання в оренду ТзОВ "Стоянівський торфобрикетний завод" земельних ділянок для видобутку торфу" затверджено технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельні ділянки для передачі їх в оренду ТзОВ "Стоянівський торфобрикетний завод" для видобутку торфу на, зокрема, території Пиратинської сільської ради; припинено КП "Стоянівський торфобрикетний завод" право користування земельними ділянками на умовах оренди для видобутку торфу на території, зокрема, Пиратинської сільської ради (245,0046 га); передано ТзОВ "Стоянівський торфобрикетний завод" в оренду земельну ділянку на території, зокрема, Пиратинської сільської ради (245,0046 га) (за межами населеного пункту) строком на 25 років для видобутку торфу (а.с. 18, т.1).

На підставі вищевказаних розпоряджень 28 жовтня 2008 року між Радехівською районною державною адміністрацією (орендодавець) та ТзОВ "Стоянівський торфобрикетний завод" (орендар) укладено договір оренди землі, яким передано в строкове, платне користування земельну ділянку несільськогосподарського призначення, яка знаходиться на території Пиратинської сільської ради (за межами населеного пункту) площею 245,0046 га для видобутку торфу строком на 25 років. Договір оренди землі зареєстрований у Радехівському відділі Львівської регіональної філії ЦДЗК 07 листопада 2008 року за № 31 (а.с. 19-20, т.1).

Державною інспекцією сільського господарства в Львівській області на підставі листа Української інспекції по контролю якості торф'яної продукції і паливних брикетів "Укрінспаливо" від 06.02.2015р. №25/15, що надійшов з Державної інспекції сільського господарства України від 17.02.2015р. №615/6-1/2-15, здійснено державний контроль за використанням та охоронною земель шляхом розгляду документації із землеустрою, пов'язаної з використанням та охороною земель при відведенні Радехівською районною державною адміністрацією ТзОВ "Стоянівський торфобрикетний завод" вищезазначеної земельної ділянки, в ході чого виявлено порушення чинного земельного законодавства, зокрема ст.122 Земельного кодексу України (а.с. 21-22, т. 1).

У позовній заяві заступник прокурора Львівської області зазначає, що оскаржувані розпорядження прийняті головою Радехівської районної державної адміністрації з перевищенням повноважень, а передача земельної ділянки в оренду була здійснена з порушенням порядку її передачі, а тому просить визнати недійсними та скасувати зазначені вище розпорядження, визнати недійсним договір оренди та зобов'язати повернути спірну земельну ділянку позивачу. З позовної заяви вбачається, що спірні розпорядження голови Радехівської районної державної адміністрації від 17.07.2008 року №542 " Про надання дозволу ТзОВ "Стоянівський торфобрикетний завод" на виготовлення технічної документації з землеустрою" та від 04.08.2008 року №586 "Про надання в оренду ТзОВ "Стоянівський торфобрикетний завод" оскаржуються в частині надання земельної ділянки на території Пиратинської сільської ради (за межами населеного пункту) площею 245,0046 га.

Предметом спору у даній справі є визнання протиправними та скасування розпоряджень голови Радехівської районної державної адміністрації від 17.07.2008 року №542 "Про надання дозволу ТзОВ "Стоянівський торфобрикетний завод" на виготовлення технічної документації з землеустрою" та від 04.08.2008 року №586 "Про надання в оренду ТзОВ "Стоянівський торфобрикетний завод" земельних ділянок для видобутку торфу на території Пиратинської сільської ради, припинення КП "Стоянівський торфобрикетний завод" права користування земельною ділянкою на території вказаної сільської ради площею 245,0046 га, а також передачі її в оренду строком на 25 років для видобутку торфу, визнання недійсним договору оренди землі від 28.10.2008 року за № 31, та повернення земельної ділянки в розпорядження Львівської обласної державної адміністрації.

Земельні правовідносини, зокрема пов'язані із виникненням, припиненням права користування землею, регулюються Конституцією України, ЗК України, ЦК України, іншими Законами України, постановами Кабінету Міністрів України у випадках, передбачених законом.

Право на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

З матеріалів справи вбачається, що спірна земельна ділянка площею 245,0046 га з цільовим призначенням - землі добувної промисловості, станом на день прийняття розпоряджень знаходилася за межами населеного пункту, на території Пиратинської сільської ради Радехівського району Львівської області.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 21 Закону України "Про місцеві державні адміністрації" від 9 квітня 1999 року №586-XIV (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) місцева державна адміністрація розпоряджається землями державної власності відповідно до закону.

