ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

17.01.2017 Справа № 920/444/16

Господарський суд Сумської області у складі колегії суддів: головуючий суддя Заєць С.В, суддя Яковенко В.В., Сопяненко О.Ю., при секретарі судового засідання Завалій Г.В., розглянувши матеріали справи № 920/444/16

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Лан»,

с. Гамаліївка Шосткинського району Сумської області

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «Ньюсфера»,

м. Шостка Сумської області

про визнання договору недійсним

Представники сторін:

від позивача: предст. ОСОБА_1 (довіреність б/н від 18.08.2016);

від відповідача: не прибув.

Суть спору: Позивач подав позовну заяву № 80 від 25.04.2016, в якій просить суд визнати недійсним Договір № 04/11/15 від 04.11.2015; стягнути з відповідача судові витрати повязані з розглядом справи.

31.05.2016 відповідачем надано до суду відзив від 30.05.2016 № 72, в якому відповідач зазначає, що договір надання послуг 04/11/15 від 04.11.2015 містить відтиск печатки ТОВ «Агрофірма «Лан» з реквізитами товариства, які дозволяють ідентифікувати юридичну особу, яка брала участь у господарській операції, в звязу з чим відповідач вважає, що позивач звернувся з даним позовом, недобросовісно користуючись правом на звернення до суду, з метою уникнення виконання обовязків по договору надання послуг 04/11/15 від 04.11.2015, через, що просить відмовити в задоволенні позову.

13.06.2016 ухвалою суду задоволено клопотання позивача про призначення почеркознавчої експертизи та призначено по даній справі почеркознавчу експертизу, яку доручено провести Харківському науково-дослідному інституту судових експертиз ім. засл. проф. ОСОБА_2 Міністрества юстиції України (61177, м. Харків, вул. Золочівська, 8а), поставивши на вирішення експерту питання: «Чи виконано підпис від імені особи ОСОБА_3 у договорі про надання послуг № 04/11/2015 від 04 листопада 2015 року та на доданих до нього оригіналі стецифікації (без дати) та оригіналі акту приймання-передачі зерна (відвантаження) (без дати) тією особою, від імені якої він зазначений, чи іншою особою?».

20 жовтня 2016 року на адресу суду з Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім. засл. проф. ОСОБА_2 надійшов висновок експерта.

24.10.2016 ухвалою суду по справі № 920/444/16 призначено розгляд справи колегіально у складі трьох суддів.

24.10.2016 ухвалою суду поновлено провадження у справі та призначенно справу до розгляду в судовому засіданні.

17.01.2017 позивачем подано суду відзив на додаткові пояснення надані відповідачем (електронна пошта), відповідно до яких зазначає, що твердження відповідача що проставлення підписів підтверджує лише форму правочину, а сам факт вчинення правочину підтверджує печатка підприємства суперечить вимогам законодавства, та умовам оскаржуваного договору, також зазначає, що у звязку з відсутністю вільного волевиявлення на набуття прав та обовязків за договором, що підтверджується підробленням підпису директора ТОВ «Агрофірма «Лан», договір № 04/11/2015 є недійсним, а тому не породжує жодних юридичних прав та обовязків відповідно до положень Цивільного кодексу України.

Представник позивача в судовому засіданні 17.01.2017 надав усні пояснення щодо предмету позовних вимог з урахуванням заперечень відповідача, відповідно до наданих пояснень повністю підтримав заявлені позовні вимоги.

Відповідач в судове засідання 17.01.2017 явку повноважного представника не забезпечив, причин неявки не повідомив, хоча належним чином був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, що підтверджується поштовим повідомлення.

Окрім цього, відповідач вимоги ухвали суду від 15.12.2016 не виконав, хоча в судовому засіданні 15.12.2016 зауважував суду про виконання сторонами спірного договору та зобовязувся надати в наступне судове засідання документи в підтвердження зазначеного.

Отже, відповідач вважається повідомленим про час та місце судового розгляду справи.

Господарським судом виконані всі можливі заходи щодо сповіщення відповідача про час та місце судового засідання.

Стаття 22 Господарського процесуального кодексу України зобов'язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

Відповідач не скористався своїм правом надання доказів в порядку статті 33 Господарського процесуального кодексу України.

