ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" січня 2017 р.Справа № 916/3099/16

Господарський суд Одеської області

У складі судді Желєзної С.П.

Секретаря судових засідань ОСОБА_1

За участю представників сторін:

Від позивача: ОСОБА_2 за довіреністю №827 від 30.12.2016р.

Від відповідача: ОСОБА_3 за довіреністю №б/н від 01.12.2016р.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства „Державна продовольчо-зернова корпорація України до приватного підприємства „Білоозіря про стягнення 54 656,67 грн.,

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство „Державна продовольчо-зернова корпорація України (далі по тексту ПАТ „Державна продовольчо-зернова корпорація України) звернулось до господарського суду Одеської області з позовом до приватного підприємства „Білоозіря (далі по тексту ПП „Білоозіря) про стягнення заборгованості у загальному розмірі 54 656,67 грн., яка складається із основної заборгованості у розмірі 27 083,67 грн., збитків від інфляції у розмірі 24 750,79 грн. та трьох відсотків річних у розмірі 2 822,21 грн. Позовні вимоги обґрунтовані фактом неналежного виконання відповідачем прийнятих на себе за договором купівлі-продажу №59 від 14.11.2012р. зобовязань в частині сплати вартості поставленої продукції.

Оскільки ПП „Білоозіря не було надано суду відзиву на позов, справа розглядається за наявними в ній матеріалами згідно зі ст. 75 ГПК України.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши доводи та пояснення представників сторін, суд встановив наступне.

14.11.2012р. між ПАТ „Державна продовольчо-зернова корпорація України в особі філії „Одеський зерновий термінал (Продавець) та ПП „Білоозіря (Покупець) було укладено договір купівлі-продажу №59, у відповідності до п. 1 якого Продавець зобовязується передати у власність Покупця зернові відходи (відповідно до вимог ДСТУ 3016-95 „Висівки кормові, пшеничні і житні, далі товар), а Покупець зобовязується прийняти та оплатити товар у відповідності з умовами договору. Асортимент, кількість та остаточна вартість товару, який поставляється за даним договором, визначається за погодженням сторін відповідно до калькуляції та рахунків-фактур.

Враховуючи зміст та предмет укладеного між сторонами по справі договору купівлі-продажу №59 від 14.11.2012р., господарський суд доходить висновку, що зазначена угода за своєю сутністю та правовою природою має всі ознаки договору поставки.

Згідно зі ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Виходячи з положень п. 6 договору купівлі-продажу №59 від 14.11.2012р. приймання товару по кількості і якості здійснюється у відповідності з чинними нормативними актами. До переліку товарно-транспортних документів сторонами було віднесено наступні: видаткова накладна, товарно-транспортна накладна, податкова накладна.

Згідно з п. 7 договору купівлі-продажу №59 від 14.11.2012р. договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами і діє до 31.12.2012р. Строк поставки товару здійснюється за погодженням між сторонами. Права власності на товар переходить від Продавця до Покупця в момент передачі Продавцем представнику Покупця товару і підтверджується датою підписання видаткової накладної на кожну партію.

Відповідно до положень ст.ст. 662, 664 ЦК України продавець зобов'язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу. Продавець повинен одночасно з товаром передати покупцеві його приналежності та документи (технічний паспорт, сертифікат якості тощо), що стосуються товару та підлягають переданню разом із товаром відповідно до договору або актів цивільного законодавства. Обов'язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов'язок продавця доставити товар.

Приписами п. п. 4, 5 договору купівлі-продажу №59 від 14.11.2012р. сторонами було встановлено, що вартість товару складає 116 грн. за одну тонну, Покупець здійснює перерахування грошових коштів, які складають вартість товару, на розрахунковий рахунок Продавця. За домовленістю між сторонами є можливою 100% передоплата відповідно до виставлених Покупцю рахунків-фактур. Договір не виключає можливості здійснення оплати товару по факту відвантаження не пізніше 3-х банківських днів з дати оформлення видаткової накладної. Форма оплати визначається у кожному конкретному випадку відповідно до попередньої домовленості між сторонами.

