ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

18.01.2017 Справа № 920/1135/16

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Еквівес» (м. Київ)

до - Публічного акціонерного товариства «Глухівський завод «Електродеталь» (м. Глухів, Сумська область)

про стягнення 40802 грн. 64 коп.

Суддя О.Ю. Резніченко

Представники:

від позивача - ОСОБА_1, довіреність № 1965 від 06.04.2016,

від відповідача - ОСОБА_2, довіреність № 14/00-018412 від 18.10.2016.

У засіданні брали участь: секретар судового засідання Т.Д. Бублик.

В судовому засіданні 11.01.2017 було оголошено перерву до 18.01.2017.

Суть спору: Позивач просить суд стягнути з відповідача 25088 грн. боргу, 11386 грн. 75 коп. 3% пені, 864 грн. 96 коп. 3% річних, 3462 грн. 93 коп. збитків за неналежне виконання відповідачем укладеного між сторонами 11.02.2016 договору поставки № 952-2016.

Представник позивача в судовому засіданні усно зазначив, що наполягає на задоволенні позовних вимог.

Відповідач подав відзив на позовну заяву в якому просить суд відмовити позивачу в задоволенні заявлених вимог з огляду на те, що позивачем не надано доказів, що підтверджують факт поставки товару за договором. Крім цього, неможливо встановити строк, з якого виникає обовязок по оплаті відповідачем за товар, який отриманий за договором.

Розглянувши матеріали справи, суд

ВСТАНОВИВ:

11.02.2016 між сторонами було укладено договір поставки № 952-2016 (надалі Договір).

Відповідно до п.1.1 Договору позивач на умовах, в порядку та строки, передбачені Договором, зобовязується поставляти і передавати у власність відповідача майно, а відповідач зобовязується приймати та оплачувати майно, перелік і кількість якого визначається специфікаціями, які є невідємними частинами Договору.

Згідно до п. 3.6 Договору зобовязання позивача по поставці товару вважаються виконаними з моменту передачі товару в розпорядження відповідача у вищезазначеному пункті поставки за умови точної відповідності поставленого товару Договору та відповідній специфікації по строкам, номенклатурі і обсягу, після надання позивачем супроводжувальних документів, зазначених в п. 3.3 Договору.

На виконання умов договору було підписано ряд специфікацій та здійсненні поставки, а саме:

- специфікація № 1 від 17.02.2016 на суму 59517 грн. 60 коп., поставка здійснена згідно видаткової накладної № Е 198 від 17.02.2016;

- специфікація № 2 від 01.03.2016 на загальну суму 197808 грн., поставка здійснена згідно видаткової накладної № Е -278 від 25.03.2016;

- специфікація № 3 від 19.03.2016 на суму 7500 грн. 24 коп., поставка здійснена згідно видаткової накладної № Е-454 від 29.03.2016;

- специфікація № 4 від 06.04.2016 на суму 169800 грн., поставка здійснена згідно видаткових накладних №№ Е-521 від 25.04.2016, Е-521/1 від 27.04.2016, Е-521/2 від 13.05.2016, Е-521/3 від 18.05.2016;

- специфікація № 5 від 25.07.2016 на суму 5001 грн. 16 коп., поставка здійснена згідно видаткової накладної № Е-641 від 27.04.2016;

- специфікація № 10 від 11.02.2016 на загальну суму 35468 грн., поставка здійснена згідно видаткової накладної № Е-1912 від 15.09.2016.

Отже, факт поставки товару підтверджується вищезазначеними видатковими накладними на загальну суму 412011 грн. 62 коп., які підписані сторонами та довіреностями на отримання товару.

Згідно до п. 2.2 Договору оплата партії товару, передбаченою відповідною специфікацією, здійснюється в порядку, на умовах та строки, визначені такою специфікацією.

В специфікаціях №№ 1, 2, 3, 4, 5, 10 зазначено, що строк оплати 21 день з моменту поставки.

Позивачем обовязок щодо оплати прийнятого товару був виконаний частково на загальну суму 386 923 грн. 62 коп. Залишок боргу у розмірі 25088 грн. відповідачем не був оплачений.

Тому, 30.06.2016 позивач звернувся до відповідача із вимогою щодо повного погашення заборгованості за отриманий товар.

Однак відповідач після звернення позивача заборгованість у розмірі 25088 грн. не погасив, що змусило позивача звернутись до суду із даною позовною заявою.

Частиною 1 ст. 193 ГК України встановлено правило, згідно якого суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору.