Відповідно до п. «а» ч.1 ст. 17 ЗК України до повноважень місцевих державних адміністрацій у галузі земельних відносин належить, зокрема, розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом.

Згідно з ч.ч. 1,2 ст. 66 ЗК України до земель промисловості належать землі, надані для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд промислових, гірничодобувних, транспортних та інших підприємств, їх під'їзних шляхів, інженерних мереж, адміністративно-побутових будівель, інших споруд. Землі промисловості можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 ЗК України (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом.

Станом на момент прийняття оскаржуваних розпоряджень, повноваження органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування по наданню земельних ділянок юридичним особам в орендне користування регулювалися положеннями ст.124 ЗК України та пунктом 12 Перехідних положень ЗК України.

Згідно з ч.1 ст. 124 ЗК України (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування шляхом укладення договору оренди земельної ділянки.

Відповідно до пункту 12 Перехідних положень ЗК України (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) до розмежування земель державної та комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями (крім земель, переданих у приватну власність, та земель, зазначених в абзаці третьому цього пункту) в межах населених пунктів здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів - відповідні органи виконавчої влади.

Оскільки, станом на момент прийняття оскаржуваних розпоряджень не було здійснено розмежування земель між державною та комунальною власністю, спірна земельна ділянка знаходилася за межами населеного пункту, відтак відповідач-1 вправі був розпоряджатися спірною земельною ділянкою шляхом прийняття відповідних розпоряджень.

У матеріалах справи міститься лист Львівської обласної держадміністрації від 17.05.2016 р. № 5/19-3877/0/2-16/6-16, адресований прокуратурі Львівської області, з якого вбачається, що облдержадміністрація "не вбачає за доцільне скасовувати зазначені розпорядження голови Радехівської райдержадміністрації, оскільки передача ТзОВ "Стоянівський торфобрикетний завод" в користування земельних ділянок здійснювалася з врахуванням спеціального дозволу на користування надрами від 18.12.2007 року, в свою чергу, Земельним кодексом України в редакції на час прийняття розпоряджень не було чіткого врегулювання питань з розподілу повноважень щодо розпорядження земельними ділянками для видобутку торфу між обласною та районними державними адміністраціями." У даному листі зазначено, що скасування розпоряджень не призведе до позбавлення права на користування надрами з причин діючого спеціального дозволу на користування надрами від 18.12.2007 р. (а.с.178 т.1).

Однак, Львівська обласна державна адміністрація у поясненнях б/н і дати (ГСЛО вх. №34673/16 від 29.08.2016р.) зазначила, що підтримує позов заступника прокурора Львівської області та просила задоволити позов у повному обсязі.

Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що оскаржувані розпорядження № 542 від 17.07.2008р., яким відповідачу-2 надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право користування, зокрема, земельною на території Пиратинської сільської ради площею 245,0046 га на умовах оренди, та розпорядження №586 від 04.08.2008р., яким відповідачу-2 затверджено технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на вказану земельну ділянку для передачі її в оренду, прийняті Радехівською районною державною адміністрацією у відповідності до вимог чинного на момент їх прийняття законодавства.

Отже, відмова в позові прокуророві в частині позовних вимог щодо визнання протиправними та скасування розпоряджень Радехівської РДА через недоведеність вимог є законною, що виключає можливість застосування заяви про позовну давність (аналогічну правову позицію виклав ВСУ у постанові від 16.03.16 р. у справі № 922/2862/14).

Суд вважає безпідставним посилання прокурора на ст. 122 ЗК України (в редакції чинній на момент прийняття спірних розпоряджень), оскільки, вказана стаття регулювала повноваження органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування по наданню земельних ділянок юридичним особам у постійне користування, а не в орендне (строкове) користування, а тому не може застосовуватися при вирішенні даного спору. (постанова ВГС України від 24.04.2013р. у справі №5017/3309/2012, від 24.06.2015 № 912/3238/14).

На момент прийняття оспорюваних розпоряджень повноваження органів виконавчої влади щодо надання земельних ділянок в оренду не були розмежовані земельним законодавством.

Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо сприяння будівництву" від 16.09.2008 р. № 509-V були внесені зміни до ст. 122 ЗК України, які набули чинності з 14.10.2008р. Назва цієї статті стала "Повноваження органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо передачі земельних ділянок у власність або у користування". Наслідком прийняття вказаних змін стало обмеження повноважень районних державних адміністрацій на передачу земельних ділянок у користування за межами населених пунктів для промислових потреб.

На підставі розпорядження голови райдержадміністарації № 586 від 04.08.2008р. між Радехівською районною державною адміністрацією та ТзОВ "Стоянівський торфобрикетний завод" 28.10.2008р. було укладено договір оренди землі.

Згідно з ч. 4 ст. 4 Закону України "Про оренду землі" від 06.10.1998 р. №161-XIV (надалі - Закон №161-XIV) (в редакції чинній на момент укладення договору) орендодавцями земельних ділянок, що перебувають у державній власності, є районні, обласні, Київська і Севастопольська міські державні адміністрації, Рада міністрів Автономної Республіки Крим та Кабінет Міністрів України в межах повноважень, визначених законом.

Згідно з ч.1 ст. 6 Закону №161-XIV (в редакції чинній на момент укладення договору) орендарі набувають права оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України, цим та іншими законами України і договором оренди землі.

Як встановлено судом, спірна земельна ділянка площею 245,0046 га з цільовим призначенням - землі добувної промисловості, знаходиться за межами населеного пункту, на території Пиратинської сільської ради Радехівського району Львівської області.

Колегія суддів зазначає, що з врахуванням змін внесених до ст. 122 ЗК України (набули чинності 14.10.2008р.), якими було обмежено повноваження районної державної адміністрації на передачу земельних ділянок у користування за межами населених пунктів для промислових потреб, уповноваженим органом на укладення даного спірного договору оренди була Львівська обласна державна адміністрація.

Згідно рішення Конституційного Суду України від 16.04.2009 р. № 7-рп/2009 скасування акта органу місцевого самоврядування чи органу виконавчої влади не породжує наслідків для власника чи орендаря земельної ділянки, оскільки захист порушеного права у разі набуття права власності на земельну ділянку або укладання договору оренди юридичною чи фізичною особою має вирішуватися за нормами цивільного законодавства.

Частина 1 ст. 215 ЦК України встановлює, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно ч.2 ст. 207 ЦК України правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

Відповідно до п. 2.9 постанови пленуму Вищого господарського суду України зі змінами від 29.05.13р №11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" на підставі статті 215 ЦК України недійсними можуть визнаватися не лише правочини, які не відповідають цьому Кодексу, а й такі, що порушують вимоги інших законодавчих актів України, указів Президента України, постанов Кабінету Міністрів України, інших нормативно-правових актів, виданих державними органами, у тому числі відомчих, зареєстрованих у встановленому порядку.

Колегія суддів вважає, що не зважаючи на те, що розпорядження Радехівської РДА були законними, проте Радехівська РДА на момент підписання договору оренди землі від 28.10.2008р. вже не була наділена повноваженнями на його укладення в силу закону, а тому договір є таким, що суперечить актам цивільного законодавства, порушує інтереси держави у сфері земельних відносин, застосовано невірний механізм надання та одержання у користування земельної ділянки, а саме дотриманням законодавчих засад надання земельних ділянок забезпечується рівність прав громадян, юридичних осіб, відповідні надходження до бюджету, отже підлягає визнанню недійсним.

Відповідно до ст. 93 ЗК України особа набуває права використовувати земельну ділянку не з моменту прийняття рішення компетентним органом про передачу її в оренду, а з моменту укладення договору оренди землі. Чинність рішення органу місцевого самоврядування, яке було підставою для укладення договору оренди земельної ділянки, не є підставою для відмови в задоволенні позову про визнання недійсним відповідного договору. (постанова ВСУ у справі №18/109 від 27.01.2009р.).

Згідно наявного в матеріалах справи витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень №42484332 від 19.08.2015р., право власності на вказану спірну земельну ділянку зареєстровано за Львівською обласною державною адміністрацією (а.с. 188, т.1).

Таким чином, позовна вимога про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки є підставною, а тому колегія суддів приходить до висновку про підставність також і позовної вимоги прокурора щодо повернення переданої за цим договором земельної ділянки в розпорядження Львівської обласної державної адміністрації та приведення її у попередній, придатний для використання стан.

