РІШЕННЯ

25 січня 2017 року Справа № 913/1314/16

Провадження №18/913/1314/16

За позовом публічного акціонерного товариства «Укртелеком» в особі Харківської філії ПАТ «Укртелеком», м. Харків

до Управління соціального захисту населення Новоайдарської районної державної адміністрації, смт. Новоайдар Луганської області

про стягнення 21013,43 грн

Суддя Корнієнко В.В.

Секретар судового засідання-помічник судді Шапошникова О.М.

У засіданні брали участь:

від позивача: ОСОБА_1 за дов. від 28.12.2015 № 1990;

від відповідача: не прибув.

Суть спору: позивачем заявлено вимоги про стягнення з відповідача:

- залишку невідшкодованої заборгованості в сумі 19409,20 грн по витратах, понесених внаслідок надання послуг звязку пільговим категоріям населення за договором від 21.01.2015 № 18-25/1 про відшкодування витрат за надані телекомунікаційні послуги громадянам, що мають право на пільги відповідно до чинного законодавства;

- втрат від інфляції в сумі 1242,19 грн та трьох процентів річних в сумі 362,04 грн за прострочення платежів.

Заявою від 04.01.2017 № 26-15/8 позивач зменшив розмір заявлених до стягнення втрат від інфляції до суми 1145,14 грн та трьох процентів річних до суми 340,46 грн.

Відповідач відзивом на позовну заяву від 07.12.2016 № 10175 проти позову заперечує посилаючись на те, що заявлене позивачем до стягнення відшкодування здійснюється за рахунок субвенцій державного бюджету; однак, у 2016 році видатки на відшкодування вказаних витрат у Державному бюджеті не передбачались; після затвердження районної програми місцевого значення для відшкодування вказаних витрат, відповідач виконає свої зобовязання щодо відшкодування витрат позивача в сумі в сумі 19409,20 грн., тому, вимоги про стягнення втрат від інфляції та трьох процентів річних, є безпідставним; у кошторисі видатків на утримання відповідача не передбачено витрат на сплату зборів, штрафів, пені тощо.

Відповідач листом від 30.12.2017 № 10816 повідомив суд про сплату основного боргу в сумі 19409,20 грн платіжним дорученням від 20.12.2016 № 1599 (платіжне доручення додано до матеріалів справи); відповідач просив розглядати справу без участі його представника.

25.01.2017 позивач подав суду заяву від 23.01.2017 про зменшення розміру позовних вимог, якою просив суд не стягувати з відповідача втрати від інфляції та три проценти річних.

Розглянувши матеріали справи, вислухавши представника позивача, суд

В С Т А Н О В И В:

Згідно договору про відшкодування витрат за надані телекомунікаційні послуги громадянам, що мають право на пільги відповідно до чинного законодавства від 21.01.2015 № 18-25/1, укладеному між сторонами за позовом, позивач у листопаді та грудні 2015 р. надав послуги звязку громадянам, які мають право на пільги, на суму 19409,20 грн., що підтверджується матеріалами справи та визнано відповідачем.

Відповідно до пунктів 1.1, 2.12. та розділу 3 договору, відповідач зобовязався відшкодовувати позивачу витрати, за фактично надані телекомунікаційні послуги пільговій категорії населення, щомісячно, в місяці наступному за звітним за рахунок субвенцій державного бюджету.

Договором встановлено, що відшкодування вказаних витрат здійснюється у відповідності до постанови Кабінету Міністрів України від 04.03.2002 № 256 «Про затвердження Порядок фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету».

Позивач у позовній заяві вказав, що у порушення умов договору відповідач своєчасно вказані витрати (за листопад та грудень 2015 р.) позивачу не відшкодував.

На підставі вказаних доводів, з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог від 04.01.2017 № 26-15/8 позивачем заявлено вимоги про стягнення з відповідача:

- залишку невідшкодованої заборгованості в сумі 19409,20 грн по витратах, понесених внаслідок надання послуг звязку пільговим категоріям населення за договором від 21.01.2015 № 18-25/1 (за листопад та грудень 2015 р.);

- втрат від інфляції в сумі 1145,14 грн та трьох процентів річних в сумі 340,46 грн за прострочення платежів.

Відповідач відзивом на позовну заяву від 07.12.2016 № 10175 проти позову заперечує посилаючись на те, що заявлене позивачем до стягнення відшкодування здійснюється за рахунок субвенцій державного бюджету; однак, у 2016 році видатки на відшкодування вказаних витрат у Державному бюджеті не передбачались; після затвердження районної програми місцевого значення для відшкодування вказаних витрат, відповідач виконає свої зобовязання щодо відшкодування витрат позивача в сумі в сумі 19409,20 грн., тому, вимоги про стягнення втрат від інфляції та трьох процентів річних, є безпідставним; у кошторисі видатків на утримання відповідача не передбачено витрат на сплату зборів, штрафів, пені тощо.