Відповідно до ст. 265 ГК України за договором поставки постачальник зобов'язується передати у зумовлені строки покупцеві товар, а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Суд дійшов висновку, що позивачем доведена заборгованість відповідача в розмірі 25088 грн., заборгованість підтверджується матеріалами справи, відповідач доказів сплати боргу не надав, а тому позовна вимога про стягнення з відповідача на користь позивача вищезазначеної суми є правомірною, обгрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

Заперечення відповідача до уваги не приймаються, оскільки не відповідають фактичним обставинам справи та не підтверджені належними та допустимими доказами, а саме:

- факт отримання відповідачем товару за Договором підтверджується доданими до матеріалів справи належними та допустимими доказами (видатковими накладними, на яких міститься підпис представника відповідача про отримання товару та відповідними довіреностями на вказаних представників відповідача);

- Договором та та специфікаціями до нього встановлений момент, з якого товар вважається переданим відповідачу та строк оплати такого товару.

Стосовно стягнення з відповідача на користь позивача 864 грн. 96 коп. 3% річних за загальний період з 11.03.2016 по 09.11.2016, то:

Статтею 625 Цивільного кодексу України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Позивач в розрахунку 3% річних визначив періоди нарахування по кожному факту поставки, однак суд при розгляді справи здійснив перерахунок 3% річних та дійшов висновку, що:

- по специфікації № 1 на суму 59517 грн. позивач зазначає період порушення з 11.03.2016 по 28.03.2016, однак початком періода прострочення було 10.03.2016;

- по специфікації № 2: на суму 197808 позивача зазначає період з 16.04.2016 по 21.04.2016; на суму 167808 грн. з 21.04.2016 по 26.04.2016 (однак прострочення почалось 22.04.2016); на суму 122808 грн. з 26.04.2016 по 13.05.2016 (однак порушення розпочалось 27.04.2016); на суму 92808 з 12.05.2016 по 06.06.2016 (однак порушення з 13.05.2016); на суму 77808 з 06.06.2016 по 08.06.2016 (однак порушення з 07.06.2016); на суму 67808 з 08.06.2016 по 22.06.2016 (однак порушення з 09.06.2016); на суму 62808 з 22.06.2016 по 01.07.2016 (однак порушення з 23.06.2016);

- по специфікації № 3 на суму 7500 грн. 24 коп. позивач зазначає період з 18.04.2016 по 01.07.2016, однак початком періоду прострочення було 20.04.2017;

- по специфікації № 4: на суму 35448 з 18.05.2016 по 01.07.2016 (однак порушення почалось з 17.05.2016); на суму 40874 грн. 40 коп. з 20.05.2016 по 01.07.2016 (однак порушення почалось з 19.05.2016); на суму 8402 грн. 40 коп. з 04.06.2016 по 01.07.2016; на суму 21268 грн. 80 коп. з 09.06.2016 по 01.07.2016;

- по специфікації № 5 на суму 5000 грн. 16 коп. позивач зазначає період з 20.05.2016 по 01.07.2016, однак початком періоду прострочення було 19.05.2016.

Суд, здійснивши перерахунок суми 3% річних за вищезазначені періоди, врахувавши вірні дати початку періоду порушення зобов'язань та дійшов висновку, що сума 3 % річних складає 1148 грн. 23 коп.

Відповідно до ст. 83 ГПК України господарський суд, приймаючи рішення, має право виходити за межі позовних вимог, якщо це необхідно для захисту прав і законних інтересів позивачів або третіх осіб з самостійними вимогами на предмет спору і про це є клопотання заінтересованої сторони.

Однак, оскільки суд не може виходити за межі позовних вимог, клопотання позивач не подавав, то за вищезазначені періоди, враховуючиі вірні дати початків періоду, однак не виходячи за періоди, які самостійно зазначені позивачем, суд вважає, що стягненню підлягає 797 грн. 07 коп. за загальний період з 11.03.2016 по 01.07.2016.

Стосовно нарахування 3% річних в сумі 67 грн. 86 коп. за період з 08.10.2016 по 09.11.2016, то суд дійшов висновку, що позовна вимога в цій частині не підлягає задоволенню, оскільки:

Позивач зазначає, що по специфікації № 10 було здійснено поставку на суму 35468 грн. згідно видаткової накладної № Е-1912 від 15.09.2016.

Однак на вимогу суду позивачем не було надано видаткової накладної № Е-1912 від 15.09.2016 на суму 35468 грн., а тому неможливо встановити дату отримання товару відповідачем та розрахувати період прострочення та можливого нарахування 3% річних.

Враховуючи вищезазначене, суд відмовляє в стягненні 67 грн. 86 коп. 3% річних по специфікації № 10, оскільки вищезазначена сума не обгрунтована належними та допустимими доказами.

Крім того, позивач просить суд стягнути з відповідача 11386 грн. 75 коп. пені за загальний період з 11.03.2016 по 01.07.2016.

Відповідно до ст. 230 ГК України у разі невиконання або неналежного виконання господарського зобовязання до учасника господарських відносин застосовуються штрафні санкції.

Статтею 231 ГК України передбачено, що у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором.

Відповідно до п. 6.3 Договору в разі несвоєчасної оплати поставленного товару, позивач має право вимагати, а відповідач за вимогою позивача сплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла в момент виникнення прострочення від несвоєчасно сплаченої суми за кожен день прострочення оплати.