Як зазначає ПАТ „Державна продовольчо-зернова корпорація України, на виконання умов договору купівлі-продажу №59 від 14.11.2012р. останнім було поставлено ПП „Білоозіря необхідний товар, про що було складено наступні видаткові накладні: №156 від 24.04.2013р. на суму 2 916,12 грн.; №161 від 24.04.2013р. на суму 2 882,60 грн.; №169 від 24.04.2013р. на суму 1 852,52 грн.; №170 від 24.04.2013р. на суму 2 917,40 грн.; №183 від 29.04.2013р. на суму 1 160,00 грн.; №282 від 13.09.2013р. на суму 4 988,00 грн.

Крім того поставка товару ПАТ „Державна продовольчо-зернова корпорація України відповідачеві, за переконанням позивача, підтверджується складанням податкових накладних: №26/11 від 01.02.2013р. на суму 690,23 грн.; №39/11 від 15.02.2013р. на суму 2 253,96 грн.; №19/11 від 13.03.2013р. на суму 2 099,60 грн.; №9/11 від 14.05.2013р. на суму 2 680,76 грн.; №2/11 від 04.06.2013р. на суму 2 642,48 грн.

18.08.2016р. ПАТ „Державна продовольчо-зернова корпорація України було надіслано на адресу ПП „Білоозіря лист-вимогу за №130-2-12/4380, відповідно до якого позивач просив відповідача негайно сплатити заборгованість у розмірі 27 083,67 грн., яка виникла у останнього у звязку з неналежним виконанням умов договору купівлі-продажу №59 від 14.11.2012р. та розмір якої підтверджується складеними видатковими та податковими накладними. Оскільки ПП „Білоозіря станом на дату звернення до господарського суду не було перераховано грошові кошти на рахунок позивача, ПАТ „Державна продовольчо-зернова корпорація України з метою захисту порушеного права звернулось до суду з даним позовом.

Вирішуючи питання про обґрунтованість заявлених в межах даної справи позовних вимог, суд вважає за необхідне першочергово зазначити наступне.

У відповідності до ч. 2 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу, у тому числі і з договорів. Згідно з ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Положеннями ст. 631 Цивільного кодексу України встановлено, що строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Договір набирає чинності з моменту його укладення. Сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

Господарський суд вважає за необхідне зазначити, що підпунктом 7.1 договору купівлі-продажу №59 від 14.11.2012р. сторонами по справі було визначено термін, протягом якого діє вказаний договір, а саме до 31.12.2012р.

Відповідно до п. 11.5 договору купівлі-продажу №59 від 14.11.2012р. всі доповнення та зміни за вказаним договором вважаються дійсними, якщо вони виражені у письмовій формі та підписані обома сторонами.

Частина 1 статті 202 ЦК України визначає, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. У випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням.

З огляду на вищевикладене, господарський суд доходить висновку, що посилання сторін по справі при складанні видаткових накладних на договір №59 від 14.11.2012р. свідчить про дії, які спрямовані на продовження сторонами по справі терміну його дії та той самий строк та на тих самих умовах. Викладене, в свою чергу, свідчить про чинність договору №59 від 14.11.2012р. станом на момент складання видаткових накладних.

В силу положень ч. ч. 1,5 ст. 265 ГК України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму. Поставка товарів без укладення договору поставки може здійснюватися лише у випадках і порядку, передбачених законом.

З огляду на викладене, господарський суд зазначає, що складанням видаткових накладних №156 від 24.04.2013р. на суму 2 916,12 грн.; №161 від 24.04.2013р. на суму 2 882,60 грн.; №169 від 24.04.2013р. на суму 1 852,52 грн.; №170 від 24.04.2013р. на суму 2 917,40 грн.; №183 від 29.04.2013р. на суму 1 160,00 грн.; №282 від 13.09.2013р. на суму 4 988,00 грн. (загальна сума 16 716,64 грн.), підтверджується факт здійснення поставки позивачем товару на адресу відповідача на умовах договору №59 від 14.11.2012р.