Враховуючи те, що норми статті 38 Господарського процесуального кодексу України щодо обов'язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, а пункт 4 частини 3 статті 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства - свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом створені належні умови для надання сторонами доказів в обґрунтування своєї правової позиції.

Таким чином, враховуючи достатність часу, наданого позивачу та відповідачу для підготовки до судового засідання та надання витребуваних судом документів, приймаючи до уваги принцип змагальності та диспозитивності господарського процесу, закріплені п. 4 ч.3 ст. 129 Конституції України, ст. 43 та ст. 33 Господарського процесуального кодексу України, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, сторонам створені усі належні умови для надання доказів у справі та є підстави для розгляду справи за наявними в ній матеріалами.

Розглянувши подані документи і матеріали, вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд встановив:

В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначає, що Договір № 04/11/2015 не відповідає положенням ст. 627 Цивільного кодексу України про свободу договору та вимогам ст. 203 Цивільного кодексу України про вільне волевиявлення сторони, оскільки сторона Товариство з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Лан», не підписувала договір та не погоджувалась з його умовами. Зокрема позивач зазначає, що уповноваженою особою Товариства з обмеженою відповідальністю «Аргофірма «Лан», яка має право вчиняти правочини від імені товариства є директор ОСОБА_3. Проте від імені товариства спірний договір № 04/11/15 підписала невідома особа. Про це позивач дізнався лише 12 квітня 2016 року, коли отримав в додатках копію даного договору у справі № 920/227/16. До цього моменту Товариству з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Лан» взагалі було не відомо про існування договору № 04/11/2015. Крім того, позивач зазначає, що відносини між Товариством з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Лан» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Ньюсфера» на той час регулювалися договором зберігання № 05/10/2014 від 01 жовтня 2014, який діяв до 31 грудня 2015 року. Умовами цього договору і було передбачено надання послуг із сушіння зерна. Все це, на думку позивача, свідчить про відсутність вільного волевиявлення сторони на укладення договору, а тому такий договір повинен бути визнаний недійсним.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Зокрема, згідно з частинами 1 - 5 ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Як вбачається з приписів ст. 204 Цивільного кодексу України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

У відповідності до п. 2.1 постанови Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» №11 від 29.05.2013, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Відповідно до ч. 2 ст. 203, ч. ч. 1, 3 ст. 237 Цивільного кодексу України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Водночас, відповідно до приписів ст. 92 Цивільного кодексу України юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону.

З огляду на заперечення позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Лан» щодо факту підписання спірного договору, судом ухвалою суду від 13.06.2016 задоволено клопотання позивача про призначення почеркознавчої експертизи та призначено по даній справі почеркознавчу експертизу, поставивши на вирішення експерту питання: «Чи виконано підпис від імені особи ОСОБА_3 у договорі про надання послуг № 04/11/2015 від 04 листопада 2015 року та на доданих до нього оригіналі стецифікації (без дати) та оригіналі акту приймання-передачі зерна (відвантаження) (без дати) тією особою, від імені якої він зазначений, чи іншою особою?».

Експертним висновком № 6908/6909 з дослідження почерку та підписів за матеріалами господарської справи № 920/444/16 від 29.09.2016, складеним судовими експертами Харківського науково-дослідного інституту Судових експертиз ім. засл. проф. ОСОБА_4 встановлено, що підписи від імені ОСОБА_3 (директора позивача) в:

- договорі про надання послуг «Договір послуг» № 04/11/15 від 04.11.2015 укладеному між ТОВ «Ньюсфера» та ТОВ «Агрофірма «Лан», на зворотній стороні другого аркуша документа, в графі «Замовник: Директор ТОВ АФ «Лан» в рядку «Ю.Я. Житченко»,

- специфікації б/д, в графі «Замовник6 Директор ТОВ АФ «Лан», в рядку «Ю.Я. Житченко»,

- акті приймання-передачі зерна на сушіння б/д, укладеному між ТОВ «Ньюсфера» та ТОВ «Агрофірма «Лан», в графі «Замовник: Директор ТОВ «АФ «Лан», в рядку «Ю.Я. Житченко»,

виконані рукописним способом без попередньої технічної підготовки та використання технічних засобів не ОСОБА_3, а іншою особою.