Відповідач листом від 30.12.2017 № 10816 повідомив суд про сплату основного боргу в сумі 19409,20 грн платіжним дорученням від 20.12.2016 № 1599 (платіжне доручення додано до матеріалів справи); відповідач просив розглядати справу без участі його представника.

25.01.2017 позивач подав суду заяву від 23.01.2017 про зменшення розміру позовних вимог, якою просив суд взагалі не стягувати з відповідача втрати від інфляції та три проценти річних.

Відповідно до пп. 3.10 п. 3 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України, судами першої інстанції», під збільшенням або зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено в позовній заяві.

Заявлені позивачем вимоги про стягнення з відповідача втрат від інфляції та трьох процентів річних, є самостійними вимогами.

У даному випадку позивач не просив зменшити кількісні показники цих вимог, а взагалі не стягувати з відповідача втрати від інфляції та три проценти річних.

Представнику позивача в судовому засіданні було додатково розяснено право позивача на відмову (часткову) відмову від позову, однак, позивач відмовився від такої процесуальної дії (часткової відмови від позову), посилаючись на те, що у такому разі (при відмові від позову) витрати на судовий збір будуть покладені на позивача, що його не влаштовує.

За таких обстави, заява позивача від 23.01.2017 по своїй суті не є заявою про зменшення розміру позовних вимог. Тому, вказана заява позивача залишається судом без розгляду.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши представника позивача, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню за таких підстав:

Після предявлення позову (позов предявлено 29.11.2016) відповідач 20.12.2016 сплатив позивачу основну заборгованість в сумі 19409,20 грн (витрати, понесені позивачем внаслідок надання послуг звязку пільговим категоріям населення за договором від 21.01.2015 № 18-25/1), що підтверджується платіжним дорученням відповідача від 20.12.2016 № 1599 (оригінал платіжного доручення залучено до матеріалів справи) та визнано позивачем.

За таких обставин, на підставі п. 11 ст. 80 ГПК України провадження у справі, в частині вимог про стягнення заборгованості в сумі 19409,20 грн., підлягає припиненню в звязку з відсутністю предмету спору.

Доводи відповідача, якими він заперечує проти вимог про стягнення втрат від інфляції та трьох процентів річних (видатків на відшкодування вказаних витрат позивача у Державному бюджеті не передбачено; у кошторисі видатків на утримання відповідача не передбачено витрат на сплату зборів, штрафів, пені тощо), не приймаються судом до уваги за наступних підстав:

Відповідно до ст. 87 Бюджетного кодексу України, видатки на соціальний захист та соціальне забезпечення належать до видатків, що здійснюються з Державного бюджету України. При цьому порядок та умови надання субвенцій з державного бюджету місцевим визначаються Кабінетом Міністрів України (ч. 2 ст. 97 Бюджетного кодексу України).

Згідно пп. «б» п. 4 ч. 1 ст. 89 та ст. 102 Бюджетного кодексу України, видатки на відшкодування вартості послуг, наданих пільговим категоріям громадян, здійснюються з місцевих бюджетів за рахунок коштів, які надходять з державного бюджету України (субвенцій з державного бюджету України) у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Порядком фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.2002 № 256 (далі - Порядок № 256), встановлено механізм фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення компенсаційних виплат за вказані пільги окремих категорій громадян за рахунок субвенцій з Державного бюджету України.

Згідно п. 3 Порядку № 256 головними розпорядниками коштів місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення є керівники головних управлінь, управлінь, відділів та інших самостійних структурних підрозділів місцевих держадміністрацій, виконавчих органів рад, до компетенції яких належать питання праці та соціального захисту населення.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України та п. 1 ст. 193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно ст. 222 Господарського кодексу України, учасники господарських відносин, які порушили майнові права або законні інтереси інших суб'єктів, зобов'язані поновити їх, не чекаючи пред'явлення їм претензії або звернення до суду.

Одностороння відмова від виконання зобов'язань не допускається (ст. 525 Цивільного кодексу України, п. 7 ст. 193 Господарського кодексу України).

На підставі договору від 21.01.2015 № 18-25/1 та вищевказаних нормативних актів, відповідач, за рахунок державних субвенцій, зобов'язаний відшкодувати витрати, понесені позивачем внаслідок надання населенню Новоайдарського району та м. Щастя Луганської області послуг зв'язку на пільгових умовах.

При цьому, неналежне фінансування заходів соціального захисту окремих категорій громадян не є підставою для звільнення відповідача від відшкодування вказаних вище витрат, понесених позивачем та не може бути підставою для звільнення від відповідальності за порушення такого зобов'язання.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 Цивільного кодексу України).