Суд, здійснивши перерахунок суми пені за вищезазначені періоди, врахувавши вірні дати початку періоду порушення зобов'язань (періоди нарахувань судом розраховані аналогічно періодам 3% річних, розрахунок яких зазначений вище) та дійшов висновку, що сума пені за загальний період з 10.03.2016 по 01.07.2016 складає 14508 грн. 03 коп.

Однак, оскільки суд, відповідно до ст. 83 ГПК України, не може виходити за межі позовних вимог, позивач клопотання не подав, то за вищезазначені періоди, врахувавші вірні дати початків періоду, однак не виходячи за періоди, які самостійно зазначені позивачем, суд вважає, що стягненню підлягає 10391 грн. 46 коп. за загальний період з 10.03.2016 по 01.07.2016.

Стосовно нарахування пені в сумі 995 грн. 29 коп. за період з 08.10.2016 по 09.11.2016 по специфікації № 10, то суд дійшов висновку, що позовна вимога в цій частині не підлягає задоволенню, оскільки:

Позивач зазначає, що по специфікації № 10 було здійснено поставку на суму 35468 грн. згідно видаткової накладної № Е-1912 від 15.09.2016.

Однак на вимогу суду позивачем не було надано видаткової накладної № Е-1912 від 15.09.2016 на суму 35468 грн., а тому неможливо встановити дату отримання товару відповідачем та розрахувати період прострочення та можливого нарахування пені.

Враховуючи вищезазначене, суд відмовляє в стягненні 995 грн. 29 коп. пені по специфікації № 10, оскільки вищезазначена сума не обгрунтована належними та допустимими доказами.

Крім того, позивач просить суд стягнути з відповідача збитки в розмірі 3462 грн. 93 коп., відповідно до п. 6.2 Договору, оскільки на закупівлю продукції, яка поставлялась згідно Договору, було оформлено договір овердрафтного кредитування № ОВ-КІЕ-182 від 25.12.2015. За період невиконання зобовязань з оплати з боку відповідача, позивачем було сплачено проценти за користування овердрафтом за ставкою у розмірі 28,5%, що дорівнює 2537 грн. 68 коп. за травень та 925 грн. 25 коп. за червень місяць 2016.

Правовідносини, що виникли між сторонами є господарськими зобовязаннями, виконання яких регулюється, відповідно до ч. 1 ст. 193 ГК України, відповідними положеннями ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Відшкодування збитків, як встановлено ч.2 ст. 217 ГК, є одним із видів господарських санкцій, що застосовуються у сфері господарювання.

Відповідно до ч. 1 ст. 225 ГК України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включається, крім іншого: додаткові витрати, понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобовязання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобовязання другою стороною.

Згідно з п.1 ч. 2 ст. 22 ЦК України збитками є втрати, яких особа зазнала у звязку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Відповідно до ст. 623 ЦК України боржник, який порушив зобовязання, має відшкодувати кредиторові завдані ним збитки. Збитками є грошовий вираз завданої шкоди.

Однак, для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування збитків необхідна наяність всіх елементів складу цивільного правопорушення, тобто кредитору необхідно обовязково довести факти порушення зобовязання, наявність та розмір збитків, а також причинний звязок між порушенням боржником зобовязання та заподіяними кредитору збитками.

Крім того відповідно до ст. 623 ЦК України розмір збитків, завданих порушенням зобовязання, доказується кредитором.

В підтвердження збитків позивач зазначає договір овердрафтного кредитування, однак відповідно до ст. 32-34 ГПК України ні договору, ні будь-яких інших доказів позивач не надає.

Крім того позивачем не надано обгрунтованого розрахунку вказаного розміру понесених збитків, не міститься у справі також і доказів виконання такого договору.

Отже позивачем не надано суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження реально понесених збитків.

Суд дійшов висновку, що позивачем не доведений розмір збитків та причинний звязок між діями відповідача і збитками позивача. За відсутності однієї із складових цивільно-правової відповідальності така відповідальність не може бути застосована, а тому суд в частині стягнення вищезазначеної суми відмовляє.

Відповідно до ст. ст. 44, 49 ГПК України витрати по сплаті судового збору понесені позивачем покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст. 44, 49, 80, 82-85 ГПК України, суд

В И Р І Ш И В :

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Глухівський завод «Електропанель» (вул. Індустріальна, 7, м. Глухів, Сумська область, 41400, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Еквівес» (вул. Г. Хоткевича, 1, оф. 199, м. Київ, 02094, ) 25088 грн. боргу, 10391 грн. 46 коп. пені, 797 грн. 07 коп. 3% річних, 1225 грн. 14 коп. судового збору.

3. В іншій частині позову відмовити.

4. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Повне рішення складено 23.01.2017.

Суддя ОСОБА_3