З матеріалів справи, а саме з приамбули спірного договору № 04/11/15, вбачається, що сторонами договору є ТОВ "Ньюсфера" в особі ОСОБА_5 та ТОВ "Агрофірма "Лан", в особі ОСОБА_3, який діє на підставі Статуту. Проте, в п. 9 Договору "юридичні адреси, банківські реквізити і підписи сторін" під словами "Директор ТОВ АФ "Лан" та навпроти слів "ОСОБА_6 підпис, який не належить ОСОБА_3, а іншій особі.

Твердження відповідача, викладене у відзиві від 30.05.2016 № 72 на позовну заяву, що відтиск печатки підприємства (позивача), наявний на первинних документах, є свідченням участі такого підприємства, як юридичної особи, у здійсненні певної господарської операції (у даному випадку укладенні договору), а також те, що сторонами зазначений договір виконувався, відхиляється судом з огляду на наступне.

Ухвалою суду від 15.12.2015 та під час розгляду справи в усній формі судом зобовязувалося відповідача надати документи в підтвердження його твердження, що спірний договір виконувася сторонами.

Зазначених вимог суду відповідач не виконав, доказів в підтвердження виконання сторонами умов спірного договору не надав.

Документи, наявні в матеріалах справи, а саме: товарно-транспортні накладні датовані листопадом 2015 року, платіжне доручення № 299 від 11.11.2015 та інші, оформлені лише з боку відповідача не є безспірними доказами проведення господарської операції між сторонами за спірним договором, оскільки в зазначених документах не має чіткого посилання на вищезазначений договір, а також між сторонами існували і інші договірні відносини, зокрема Договір зберігання від 01.10.2014 № 05/10/14 зі строком дії до « 31» грудня 2015 року. Припущення не можуть бути прийняті судом як належний доказ певного юридичного факту, зокрема не можуть свідчити про фактичне укладення спірного договору.

При цьому, наявність на договорі відбитку печатки позивача ТОВ «Агрофірма «Лан» не може бути свідченням укладання саме позивачем такого договору, оскільки відповідно до положень ч. 2 ст. 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Тобто правове значення для встановлення факту вчинення договору у письмовій формі має саме підпис сторони.

Наведене узгоджується з правовою позицією Вищого господарського суду України, яка викладена у постанові від 18.03.2015 у справі № 907/1009/13.

Враховуючи вищезазначене, а саме відсутність підпису директора позивача ОСОБА_3, як особи уповноваженої відповідно до Статуту на укладення договорів (угод), суд приходить до того, що договір не містить істотної умови будь-якого договору - "підпису", а тому суд приходить до висновку, що спірний договір є неукладеним.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Зазначене кореспондується з положеннями цивільного законодавства, зокрема статтею 180 Господарського кодексу України, якою встановлено, що зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. При укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

За змістом ст. 181 Господарського кодексу України, господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів. У разі якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних умов господарського договору, такий договір вважається неукладеним (таким, що не відбувся). Якщо одна із сторін здійснила фактичні дії щодо його виконання, правові наслідки таких дій визначаються нормами Цивільного кодексу України.

У зв'язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205 - 210, 640 Цивільного кодексу України тощо).

Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо).

Аналіз наведених норм матеріального права, матеріалів справи та експертного висновоку дає суду підстави для висновку, що спірний договір, а саме Договір від 04.11.2015 № 04/11/15 є не укладеним, а відповідно і не породжує для сторін будь-яких правових наслідків.

В пункті 8 Постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, що відповідно до частини першої статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 Цивільного кодексу України, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено.

Встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання договору недійсним. Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено.

У відповідності до вимог статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про те, що заявлені позивачем вимоги про визнання Договору від 04.11.2015 № 04/11/15 недійсним не підлягають задоволенню.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат суд керується ст. 49 Господарського процесуального кодексу України. У спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Суми, які підлягають сплаті за проведення судової експертизи, послуги перекладача, адвоката та інші витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: при задоволенні позову - на відповідача; при відмові в позові - на позивача; при частковому задоволенні позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи зазначене, судові витрати, згідно ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд -

ВИРІШИВ:

1. У позові відмовити.

Повне рішення складено 23.01.2017.

Головуючий суддя С.В. Заєць

суддя В.В. Яковенко

суддя О.Ю. Сопяненко