Згідно ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 617 Цивільного кодексу України, ч. 2 ст. 218 Господарського кодексу України та рішення Європейського суду з прав людини у справі «Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України» від 18.10.2005, відсутність бюджетних коштів, передбачених у видатках Державного бюджету України на відповідний рік, не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення грошового зобов'язання (згідно ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права).

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 15.05.2012 у справі № 3-28гс12 і відповідно до приписів ст. 11128 Господарського процесуального кодексу України є обовязковою для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України.

У зв'язку з тим, що витрати, понесені позивачем внаслідок надання послуг зв'язку пільговим категоріям населення, в сумі 19409,20 грн. не були добровільно відшкодовані відповідачем на момент подачі позову, позивачем на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України на суму заборгованості було здійснено нарахування інфляційних втрат та трьох процентів річних.

Згідно уточненому (заява про зменшення позовних вимог від 04.01.2017 № 26-15/8), обґрунтованому, перевіреному судом розрахунку позивача (а/с 99) втрати від інфляції за період прострочення: березень вересень 2016 р. складають 1145,14 грн., три проценти річних 340,46 грн., та підлягають стягненню з відповідача.

Щодо повернення та розподілу судового збору:

Відповідно до пунктів 1 та 5 частини 1 статті 7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила, за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог та в разі закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв'язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом).

У випадках, установлених пунктом 1 частини першої цієї статті, судовий збір повертається в розмірі переплаченої суми; в інших випадках, установлених частиною першою цієї статті, - повністю (ч. 2 ст. 7 вказаного Закону).

Первісно позивачем були заявлені вимоги про стягнення з відповідача грошових коштів в загальній сумі 21013,43 грн (19409,20 грн (борг) + 1242,19 грн (втрати від інфляції) + 362,04 грн (три проценти річних).

Загальна сума втрат від інфляції та трьох процентів річних склала 1604,23 грн (1242,19 грн + 362,04 грн)).

Даним рішенням провадження у справі, в частині вимог про стягнення заборгованості в сумі 19409,20 грн., припинено за відсутністю предмету спору.

Враховуючи, що позивачем судовий збір був сплачений у мінімальному розмірі 1378 грн (платіжне доручення від 28.11.2016 № 1078764), судовий збір за вимоги про стягнення боргу в сумі 19409,20 грн. підлягає поверненню позивачу пропорційно, в сумі 1273,27 грн (21013,43 грн (загальна сума, заявлена до стягнення) 100 %; припинено провадження … на суму 19409,20 грн, що складає 92,4 % від загальної суми; 1378 грн (судовий збір) 100 %; 1273,27 грн 92,4 % від загальної суми судового збору).

Заявою від 04.01.2017 № 26-15/8 позивач зменшив розмір заявлених до стягнення втрат від інфляції до суми 1145,14 грн та трьох процентів річних до суми 340,46 грн.

Загальна сума втрат від інфляції та трьох процентів річних, після зменшення їх розміру, склала 1485,60 грн (1145,14 грн + 340,46 грн).

Судовий збір за зменшення розміру вимог про стягнення втрат від інфляції та трьох процентів річних підлягає поверненню позивачу пропорційно, в сумі 7,75 грн (1604,23 грн (загальна сума цих вимог, яка заявлена первісно) 100 %; 1485,60 грн (загальна сума цих вимог після зменшення); зменшено вимоги на 7,4 %, які від решти судового збору в сумі 104,73 грн (яка залишилася після повернення судового збору в звязку з припиненням провадження в частині вимог (1378 грн - 1273,27 грн)) складають 7,75 грн)).

Клопотанням від 23.01.2017 № 26-15/74 позивач просив повернути йому судовий збір.

За таких обставин, з Державного бюджету України підлягає поверненню позивачу судовий збір в загальній сумі 1281,02 грн (1273,27 + 7,75 грн). Судовий збір буде повернений позивачу відповідною ухвалою суду.

Згідно ст. ст. 44, 49 ГПК України витрати позивача на судовий в сумі 96,98 грн. (1378 - 1281,02) покладаються на відповідача.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 44, 49, п. 11 ст. 80, ст. ст. 82, 84, 85 ГПК України, суд

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Управління соціального захисту населення Новоайдарської районної державної адміністрації, смт. Новоайдар Луганської області, вул. Банківська, 31, ідентифікаційний код 03196989, на користь публічного акціонерного товариства «Укртелеком» в особі Харківської філії ПАТ «Укртелеком», м. Харків, вул. Свободи, 7/9, ідентифікаційний код 25614660, втрати від інфляції в сумі 1145,14 грн, три проценти річних в сумі 340,46 грн, витрати на судовий збір в сумі 96,98 грн., наказ видати.

3. В решті позову провадження у справі припинити.

25 січня 2017 р. було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення. Повне рішення складено 30 січня 2017 р. і може бути оскаржене протягом 10 днів з цієї дати.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Суддя В.В. Корнієнко