КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" січня 2017 р. Справа№ 910/16901/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Разіної Т.І.

суддів: Яковлєва М.Л.

Чорної Л.В.

За участю представників сторін:

- позивача (апелянта): Крупка М.П., довіреність № б/н від 30.09.2016

- відповідача: Добжанський В.В., довіреність № 43 від 02.09.2016

- третьої особи: ОСОБА_2, довіреність №878 від 01.08.2016

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу приватного підприємства "Фабрика Мігліорі" на рішення господарського суду міста Києва від 24.11.2016 у справі № 910/16901/16 (суддя Павленко Є.В.)

за позовом приватного підприємства "Фабрика Мігліорі", м. Луцьк,

до публічного акціонерного товариства "Перший український міжнародний банк", м. Київ

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача, - ОСОБА_4, м. Луцьк,

про стягнення 1 132 952,51 грн

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2016 року приватне підприємство «Фабрика Мігліорі» (надалі- позивач/ПП «Фабрика Мігліорі»/апелянт) звернулося до господарського суду міста Києва із позовною заявою (з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог від 24.11.2016 (т.5, а.с. 74)) до публічного акціонерного товариства «Перший Український міжнародний банк» (надалі- відповідач/ ПАТ «ПУМБ»), за участю третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору на стороні позивача- ОСОБА_4 (надалі-третя особа) про стягнення 1 016 391,47 грн. вартості безпідставно набутих товарно-матеріальних цінностей, а також 27 433,88 грн. збитків, спричинених простоєм.

Позовні мотивовані тим, що на підставі укладеного між приватним підприємством «Фабрика Мігліорі» та ОСОБА_4 договором оренди № 4/15-ФМ позивач для здійснення підприємницької діяльності орендував нежитлове приміщення. Оскільки після переходу права власності на вказане приміщення до ПАТ «ПУМБ», як заставодержателя, останній чинив перешкоди у здійсненні господарської діяльності позивача, крім того, у спірному приміщенні залишились товарно-матеріальні цінності, а відтак, в силу статтей 3, 12, 13, 15, 16, 1212 та 1213 Цивільного кодексу України, відповідач повинен повернути безпідставно набуте майно відповідачу.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 14.09.2016 порушено провадження у справі № 910/16901/16 та призначено її розгляд Крім того, вказаною ухвалою до участі у справі було залучено в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача, - ОСОБА_4

Рішенням рішення господарського суду міста Києва від 24.11.2016 у справі № 910/16901/16 (суддя Павленко Є.В.) у задоволенні позову відмовлено повністю ( т. 5, а.с. 79-81).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог місцевий господарський суд виходив з того, що позивачем належним чином не обґрунтовано та не доведено підстав, за яких його права та охоронювані законом інтереси мають бути захищені в обраний ним спосіб захисту - шляхом стягнення з відповідача вартості безпідставно набутого майна, а також те, що позивачем не доведено протиправної поведінки відповідача, а відтак і покладення на відповідача відповідальності у вигляді відшкодування завданих збитків.

При цьому місцевий господарський суд керувався приписами ст. ст. 16, 215, 400, 1212, 1213, 1193 Цивільного кодексу України, 173, 224, 225 Господарського кодексу України та ст.ст. 32, 34, 43, 44, 82-85 Господарського процесуального кодексу України.

Не погоджуючись з вказаним рішенням господарського суду міста Києва, приватне підприємство "Фабрика Мігліорі" звернулося до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просило оскаржуване рішення скасувати, прийняти нове судове рішення, яким задовольнити повністю позовні вимоги та стягнути з публічного акціонерного товариства "Перший український міжнародний банк" на користь приватного підприємства "Фабрика Мігліорі" судові витрати.

Апеляційна скарга обґрунтована порушенням судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, неповним з'ясуванням обставин справи, що мають значення для справи; не вжиттям всіх необхідних заходів для повного та всебічного розгляду справи.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 19.12.2016 прийнято до провадження апеляційну скаргу приватного підприємства "Фабрика Мігліорі" на рішення господарського суду міста Києва від 24.11.2016 та призначено її до розгляду на 26.01.2017.