При цьому господарський суд критично оцінює доводи позивача в частині посилання останнього на складені податкові накладні як на документ, що підтверджує поставку товару на користь ПП „Білоозіря.

Положеннями ст. 1 Закону України „Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні від 16 липня 1999 року N 996-XIV (з наступними змінами і доповненнями) визначено, що господарською операцією є дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства; первинним документом є документ, який містить відомості про господарську операцію.

Приписами ч. 1-2 ст. 9 Закону України „Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні встановлено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Первинні документи, складені в електронній формі, застосовуються у бухгалтерському обліку за умови дотримання вимог законодавства про електронні документи та електронний документообіг.

Приймаючи до уваги положення Закону України „Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні господарський суд доходить висновку, що підтвердженням проведення господарської операції є, зокрема, первинні документи, які повинні відповідати вимогам зазначеного закону.

З приписів ст. 201 Податкового кодексу України від 2 грудня 2010 року N 2755-VI (з наступними змінами і доповненнями) вбачається, що податкова накладна підтверджує виникнення у платника податків податкового зобовязання. Так, податкова накладна складається в електронній формі з дотриманням умови щодо її реєстрації у порядку, визначеному законодавством.

Підсумовуючи вищевказане, господарський суд вважає за необхідне зазначити, що факт проведення господарської операції в силу вищевказаних приписів повинен підтверджуватись первинними документами, складеними у відповідності до вимог Закону України „Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні. Податкова накладна, яка в силу приписів Податкового кодексу України підтверджує лише виникнення податкового зобовязання, не може бути первинним та єдиним документом, яким підтверджується факт проведення господарської операції, оскільки не відповідає вимогам Закону України „Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні.

З огляду на вищевикладене, доводи позивача в частині посилання на податкові накладні №26/11 від 01.02.2013р. на суму 690,23 грн.; №39/11 від 15.02.2013р. на суму 2 253,96 грн.; №19/11 від 13.03.2013р. на суму 2 099,60 грн.; №9/11 від 14.05.2013р. на суму 2 680,76 грн.; №2/11 від 04.06.2013р. на суму 2 642,48 грн. (на загальну суму 10 366,84 грн.) як на первинні документи, що підтверджують проведення господарських операцій з постачання товару, господарським судом відхиляються.

Статтею 193 ГК України встановлено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Зобов'язання, в свою чергу, згідно вимог ст.ст. 525, 526 ЦК України, має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу.

В силу положень ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтями 610, 612 ЦК України встановлено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема зміна умов зобов'язання.

Як встановлено статтею 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

В порушення взятих на себе зобовязань за договором №59 від 14.11.2012р. ПП „Білоозіря у визначений строк не було перераховано на користь позивача вартість поставленого ПАТ „Державна продовольчо-зернова корпорація України товару на суму 16 716,64 грн., розмір якої відповідає вартості товару поставленого відповідачу, що підтверджується наявними в матеріалах справи видатковими накладними.

В результаті викладеного, господарський суд доходить висновку, що позовні вимоги ПАТ „Державна продовольчо-зернова корпорація України в частині стягнення із ПП „Білоозіря основної заборгованості у розмірі 16 716,64 грн. є законними та обґрунтованими.

19.12.2016р. ПАТ „Державна продовольчо-зернова корпорація України звернулось до господарського суду із завою, у відповідності до якої зазначало, що 08.12.2016р. відповідачем було сплачено суму основної заборгованості у розмірі 27 083,67 грн. При цьому, факт оплати відповідачем основної заборгованості у розмірі 27 083,67 грн. підтверджується випискою по банківському рахунку ПП „Білоозіря від 08.12.2016р.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що основна сума заборгованості у розмірі 16 716,64 грн. на момент вирішення даного спору є погашеною, у звязку з чим, вважає за необхідне зазначити наступне.

