номер провадження справи 27/165/16
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.01.2017 Справа № 908/3371/16

За позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю Компанія Фрост (72312, Запорізька область, м. Мелітополь, вул. Ломоносова, б. 23)

до відповідача: Публічного акціонерного товариства Мелітопольський мясокомбінат (72319, Запорізька область, м. Мелітополь, вул. Героїв України, б. 175)

про стягнення 78 436 грн. 91 коп.

Суддя Дроздова С.С.

Представники сторін:

від позивача: ОСОБА_1, дов. б/н від 25.01.2017 р.

від відповідача: не зявився

СУТЬ СПОРУ:

Господарським судом Запорізької області розглядається позов Товариства з обмеженою відповідальністю Компанія Фрост, Запорізька область, м. Мелітополь, до Публічного акціонерного товариства Мелітопольський мясокомбінат, Запорізька область, м. Мелітополь, про стягнення 38064 грн. 60 коп. заборгованості за поставлений товар, 3520 грн. 95 коп. 3% річних, 36851 грн. 36 коп. інфляційного збільшення суми боргу за весь час прострочення.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19.12.2016 р., справу № 908/3371/16 передано на розгляд судді Дроздовій С.С.

Ухвалою суду від 20.12.2016 р. позовну заяву прийнято до розгляду суддею Дроздовою С.С., порушено провадження у справі № 908/3371/16, присвоєно справі номер провадження 27/165/16 та призначено судове засідання на 30.01.2017 р.

У судовому засіданні 30.01.2017 р. справу розглянуто, оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

До початку розгляду справи представник позивача заявив письмове клопотання щодо відмови від здійснення технічної фіксації судового процесу.

Головуючим суддею оголошено яка справа розглядається, склад суду, та розяснено представнику позивача, який прибув у судове засідання, його права, у тому числі право заявляти відводи.

Відводів складу суду не заявлено.

Представник позивача підтримав позовні вимоги, викладені в позовній заяві, які мотивовано наступним. Позивачем за умовами договору поставки № 22 від 18.04.2011 р. згідно з переліченими видатковими накладними поставлено відповідачу товар на загальну суму 78679,70 грн. Відповідач за поставлений товар провів розрахунки частково, борг складає 38064,60 грн. Обґрунтовуючи позов ст. 193 ГК України, ст. 625 ЦК України просить позов задовольнити.

Відповідач у судове засідання, відкрите 30.01.17р. не зявився.

10.01.2017 р. від відповідача до господарського суду надійшло письмове клопотання про розстрочку виконання рішення, просить розглянути справу за відсутністю відповідача. Зазначено, що в частині стягнення 3% річних та інфляційних слід відмовити, оскільки розрахунки позивача неправильні. Згідно контррозрахунку відповідача розмір 3% річних складає 3443,02 грн., інфляційні 34619,33 грн. Просить відмовити в задоволенні позову в частині стягнення 3% річних у розмірі 77,93 грн. та в частині стягнення індексу інфляції в розмірі 2232,03 грн., ат також розстрочити виконання рішення про стягнення 76126,95 грн. строком на 3 місяці., починаючи з лютого 2017 р.

Суд визнав можливим розглянути справу на підставі ст. 75 ГПК України у відсутність відповідача за наявними в ній матеріалами.

Розглянувши матеріали справи, оригінали яких оглядалися в судовому засіданні, вислухавши пояснення представника позивача, суд

ВСТАНОВИВ:

18.04.2011 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю Компанія Фрост (постачальник за договором, позивач у справі) та Публічним акціонерним товариством «Мелітопольський мясокомбінат» (покупець за договором, відповідач у справі) (у редакції додаткової угоди від 25.01.2012 р.) укладено договір поставки № 22, за умовами якого постачальник зобовязався в порядку та на умовах, визначених у даному договорі, передати у власність, а покупець зобовязався оплатити та прийняти товар, визначений у пункті 1.2 договору (п. 1.1 договору).

Найменування, одиниці вимірювання та загальна вартість товару, що належить поставці за даним договором, визначаються рахунком-фактурою та видатковою накладною (п. 1.2).

Згідно з п. 2.1 загальна сума договору визначається загальною вартістю партій товару, поставляємого в період строку дії договору та зазначеного в накладних.

Згідно з п.п. 2.2, 2.3 оплата товару здійснюється покупцем шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника. Покупець зобовязується провести 50% передплату за товар на протязі 3 днів з моменту отримання рахунку та доплатити 50% суми, що залишилася по факту готовності товару.

Відповідно до п. 8.1 ( редакції додаткової угоди від 25.01.2012 р.) даний договір діє до 31.12.2012 р., але, в будь-якому випадку, до повного виконання сторонами взаємних зобовязань. Якщо до закінчення строку дії договору жодна з сторін не заявить в письмовій формі про своє бажання розірвати договір, то він продовжує діяти на кожний слідуючий рік на тих же умовах.