09.01.2017 через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу відповідачем було подано відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого останній просить суд залишити оскаржуване судове рішення без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Представник скаржника в судовому засіданні підтримав доводи апеляційної скарги з викладених в ній підстав.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечував вимоги апеляційної скарги та просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши представників сторін, перевіривши застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, колегія суддів Київського апеляційного господарського суду дійшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

У відповідності ст. 129 Конституції України та ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно ст. 99 ГПК України апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Місцевим господарським судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 14.03.2013 між публічним акціонерним товариством «Перший міжнародний український банк», як заставодержателем та ОСОБА_4, як заставодавцем було укладено іпотечний договір № 1.13-16/І, посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Губик З.В. та зареєстрований за № 162. Даний договір укладено з метою забезпечення виконання приватним підприємством "Територія дитячої білизни" його зобов'язань на користь банку за кредитним договором від 14 березня 2013 року № 1.13-16. (т. 3, а.с. 75-86).

Вказаний іпотечний договір підписаний повноважними представниками сторін та скріплений їх печатками.

Строк дії вказаного правочину - до повного виконання основного зобов'язання (пункт 7.2 іпотечного договору).

Предметом іпотеки за вказаним правочином є: адмінбудинок, вбиральня "3", огорожа 1, літера А1, загальною площею 144,3 кв.м; приміщення складу-майстерні по обслуговуванню автомобілів, літера Б-2, загальною площею 769,6 кв.м; металевий склад, літера В1, загальною площею 315,9 кв.м; прохідна, літера Д1, загальною площею 2,5 кв. м, розташовані на земельній ділянці загальною площею 0,1976 га, кадастровий номер НОМЕР_1, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (п.2.1. договору іпотеки).

Як зазначає банк, на підставі вказаного правочину 14.03.2013 в Державний реєстр речових прав на нерухоме майно було внесено запис про державну реєстрацію іпотеки та обтяження вищезазначеного майна відповідача.

Колегією суддів встановлено, що пунктом 3.4. договору іпотеки сторони погодили, якщо інше не передбачено належним чином оформленою письмовою згодою іпотекодержателя, іпотекодавець не має права відчужувати предмет іпотеки у будь-який спосіб, відмовлятися від права власності на предмет іпотеки, знищувати фізично предмет іпотеки або його частину, передавати предмет іпотеки як внесок до статутного фонду юридичних осіб, вчиняти дії щодо виникнення у третіх осіб будь-яких прав на предмет іпотеки, передавати предмет іпотеки в спільну діяльність, найм, оренду, лізинг, інші види користування.

Проте, ОСОБА_4 в порушення пункту 3.4 іпотечного договору, передала предмет іпотеки в оренду.

Як стверджував відповідач, ОСОБА_4 до банку з письмовою заявою про надання предмету іпотеки в оренду не зверталась; протилежного ані позивачем, ані третьої особою не надано.

Місцевим господарським судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 01.07.2015 між приватним підприємством «Фабрика Мігліорі», орендарем та ОСОБА_4, як орендодавцем було підписано договір оренди № 4/15-ФМ (т.1, а.с. 14-16).

Сторони вказали, що предметом договору є приміщення- адмінбудинок, вбиральня "3", огорожа 1, літера А1, загальною площею 144,3 кв.м; приміщення складу-майстерні по обслуговуванню автомобілів, літера Б-2, загальною площею 769,6 кв.м; металевий склад, літера В1, загальною площею 315,9 кв.м; прохідну, літера Д1, загальною площею 2,5 кв.м, яке знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 ( п.1.1. договору іпотеки).

Відповідно до пункту 3.2 договору оренди строк його дії - до 26 червня 2018 року.

За фактом передачі даного майна в оренду вказаними сторонами було підписано акт прийому-передачі від 01.07.2015 (т.1, а.с. 16).

