ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" січня 2017 р. Справа № 909/631/16

Львівський апеляційний господарський суд в складі колегії:

головуючого-судді: Якімець Г.Г.,

суддів: Бойко С.М., Бонк Т.Б.,

при секретарі судового засідання Федорів Н.В.,

за участю представників:

від позивача ОСОБА_1, ОСОБА_2

від відповідача не зявився

від третьої особи (скаржника) ОСОБА_3

розглянувши апеляційну скаргу Державного агентства лісових ресурсів України, б/н від 08 листопада 2016 року

на рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 17.10.2016 року (підписане 21.10.2016 року), суддя Деделюк Б.В.

у справі №909/631/16

за позовом Зеленської сільської ради, с. Зелена Івано-Франківська область

до відповідача ОСОБА_4 науково-дослідного інституту гірського лісництва ім. П.С. Пастернака, м. Івано-Франківськ

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача ОСОБА_5 агентство лісових ресурсів України, м. Київ

про припинення права користування земельною ділянкою

в с т а н о в и в :

28 липня 2016 року Зеленська сільська рада звернулась до Господарського суду Івано-Франківської області з позовом до ОСОБА_4 науково-дослідного інституту гірського лісництва ім. П.С. Пастернака про припинення права користування земельною ділянкою площею 0,3000 га, що надана відповідачу для будівництва лісництва, службових та господарських споруд (ОСОБА_5 акт на право постійного користування землею ІІ-ІФ №000435 від 12 вересня 1996 року).

Рішенням Господарського суду Івано-Франківської області від 17 жовтня 2016 року по справі №909/631/16 позов Зеленської сільської ради задоволено в повному обсязі: суд вирішив припинити право постійного користування земельною ділянкою площею 0,3000 га, що надана Зеленською сільською радою відповідачу для будівництва лісництва, службових та господарських споруд (ОСОБА_5 акт на право постійного користування землею ІІ-ІФ №000435 від 12 вересня 1996 року).

Рішення суду мотивоване тим, що спірна земельна ділянка площею 0,300 га відповідачем не використовується протягом 20-ти років (на земельній ділянці відсутні будь-які будівлі, ділянка не обгороджена, не скошена трава, тощо), це підтверджується: актом земельно-узгоджувальної комісії Зеленської сільської ради від 03.09.2015 року; актом земельно-узгоджувальної комісії Зеленської сільської ради від 14.04.2016 року; довідкою державної статистичної звітності про наявність земель та розподіл їх за власниками земель, землекористувачами, угіддями (за даними форми 6-зем) станом на 01.07.2015 року від 27.07.2015 року; листом директора ОСОБА_4 науково-дослідного інституту гірського лісництва ім. П.С.Пастернака від 05.09.2014 року; листом управління державної архітектурно-будівельної інспекції Івано-Франківській області від 28.04.2016 року № 886/1009/1.8/2016. Відтак, суд, посилаючись на положення ст.152 ЗК України, ст.20 ГК України та ст.16 ЦК України, дійшов висновку про задоволення позову

Не погоджуючись з рішенням місцевого господарського суду, третя особа ОСОБА_5 агентство лісових ресурсів України подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 17 жовтня 2016 року по справі №909/631/16 та прийняти нове рішення про відмову в позові. Зокрема, посилаючись на положення ст.ст.92, 141, 143, 153 ЗК України та ЗУ «Про державний контроль за використанням та охороною земель», вказує на відсутність правових підстав для припинення права постійного користування, оскільки, на думку скаржника, факт невикористання земельної ділянки не може вважатися використанням земельної ділянки не за цільовим призначенням, оскільки, останнє поняття застосовується до випадків, коли на земельній ділянці здійснюється діяльність, яка виходить за межі її цільового призначення. Зважаючи на наведене, скаржник вважає, що невикористання земельної ділянки протягом тривалого періоду не може бути підставою для припинення права користування земельною ділянкою. Крім того, вказує на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, посилаючись на відсутність у оскаржуваному рішенні мотивувальної частини та на те, що судом не надано оцінки доводам відповідача та третьої особи.

Представник третьої особи (скаржника) в судовому засіданні вимоги апеляційної скарги підтримав, просив задоволити в повному обсязі: скасувати рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 17 жовтня 2016 року по справі №909/631/16 та прийняти нове рішення про відмову в позові.