Як слідує з матеріалів справи, позивач згідно з умовами договору № 22 від 18.04.2011 р. поставив відповідачу товар та виконав роботи на загальну суму 78679,70 грн., що підтверджується видатковими накладними та актами надання послуг, переліченими в позовній заяві (копії містяться в матеріалах справи). Товар отриманий представником відповідача, підпис якого міститься в графі видаткових накладних «отримав(ла)» на підставі відповідних довіреностей (копії знаходяться в матеріалах справи). Усі видаткові накладні та акти надання послуг підписані представником відповідача без зауважень та заперечень.

Також позивач виставляв відповідачу відповідні рахунки, копії яких знаходяться в матеріалах справи. У рахунках міститься посилання на договір № 22 від 18.04.2011 р.

Позивач цінним листом з описом вкладення 25.08.2016 р. направив відповідачу претензію № 2004-01 від 25.08.2016 р. з вимогою сплатити на зазначений рахунок суму 38064,60 грн. заборгованості за договором № 22 від 18.04.2011 р., пеню, 3% річних та інфляційні. Відповідь на претензію відповідач не надав, заборгованість не сплатив.

Враховуючи наявну заборгованість, позивач звернувся до суду з позовом, за яким порушено провадження в даній справі.

Згідно з положеннями ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, ст. 193 Господарського кодексу України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших правових актів, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтями 11, 509 ЦК України встановлено, що підставою виникнення цивільних прав і обовязків (зобовязань), які мають виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до вказівок закону, договору є договір.

Статтею 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За приписами ст. 629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Строком договору, відповідно до ст. 631 ЦК, є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обовязки відповідно до договору.

Статтею 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобовязанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем за умовами договору поставки № 22 від 18.04.2011 р. був поставлений відповідачу товар та виконані роботи згідно з переліченими видатковими накладними та актами надання послуг, в яких міститься посилання на договір № 22 від 18.04.2011 р. Оплата здійснена відповідачем частково на суму 40615,10 грн.

У матеріалах справи мається підписаний сторонами та скріплений печатками акт звірки взаємних розрахунків за період: травень 2016 р. - червень 2016 р., відповідно до якого заборгованість відповідача перед позивачем становить суму 38064,60 грн.

Таким чином, заборгованість відповідача за договором № 22 від 18.04.2011 р. складає суму 38064,60 грн. (78679,70 грн. (загальна сума) 40165,10 грн. (сума оплати)).

Відповідно до п.п. 1, 2, 3 частини 3 ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Правосуддя у господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом та змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами (ст.ст. 42, 43 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до ст.ст. 32, 33 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно із ст. 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Задовольняючи позов у частині стягнення основної суми боргу, суд бере до уваги, що сторонами без зауважень та заперечень підписані видаткові накладні та акти надання послуг, оригінали яких оглядалися судом у судовому засіданні, оплата була здійснена відповідачем частково. Відповідач своїм процесуальним правом на участь в судовому розгляді спору не скористався, у письмовому клопотанні, яке надійшло до суду 10.01.2017 р., укладення договору поставки № 22 від 18.04.2011 р. не заперечив, доказів повного виконання грошового зобовязання за договором № 22 (доказів оплати товару) суду не надав. Між сторонами підписаний акт звірки взаємних розрахунків, згідно з яким заборгованість складає суму 38064,60 грн.

Таким чином, позовна вимога про стягнення суми основного боргу в розмірі 38064,60 грн. є обґрунтованою, доведеною, основаною на законі.

Позивачем також заявлена вимога про стягнення з відповідача на його користь на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України суми 3520,95 грн. 3% річних за загальний період з 23.10.2013 р. по 13.12.2016 р. включно та суми 36851,36 грн. інфляційного збільшення суми боргу, нарахованої за загальний період із листопада 2013 р. по листопад 2016 р.

Частиною 2 статті 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Факт порушення відповідачем термінів розрахунків є доведеним. Вимога про стягнення 3% річних та інфляційних заявлена обґрунтовано.

Перевіривши здійснений позивачем розрахунок 3% річних судом встановлено, що розрахунок позивача містить арифметичні помилки. Так, позивач при розрахунку 3% річних за накладною № 270 від 23.10.2013 р. не врахував здійснені відповідачем суми оплати в розмірі 260,00 грн. 12.11.2014 р. та в розмірі 1000,00 грн. 13.11.2014 р.

У судовому засіданні представник позивача погодився, що ним у розрахунку 3% річних не було враховано дані оплати, здійснені відповідачем, що є помилковим.

Згідно з контррозрахунком суми 3% річних відповідача, за видатковою накладною № 270 від 23.10.2013 р. сума 3% річних становить 968,21 грн. Зазначено, що по іншим видатковим накладним/актам щодо розрахунку 3% річних відповідач заперечень не має.