Як зазначає позивач, 25.05.2016 представники банку ввійшли до орендованого приміщення, перешкоджали робочій діяльності працівників позивача та повідомили, що право власності на вказане приміщення перейшло до банку 08.04.2016 на підставі укладеного з ОСОБА_4 договору іпотеки, про що внесені відповідні відомості в Державний реєстр речових прав на нерухоме майно.

У зв'язку з вказаними обставинами, 25.05.2016 на приватному підприємстві "Фабрика Мігліорі" було складено акт про простій, затверджений наказом від 25.05.2016 № 14.

Вказаний простій, на думку позивача, спричинив останньому збитки в розмірі 27 433,88 грн. у вигляді виплати працівникам заробітної плати за час простою.

Крім того, як стверджує позивач, що після виїзду останнього з даного приміщення в ньому залишилися товарно-матеріальні цінності позивача на суму 1 016 391,47 грн., вартість яких останній просив стягнути з відповідача.

В обґрунтування вартості та переліку неповернутого майна позивач послався на різницю між обсягом повернутого відповідачем майна та обсягом залишків, виявлених під час проведеної 28.04.2016 інвентаризації на підприємстві позивача, які встановлені в актах про результати ревізії та звітах про залишки товарно-матеріальних цінностей від 05.05.2016.

Місцевим господарським судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, 26.05.2016 банк передав дане приміщення під охорону товариству з обмеженою відповідальністю «Охоронно-консалтингова компанія «Борисфен» на підставі акту приймання-передачі об'єкту під охорону.

Як зазначає позивач та не заперечувалось відповідачем, приватне підприємство «Фабрика Мігліорі» звертався до банку про видачу певних товарно-матеріальних цінностей, залишених у приміщенні, після отримання яких позивачем підписувались відповідні розписки.

Як встановлено судом першої інстанції, вже під час розгляду справи приватне підприємство «Фабрика Мігліорі» звернулось до банку з листом за вих. № 84 від 08.11.2016 в якому останнє просило відповідача передати майно позивача, що залишалося в спірному приміщенні (т. 5, а.с. 58).

Таким чином, частина товарно-матеріальних цінностей на суму 89 127,16 грн., облік яких на балансі позивача було підтверджено відповідною балансовою довідкою від 22.11.2016, повернута банком на підставі відповідного акту приймання-передачі матеріальних цінностей від 22.11.2016.

Статтею 173 Господарського кодексу України визначено, що господарським визначається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених ГК України, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботи, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматись від певних дій, а інший суб'єкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Згідно зі ст. 400 Цивільного України недобросовісний володілець зобов'язаний негайно повернути майно особі, яка має на нього право власності або інше право відповідно до договору або закону, або яка є добросовісним володільцем цього майна. У разі невиконання недобросовісним володільцем цього обов'язку заінтересована особа має право пред'явити позов про витребування цього майна.

Особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала (ст. 1212 Цивільного кодексу України).

Положення цієї Глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події, а також до вимог про: повернення виконаного за недійсним правочином; витребування майна власником із чужого незаконного володіння; повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні; відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Відповідно до ст. 1213 Цивільного кодексу України набувач зобов'язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. У разі неможливості його повернення в натурі (внаслідок знищення, загублення, передачі майна третій особі) відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна.

Як вбачається з матеріалів справи позивачем не надано доказів того, що спірне майно перебувало чи перебуває в незаконному володінні відповідача на час розгляду справи, як у суді першої інстанції та і у суді апеляційної інстанції .

Як вже зазначалось вище, про наявність спірного майна в зазначеному приміщенні, позивач послався на складені за результатами проведеної 28.04.2016 інвентаризації акти та звіти ревізії.

Однак, зазначені документи підтверджують лише перебування певних товарно-матеріальних цінностей на балансі позивача, а не знаходження цього майна в спірному приміщенні відповідача.

Відповідач, заперечуючи проти задоволення даного позову вказував, що спірне майно, вартість якого позивач просить з відповідача стягнути, в приміщенні відповідача взагалі відсутнє.