Представники позивача в судовому засіданні проти вимог апеляційної скарги заперечили, просили оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, з підстав, зазначених у відзиві на апеляційну скаргу (б/н від 12 грудня 2016 року). Зокрема, зазначали, що апелянт помилково посилається на ст.153 ЗК України, оскільки, в даній справі йде мова про право відповідача постійного користування земельною ділянкою, а не право власності на неї. Крім того, підтримали свої доводи, що невиконання вимог щодо використання земель за цільовим призначенням слід розуміти і факт невикористання земельної ділянки, у даному випадку протягом 20-ти років. Одночасно наголошували, що недоліки оскаржуваного рішення процесуального характеру не є підставою для скасування правильного по суті рішення.

Представник відповідача в судове засідання не зявився, проте, надіслав на адресу суду лист (вих.№13/1-07 від 20.01.2017 року), в якому просить суд проводити слухання апеляційної скарги за його відсутності.

Враховуючи лист відповідача, оскільки явка представника останнього не визнавалась обовязковою, колегія суддів вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу за його відсутності.

Суд, заслухавши пояснення представників позивача та третьої особи, розглянувши доводи апеляційної скарги та дослідивши наявні докази по справі, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного:

Колегією суддів встановлено та з матеріалів справи вбачається, що рішенням Зеленської сільської ради №24 від 28 травня 1996 року «Про виділення земельної ділянки під будівництво лісництва, службових та господарських приміщень» ОСОБА_4 науково-дослідному інституту гірського лісництва ім. П.С.Пастернака надано земельну ділянку площею 0,300 га.

Право ОСОБА_4 науково-дослідного інституту гірського лісництва ім. П.С.Пастернака на постійне користування земельною ділянкою площею 0,300 га підтверджується ОСОБА_5 актом на право постійного користування землею ІІ-ІФ №000435 від 12 вересня 1996 року.

У вказаному акті зазначено, що землю надано у постійне користування для будівництва лісництва, службових та господарських приміщень.

Як вбачається з матеріалів справи та підтверджено сторонами, земельна ділянка площею 0,300 га в с. Зелена Надвірнянського району Івано-Франківської області ОСОБА_4 науково-дослідним інститутом гірського лісництва ім. П.С.Пастернака не використовується, на такій земельній ділянці відсутні будь-які будівлі, ділянка не обгороджена, засмічена твердими побутовими відходами та поросла бурянами і чагарником.

Наведене підтверджується актом земельно-узгоджувальної комісії Зеленської сільської ради від 03 вересня 2015 року; актом земельно-узгоджувальної комісії Зеленської сільської ради від 14 квітня 2016 року; довідкою з державної статистичної звітності про наявність земель та розподіл їх за власниками земель, землекористувачами, угіддями (за даними форми 6-зем) станом на 01 липня 2015 року (вих.№02-03/563 від 27 липня 2015 року); листом директора ОСОБА_4 науково-дослідного інституту гірського лісництва ім. П.С.Пастернака за вих.№195/1-07 від 05 вересня 2014 року; листом управління державної архітектурно-будівельної інспекції Івано-Франківській області від 28.04.2016 року №886/1009/1.8/2016.

В липні 2016 року Зеленська сільська рада звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4 науково-дослідного інституту гірського лісництва ім. П.С. Пастернака про припинення права користування земельною ділянкою площею 0,3000 га, що надана відповідачу для будівництва лісництва, службових та господарських споруд (ОСОБА_5 акт на право постійного користування землею ІІ-ІФ №000435 від 12 вересня 1996 року). Зокрема, позивач посилається на ч.1 ст.96, ст.ст.141, 143 ЗК України.

Частиною 1 ст.92 ЗК України передбачено, що право постійного користування земельною ділянкою це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку.

У п.2.8 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №6 від 17 травня 2011 року «Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин» розяснено, що право постійного землекористування є безстроковим, на відміну від права оренди, і може бути припинене лише з підстав, передбачених ст.141 ЗК України, перелік яких є вичерпним.

Відповідно до ст.141 ЗК України підставами припинення права користування земельною ділянкою є: а) добровільна відмова від права користування земельною ділянкою; б) вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом; в) припинення діяльності релігійних організацій, державних чи комунальних підприємств, установ та організацій; г) використання земельної ділянки способами, які суперечать екологічним вимогам; ґ) використання земельної ділянки не за цільовим призначенням; д) систематична несплата земельного податку або орендної плати; е) набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці; є) використання земельної ділянки у спосіб, що суперечить вимогам охорони культурної спадщини.