У п.п. 3.12, 4.4 постанови пленуму Вищого господарського суду України „Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції від 26 грудня 2011 року N 18 (з наступними змінами та доповненнями) зазначено, що під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Господарський суд припиняє провадження у справі у зв'язку з відсутністю предмета спору (пункт 1-1 частини першої статті 80 ГПК), зокрема, у випадку припинення існування предмета спору (наприклад, сплата суми боргу, знищення спірного майна, скасування оспорюваного акта державного чи іншого органу тощо), якщо між сторонами у зв'язку з цим не залишилося неврегульованих питань. Припинення провадження у справі на підставі зазначеної норми ГПК можливе в разі, коли предмет спору існував на момент виникнення останнього та припинив існування в процесі розгляду справи. Якщо ж він був відсутній і до порушення провадження у справі, то зазначена обставина тягне за собою відмову в позові, а не припинення провадження у справі.

Приймаючи до уваги, що відповідачем в процесі розгляду даної справи було повернуто основну суму заборгованості в розмірі 16 716,64 грн., господарський суд дійшов висновку щодо відсутності між сторонами предмету спору в частині стягнення з ПП „Білоозіря на користь ПАТ „Державна продовольчо-зернова корпорація України основної заборгованості у розмірі 16 716,64 грн., що є підставою для припинення провадження у справі у зазначеній частині позовних вимог згідно з п. 1-1 ч. 1 ст. 80 ГПК України.

Враховуючи висновки суду щодо відсутності правових підстав для визнання за відповідачем заборгованості на підставі податкових накладних на суму у розмірі 10 366,84 грн., незважаючи на добровільну сплату останнім даної суми в процесі вирішення спору, господарський суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні клопотання про припинення провадження у справі в частині стягнення з ПП „Білоозіря основної заборгованості у розмірі 10 366,84 грн. з огляду на відсутність доведеності заборгованості у зазначеному розмірі на момент подачі позову до суду. У звязку з наведеним, суд вважає правомірним та законним відмовити у вказаній частині позовних вимог ПАТ „Державна продовольчо-зернова корпорація України.

Оскільки відповідачем було сплачено основну заборгованість, ПАТ „Державна продовольчо-зернова корпорація України просило господарський суд стягнути з відповідача збитки від інфляції у розмірі 24 750,79 грн. та три відсотки річних у розмірі 2 822,21 грн. Вказана редакція позовних вимог було прийнята до розгляду господарським судом.

Згідно з ч. 2 ст. 615 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов'язання.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У звязку із порушенням відповідачем прийнятих на себе грошових зобовязань щодо здійснення своєчасної та в повному обсязі оплати вартості придбаного товару позивачем в порядку ст. 625 ЦК України було нараховано ПП „Білоозіря до сплати 3% річних в суму 2 822,21 грн., розмір якої було розраховано позивачем по кожній видаткові та податковій накладній окремо.

Оскільки під час розгляду справи господарський суд дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача основної заборгованості, розмір якої підтверджується видатковими накладними, то відповідно, стягненню з відповідача підлягатиме розмір 3% річних, розрахований відповідно до задоволеного судом розміру основної заборгованості, та який складає 1 701,08 грн. Викладене має наслідком задоволення позовної вимоги ПАТ „Державна продовольчо-зернова корпорація України у вказаній частині на суму 1 701,08 грн.

Крім того, з посиланням на положення ст. 625 ЦК України позивачем було нараховано відповідачу до сплати збитки від інфляції в сумі 24 750,79 грн. через порушення останнім власних зобовязань у спірних правовідносинах. Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Перевіривши здійснений позивачем розрахунок збитків від інфляції та враховуючи висновки суду, зроблені при розрахунку трьох відсотків річних, господарський суд зазначає, що загальний розмір збитків від інфляції, розрахований по кожній із видаткових накладних, за розрахунком позивача складає 15 309,56 грн. Перевіривши здійснений позивачем розрахунок збитків від інфляції господарський суд зазначає, що інфляційні нарахування на основну суму боргу складають 16 205,98 грн.