Під час розгляду справи місцевим господарським судом ТОВ"Стоянівський торфобрикетний завод" подано клопотання про застосування позовної давності (а.с.149-155 т.1).

Щодо застосування позовної давності колегія суддів зазначає наступне.

У позовній заяві 17.06.2016р. прокурор зазначив, що йому стало відомо про прийняті оспорювані розпорядження та договір із клопотання Державної інспекції сільського господарства в Львівській області, яке надійшло до органів прокуратури 07.05.2015р., відтак, вважає, що позовна давність не пропущена (а.с. 9-16, т.1).

Однак, колегія суддів не погоджується з такою думкою прокурора з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно ст. 257 ЦК загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частиною 1 ст. 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Із змісту наведеної норми вбачається, що цей строк обчислюється саме для особи (довірителя), права якої порушено. Для кожного позивача строк обчислюється окремо.

Відповідно до Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України з питань удосконалення діяльності прокуратури" від 18.09.2012 № 5288-VI в ГПК України внесені зміни, відповідно до яких право виступати позивачем надано прокурору.

Таким чином, з моменту набрання чинності вказаним законом, необхідно розмежовувати наступні випадки: 1) прокурор є позивачем; 2) позов подається прокурором в інтересах держави в особі визначеного ним позивача.

В першому випадку, строк позовної давності обчислюється саме для прокурора, оскільки він є особою в розумінні ст. 256 ЦК України. В іншому випадку, строк позовної давності обчислюється для визначеного позивача, який уособлює державу в інтересах якої подано позов, а при зверненні до суду мають місце відносини представництва (діє від імені іншої особи), то для нього не здійснюється окремий відлік строків позовної давності. Такий строк обчислюється саме для особи (довірителя), права якої порушено та в інтересах якої подається прокурором позов.

Норма ч.1 ст. 261 ЦК України містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб'єктивних прав, відтак обов'язок доведення терміну, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача.

Оскільки позивач, як юридична особа, набуває та здійснює свої права і обов'язки через свої органи, то його обізнаність про порушення його прав або можливість такої обізнаності слід розглядати через призму обізнаності його органів та інших осіб, до повноважень яких належав контроль у сфері земельних відносин. (правова позиція відображена у постанові ВСУ від 29.10.2014 р. № 6-152цс14).

Згідно з приписами ч.ч. 1-3 ст. 33 Закону України "Про місцеві державні адміністрації" від 9 квітня 1999 року №586-XIV (далі - Закон №586-ХІV) обласні державні адміністрації в межах своїх повноважень спрямовують діяльність районних державних адміністрацій та здійснюють контроль за їх діяльністю. Голови районних державних адміністрацій регулярно інформують про свою діяльність голів обласних державних адміністрацій, щорічно та на вимогу звітують перед ними. Голови обласних державних адміністрацій мають право скасовувати розпорядження голів районних державних адміністрацій, що суперечать Конституції України та законам України, рішенням Конституційного Суду України, актам Президента України, Кабінету Міністрів України, голів обласних державних адміністрацій, а також міністерств, інших центральних органів виконавчої влади.

Тобто, здійснювати державний контроль за діяльністю районних державних адміністрацій, в тому числі, у сфері земельних правовідносин є обов'язком обласних державних адміністрацій.

Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 13 Закону №586-ХІV до відання місцевих державних адміністрацій у межах і формах, визначених Конституцією і законами України, належить вирішення питань, зокрема, щодо використання землі, природних ресурсів, охорони довкілля.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 16 Закону №586-ХІV місцеві державні адміністрації в межах, визначених Конституцією і законами України, здійснюють на відповідних територіях державний контроль за використанням та охороною земель, лісів, надр, води, атмосферного повітря, рослинного і тваринного світу та інших природних ресурсів.

Норми, установлені частиною 1 статті 261 ЦК України щодо початку перебігу позовної давності, поширюються і на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів (постанова судової палати у господарських справах ВСУ від 27.05.2014р. у справі №3-23гс14).