Поряд з тим, згідно з ст.143 ЗК України примусове припинення прав на земельну ділянку здійснюється у судовому порядку у разі: а) використання земельної ділянки не за цільовим призначенням; б) неусунення допущених порушень законодавства (забруднення земель радіоактивними і хімічними речовинами, відходами, стічними водами, забруднення земель бактеріально-паразитичними і карантинно-шкідливими організмами, засмічення земель забороненими рослинами, пошкодження і знищення родючого шару ґрунту, об'єктів інженерної інфраструктури меліоративних систем, порушення встановленого режиму використання земель, що особливо охороняються, а також використання земель способами, які завдають шкоди здоров'ю населення) в строки, встановлені вказівками (приписами) центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері здійснення державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі; в) конфіскації земельної ділянки; г) примусового відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності; ґ) примусового звернення стягнень на земельну ділянку по зобов'язаннях власника цієї земельної ділянки; д) невідчуження земельної ділянки іноземними особами та особами без громадянства у встановлений строк у випадках, визначених цим Кодексом.

Частиною 1 ст.96 ЗК України передбачено обовязки землекористувачів, а саме: а) забезпечувати використання землі за цільовим призначенням та за свій рахунок приводити її у попередній стан у разі незаконної зміни її рельєфу, за винятком випадків незаконної зміни рельєфу не власником такої земельної ділянки; б) додержуватися вимог законодавства про охорону довкілля; в) своєчасно сплачувати земельний податок або орендну плату; г) не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів; ґ) підвищувати родючість ґрунтів та зберігати інші корисні властивості землі; д) своєчасно надавати відповідним органам виконавчої влади та органам місцевого самоврядування дані про стан і використання земель та інших природних ресурсів у порядку, встановленому законом; е) дотримуватися правил добросусідства та обмежень, пов'язаних з встановленням земельних сервітутів та охоронних зон; є) зберігати геодезичні знаки, протиерозійні споруди, мережі зрошувальних і осушувальних систем.

У ст.1 ЗУ «Про державний контроль за використанням та охороною земель» визначено, що невиконання вимог щодо використання земель за цільовим призначенням це невикористання земельної ділянки, крім реалізації науково обґрунтованих проектних рішень, або фактичне використання земельної ділянки, яке не відповідає її цільовому призначенню, встановленому при передачі земельної ділянки у власність чи наданні в користування, в тому числі в оренду, а також недодержання режиму використання земельної ділянки або її частини в разі встановлення обмежень (обтяжень).

З наведених вище положень законодавства вбачається, що невикористання землекористувачем земельної ділянки протягом тривалого строку підпадає під визначення поняття щодо невиконання вимог з використання земельної ділянки за цільовим призначенням, та може слугувати підставою для припинення права користування такою земельною ділянкою.

Як зазначалось вище та вбачається з рішення Зеленської сільської ради №24 від 28 травня 1996 року і Державного акту на право постійного користування землею ІІ-ІФ №000435 від 12 вересня 1996 року, спірна земельна ділянка в с. Зелена надавалась відповідачу саме для будівництва лісництва, службових та господарських приміщень.

Матеріалами справи підтверджено, а відповідачем чи третьою особою не спростовано, що землекористувач протягом двадцяти років з часу надання земельної ділянки в користування не здійснив будівництва та таку земельну ділянку взагалі не використовує, що підтверджується наведеними вище доказами (актом земельно-узгоджувальної комісії Зеленської сільської ради від 03 вересня 2015 року; актом земельно-узгоджувальної комісії Зеленської сільської ради від 14 квітня 2016 року; довідкою з державної статистичної звітності про наявність земель та розподіл їх за власниками земель, землекористувачами, угіддями (за даними форми 6-зем) станом на 01 липня 2015 року (вих.№02-03/563 від 27 липня 2015 року); листом директора ОСОБА_4 науково-дослідного інституту гірського лісництва ім. П.С.Пастернака за вих.№195/1-07 від 05 вересня 2014 року; листом управління державної архітектурно-будівельної інспекції Івано-Франківській області від 28.04.2016 року №886/1009/1.8/2016) а також не заперечується сторонами.

Колегією суддів встановлено, що спірна земельна ділянка використовується Зеленською сільською радою для проведення культурних заходів, відтак, і належний стан ділянки підтримується силами та засобами сільської ради.