Відповідно до п. 1.12 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року № 14 „Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань (з наступними змінами і доповненнями) огляду на вимоги частини першої статті 4-7 і статті 43 ГПК України господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань.

З огляду на вищезазначене, господарський суд доходить висновку про наявність правових підстав для стягнення з ПП „Білоозіря на користь позивача збитків від інфляції у розмірі 15 309,56 грн.

Згідно вимог ст.ст. 32, 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. При цьому, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. В свою чергу, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Разом з тим, ст. 43 ГПК України передбачено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення, для господарського суду не є обов'язковим.

Відповідно до ч. 2 ст. 617 ЦК України особа, не звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання у разі відсутності у боржника необхідних коштів. Крім того, згідно ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Підсумовуючи вищезазначене та враховуючи що судом було припинено провадження в частині стягнення із ПП „Білоозіря основної заборгованості у розмірі 16 716,64 грн., суд доходить висновку щодо необхідності часткового задоволення заявлених позовних вимог шляхом присудження до стягнення із ПП „Білоозіря на користь ПАТ „Державна продовольчо-зернова корпорація України трьох відсотків річних у розмірі 1 701,08 грн. та збитків від інфляції у розмірі 15 309,56 грн. відповідно до ст. ст. 11, 202, 205, 509, 525, 526, 530, 610 612, 615, 617, 625, 627, 629, 631, 662, 664, 692, 712 Цивільного кодексу України, ст. ст. 193, 265 Господарського кодексу України, ст.ст. 1, 9 Закону України „Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні, ст. 201 Податкового кодексу України.

Судові витрати зі сплати судового збору відповідно до ст. 49 ГПК України покладаються на відповідача.

При цьому, решта суми судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду, відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 7 Закону України „Про судовий збір оскільки судом було припинено провадження в частині стягнення із ПП „Білоозіря основної заборгованості з підстав, що не виключають повернення судового збору.

Керуючись ст. ст. 32, 33, 43, 44, 49, 75, п. 1-1 ч. 1 ст. 80, 82-85 ГПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Провадження у справі №916/3099/16 за позовом публічного акціонерного товариства „Державна продовольчо-зернова корпорація України до приватного підприємства „Білоозіря в частині стягнення суми основного боргу у розмірі 16 716,64 грн. припинити.

2. Позов задовольнити частково.

3. Стягнути з приватного підприємства „Білоозіря /68721, Одеська область, Болградський район, с. Оріхівка, вул. Малінова, буд. 62, ідентифікаційний код 35434203 /на користь публічного акціонерного товариства „Державна продовольчо-зернова корпорація України /01033, м. Київ, вул. Саксаганського, 1, ідентифікаційний код 37243279/ три відсотки річних у розмірі 1 701 грн. 08 коп. /одна тисяча сімсот одна грн. 08 коп./, збитки від інфляції у розмірі 15 309 грн. 56 коп. /пятнадцять тисяч триста девять грн. 56 коп./, судовий збір у розмірі 427 грн. 18 коп. /чотириста двадцять сім грн. 18 коп./. Наказ видати.

4. В решті позову відмовити.

Рішення набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 85 ГПК України.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Відповідно до ст. ст. 91, 93 ГПК України сторони у справі, прокурор, треті особи, особи, які не брали участь у справі, якщо господарський суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право подати апеляційну скаргу на рішення місцевого господарського суду, яке не набрало законної сили. Апеляційна скарга подається на рішення місцевого господарського суду протягом десяти днів з дня його оголошення місцевим господарським судом. У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення, зазначений строк обчислюється з дня підписання рішення, оформленого відповідно до статті 84 цього Кодексу.

Повне рішення складено 30 січня 2017 р.

Суддя С.П. Желєзна