З огляду на вищевикладене колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що звертаючись з даним позовом, позивач жодним чином не обґрунтував та не довів належними та допустимим доказами у розумінні ст. 33-34 Господарського процесуального кодексу України наявність підстав, з якими норма статті 1213 ЦК України пов'язує можливість вимагати відшкодування саме вартості спірного майна, а відтак, і правомірно відмовив у її задоволенні.

Крім того, позивач також просив стягнути з відповідача 27 433,88 грн. збитків, спричинених простоєм, які полягали у виплаті працівникам заробітної плати за час простою підприємства позивача.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 224 Господарського кодексу учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено. Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

До складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, зокрема, включаються додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною (п. 2 ч. 1 ст. 225 Господарського кодексу України).

Частино 1 ст. 1666 Цивільного кодексу України передбачено, що шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Відповідальність за завдану шкоду може наставати лише за наявності підстав, до яких законодавець відносить наявність шкоди, протиправну поведінку заподіювача шкоди, причинний зв'язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача, та вину. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.

Для застосування такого заходу відповідальності як відшкодування шкоди слід встановити як наявність у діях винної особи усіх чотирьох елементів складу цивільного правопорушення (протиправної поведінки), так і ступінь вини у розумінні статті 1193 ЦК України.

Аналогічна позиція міститься в постанові Верховного суду України від 28 січня 2015 року в справі № 3-210гс14, яка відповідно до норм статті 11128 ГПК України є обов'язковою для застосування.

Звертаючись з вказаною позовною вимогою, позивач послався на те, що дії відповідача, що полягали в перешкоджанні допуску працівників позивача до своїх робочих місць, спричинили простій виробництва, про що було складено 25.05.2016 підприємстві відповідний акт, та як наслідок, на думку позивача, ним були понесені збитки у вигляді виплати працівникам за час простою заробітної плати в розмірі 27 433,88 грн. відповідно до розрахунково-платіжних відомостей за червень 2016 року № та № .

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, відсутні будь-які докази щодо недопуску працівників позивач до приміщення чи вчинення відповідачем інших дій, які би свідчили про наявність його вини в простої виробництва.

Разом з тим відповідач зазначає, що не чинив будь-яких перешкод у користуванні позивачем вказаним приміщенням та не змушував його звільнити, оскільки відповідач навпаки зацікавлений у передачі даного приміщення в оренду з метою отримання доходу.

Таким чином колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду, що позивачем не доведено всіх необхідних елементів для покладення на відповідача відповідальності у вигляді відшкодування завданих збитків, зокрема, протиправної поведінки та вини відповідач в спричинені простою підприємства позивача та понесенні у зв'язку з цим витрат на виплату заробітної плати працівникам за цей час, а тому позовна вимога про стягнення збитків задоволенню не підлягає.

Колегією суддів не беруться до уваги посилання апелянта в апеляційній скарзі на лист № 64 від 24.08.2016, оскільки матеріали справи не містять доказів надіслання вказаного листа відповідачу.

На підставі вищевикладеного апеляційний суд не приймає до уваги інші твердження позивача, що зазначені в апеляційній скарзі стосовно порушення місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права.

У відповідності до ст.ст. 32-34 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Враховуючи викладене, колегія суддів на підставі доказів та пояснень наявних в матеріалах справи дійшла до висновку, що відповідно до ст. 104 Господарського процесуального кодексу України підстав для скасування чи зміни рішення місцевого господарського суду не вбачає, а тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, судовий збір за перегляд рішення в апеляційній інстанції покладається на апелянта.

Керуючись ст.ст. 4-2, 4-3, 4-7, 32-34, 43, 44, 49, 99, 101-103, 105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу приватного підприємства «Фабрика Мігліорі» залишити без задоволення, рішення господарського суду міста Києва від від 24.11.2016 у справі № 910/16901/16 залишити без змін.

Головуючий суддя Т.І. Разіна

Судді М.Л. Яковлєв

Л.В. Чорна