Докази використання спірної земельної ділянки відповідачем чи третьою особою в матеріалах справи відсутні.

Більше того, у матеріалах справи знаходиться лист ОСОБА_4 науково-дослідного інституту гірського лісництва ім. П.С.Пастернака за вих.№202/1-04 від 12.09.2016 року, адресований т.в.о. голови Державного агентства лісових ресурсів України, в якому відповідач зазначає, що оскільки інститут є державною бюджетною неприбутковою установою, а фінансування для будівництва лісництва не було, рішенням Держкомлісгоспу України №172 від 22 травня 2007 року на баланс інституту передано частину службового приміщення Хрипелівського лісництва ДП «Надвірнянський ЛГ», яке використовується на даний час як контора Гірського науково-дослідного лісництва, у звязку з чим, фактично відпала потреба в будівництві на спірній земельній ділянці.

З наведеного вище, вбачається, що відповідач не заперечує проти вилучення спірної земельної ділянки та підтверджує, що така земельна ділянка ним фактично не використовується, а користування останньою тривалий час здійснює Зеленська сільська рада для проведення масових громадських заходів, зважаючи на розташування спірної земельної ділянки в центрі с. Зелена.

Поряд з тим, не доведено і використання такої ділянки з боку Державного агентства лісових ресурсів України, без згоди якого відповідно до статуту відповідача неможливим є вилучення земель, що надані відповідачу. Незрозумілою є позиція вказаного органу, зважаючи на тривале (протягом двадцяти років) невикористання ОСОБА_4 науково-дослідним інститутом гірського лісництва ім. П.С.Пастернака земельної ділянки в с. Зелена Надвірнянського району Івано-Франківської області, яка надавалась останньому саме для будівництва лісництва, службових та господарських приміщень, а також зважаючи на відсутність заперечень з боку самого ОСОБА_4 науково-дослідного інституту гірського лісництва ім. П.С.Пастернака, який у відповідності до Державного акту на право постійного користування землею ІІ-ІФ №000435 від 12 вересня 1996 року, і є користувачем спірної земельної ділянки.

Статтею 32 ГПК України передбачено, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно із ст.33 ГПК України кожна з сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Зважаючи на все наведене вище, колегія суддів вважає, що вимога Зеленської сільської ради до ОСОБА_4 науково-дослідного інституту гірського лісництва ім. П.С. Пастернака про припинення права користування земельною ділянкою площею 0,3000 га, що надана відповідачу для будівництва лісництва, службових та господарських споруд, є обґрунтованою, підставною та такою, що підлягає задоволенню.

Щодо посилань скаржника на порушення місцевим господарським судом норм процесуального права, колегія суддів зазначає, що не підлягає скасуванню судове рішення, якщо апеляційною інстанцією буде з'ясовано, що його резолютивна частина є правильною, хоча б відповідні висновки місцевого господарського суду й не були належним чином обґрунтовані у мотивувальній частині рішення. Водночас апеляційний господарський суд у мотивувальній частині своєї постанови не лише вправі, а й повинен зазначити власну правову кваліфікацію спірних відносин та правову оцінку обставин справи (п.12 абз.6 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №7 від 17 травня 2011 року «Про деякі питання практики застосування розділу ХІІ Господарського процесуального кодексу України».

При прийнятті оскаржуваного рішення господарський суд повно і всебічно перевірив всі обставини справи, дав належну правову оцінку зібраним у справі доказам та прийняв справедливе, законне і обґрунтоване рішення.

Враховуючи наведене, доводи скаржника про скасування рішення місцевого суду є безпідставними.

Рішення суду першої інстанції прийняте у відповідності з вимогами діючого законодавства, а тому підстав для його скасування апеляційний суд не вбачає.

Судовий збір за подання та розгляд апеляційної скарги, у відповідності з ст.49 ГПК України, залишається на скаржнику Державному агентстві лісових ресурсів України.

Керуючись ст.ст.101, 102, 103, 105 ГПК України, суд,

постановив:

Рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 17 жовтня 2016 року по справі №909/631/16 залишити без змін, а апеляційну скаргу Державного агентства лісових ресурсів України без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку.

Матеріали справи №909/631/16 повернути до Господарського суду Івано-Франківської області.

Повну постанову складено 26.01.2017 року

Головуючий-суддя Якімець Г.Г.

Судді Бойко С.М.

ОСОБА_6