Оскільки держава зобов'язана забезпечити належне правове регулювання відносин і відповідальна за прийняті її органами незаконні правові акти, їх скасування не повинно ставити під сумнів стабільність цивільного обороту, підтримувати яку мають норми про позовну давність, тому, на відміну від інших учасників цивільних правовідносин, держава несе ризик спливу строку позовної давності на оскарження нею незаконних правових актів державних органів, якими порушено право власності чи інше речове право. На такі позови поширюється положення статті 257 ЦК України щодо загальної позовної давності, і на підставі частини 1 статті 261 цього Кодексу перебіг позовної давності починається від дня, коли держава в особі її органів як суб'єктів владних повноважень довідалася або могла довідатися про порушення прав і законних інтересів. (Вищевказана правова позиція наведена в постанові судової палати у господарських справах ВСУ від 30.09.2015р. у справі №3-374гс15).

Оскільки позивач, як юридична особа, набуває та здійснює свої права і обов'язки через свої органи, то його обізнаність про порушення його прав або можливість такої обізнаності слід розглядати через призму обізнаності його органів та інших осіб, до повноважень яких належав контроль у сфері земельних відносин (постанова судових палат у цивільних та господарських справах ВСУ від 29.10.2014р. у справі №6-152цс14).

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що Львівська обласна державна адміністрація могла довідатися про укладення спірного договору оренди землі в силу вимог Закону ще у 2008р.

Згідно ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

У висновках Верховного Суду України від 01.08.2014р. у спорах щодо застосування позовної давності зазначено, що ч.4, ч.5 ст. 267 ЦК передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Отже, коли судом на підставі досліджених у судовому засіданні доказів встановлено, що право особи, про захист якого вона просить, порушене, а стороною у спорі до винесення рішення заявлено про застосування позовної давності, та встановлено, що цей строк пропущено без поважних причин, суд на підставі ст. 267 ЦК ухвалює рішення про відмову в задоволенні позову за спливом позовної давності. У разі визнання судом причин пропущення позовної давності поважними, порушене право підлягає захисту.

Як зазначалося вище, заступник прокурора Львівської області в інтересах держави в особі Львівської обласної державної адміністрації, звернувся до суду з даним позовом лише 17.06.2016р., тобто, після спливу трьох років загальноЇ позовної давності.

Проте, причин поважності чи наявності обставин, які з об'єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, суду не подано.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, №22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства"; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі "ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії").

Порівняльний аналіз термінів "довідався" та "міг довідатися", що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Враховуючи вищенаведене, в частині задоволенні позову про визнання недійсним договору оренди землі від 28.10.2008р. та зобов'язання повернути спірну земельну ділянку площею 245,0046 га, колегія суддів апеляційної інстанції відмовляє у зв'язку з спливом позовної давності.

Відповідно до статті 84 ГПК України у мотивувальній частині рішення вказуються обставини справи, встановлені господарським судом; причини виникнення спору; докази, на підставі яких прийнято рішення.

У відповідності до ст.32 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Згідно ст.ст. 33, 34 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, а обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

При цьому, у відповідності до ч.1 ст.43 ГПК України, Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Доводи, викладені скаржником у апеляційній скарзі, спростовуються вищенаведеними аналізом матеріалів справи та нормами матеріального права.

При наданні правової оцінки обставин даної справи, колегія суддів враховує роз'яснення, наведені в п.12 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №7 від 17.05.2011р. "Про деякі питання практики застосування розділу XII Господарського процесуального кодексу України" (зі змінами та доповненнями), відповідно до яких не підлягає скасуванню судове рішення, якщо апеляційною інстанцією буде з'ясовано, що його резолютивна частина є правильною, хоча б відповідні висновки місцевого господарського суду й не були належним чином обґрунтовані у мотивувальній частині рішення. Водночас апеляційний господарський суд у мотивувальній частині своєї постанови не лише вправі, а й повинен зазначити власну правову кваліфікацію спірних відносин та правову оцінку обставин справи.

Усе викладене дає підстави для залишення без задоволення апеляційної скарги, у зв'язку із чим згідно із ст. 49 ГПК України на апелянта покладаються судові витрати.

Керуючись ст. ст. 103, 105 ГПК України, Львівський апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Львівської області від 05.09.2016 р. у цій справі без змін.

2. Судові витрати покласти на Прокуратуру Львівської області.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку згідно з Розділом ХІІ-І Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови підписано 23.01.2017р.

Головуючий суддя Дубник О.П.

Суддя Матущак О.І.

Суддя Скрипчук О.С.