Суд погоджується з контррозрахунком суми 3% річних, здійсненим відповідачем.

З відповідача на користь позивача стягується сума 3443,02 грн. 3% річних у межах заявленого позивачем періоду.

Аналогічні помилки допущені позивачем і при розрахунку суми інфляційного збільшення за видатковою накладною № 270 від 23.10.2013 р., а саме в розрахунок позивач не включив здійснені відповідачем оплати в розмірі 260,00 грн. 12.11.2014 р. та в розмірі 1000,00 грн. 13.11.2014 р., із чим погодився представник позивача в судовому засіданні.

Згідно з контррозрахунком відповідача, за видатковою накладною № 270 від 23.10.2013 р. сума інфляційного збільшення становить 8548,51 грн. Зазначено, що по іншим видатковим накладним/актам щодо розрахунку інфляційного збільшення суми боргу відповідач заперечень не має.

Здійснивши перерахунок інфляційного збільшення за видатковою накладною № 270 від 23.10.2013 р. судом встановлено, що сума інфляційного збільшення за видатковою накладною № 270 від 23.10.2013 р. у межах заявленого позивачем періоду становить 8839,92 грн.

Таким чином, з відповідача на користь позивача стягується сума 34910,74 грн. інфляційного збільшення в межах заявленого позивачем періоду.

На підставі викладеного вище, позов у цілому задовольняється судом частково.

Згідно з письмовим клопотанням відповідач просить розстрочити виконання рішення суду строком на 3 місяці, починаючи з лютого 2017 р. і до повного виконання рішення суду. При цьому відповідач зазначає, що він протягом тривалого часу поставляв мясопродукти контрагентам, які знаходяться на території Автономної Республіки Крим, у результаті чого в останніх перед відповідачем накопичилась значна сума заборгованості в розмірі 758157,60 грн. Окупація Автономної Республіки Крим, а також проведення на території Донецької та Луганської областей анти терористичної операції позбавила відповідача значної частини ринку збуту, у звязку з чим істотно знизився обєм реалізації виготовленої продукції. Рішеннями господарських судів стягувалася заборгованість як із ПАТ «Мелітопольський мясокомбінат», так і на користь комбінату. Виконання рішення суду в даній справі відразу в повному обсязі може призвести до негативних фінансових наслідків, таких як виникнення заборгованості з заробітної плати, податків, зборів та інших обовязкових платежів до державного бюджету України, стягнення виконавчого збору в розмірі 10% від суми позову.

Представник позивача проти заявленого відповідачем клопотання не заперечив.

Частиною 6 ст. 83 Господарського процесуального кодексу України передбачено право господарського суду, приймаючи рішення, відстрочити або розстрочити виконання рішення.

Вирішуючи питання про відстрочку чи розстрочку виконання рішення, суд повинен врахувати матеріальні інтереси не лише відповідача, а також позивача, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи.

На підставі зазначеної норми, розглянувши клопотання відповідача про розстрочку виконання рішення, суд вважає його таким, що підлягає задоволенню. Умовою для надання розстрочки виконання рішення суду є встановлення судом факту наявності виняткових обставини, що ускладнюють чи роблять неможливим виконання рішення у справі. Тобто, в матеріалах справи мають бути докази, які б дозволили обґрунтовано припустити, що існують вищезазначені обставини. При цьому суд бере до уваги матеріальні інтереси обох сторін, а також викладені відповідачем у заяві обставини, специфіку діяльності відповідача. Відповідно до довідки відповідача, станом на 10.01.2017 р. ПАТ «Мелітопольський мясокомбінат» має загальну дебіторську заборгованість в сумі 758157,60 грн. Суд визнає згідно з ст. 35 ГПК України як загальновідомий факт, що не потребує доказування, місцезнаходження Запорізької області, що межує з Донецькою областю, на території якої ведеться активна фаза антитерористичної операції, а тому ці обставини визнає винятковими і вважає за необхідне надати розстрочку виконання рішення на три місяці з метою належного функціонування при даних умовах як позивача так і відповідача.

Згідно з ст. 49 ГПК України судові витрати покладаються на відповідача повністю внаслідок неправильних дій останнього.

Керуючись ст.ст. 22, 49, 75, 82-85, 121 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю Компанія Фрост до відповідача: Публічного акціонерного товариства Мелітопольський мясокомбінат задовольнити частково.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства Мелітопольський мясокомбінат (72319, Запорізька область, м. Мелітополь, вул. Героїв України, буд. 175, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Компанія Фрост (72312, Запорізька область, м. Мелітополь, вул. Ломоносова, буд. 23, код ЄДПОУ 36968997) суму 38064 (тридцять вісім тисяч шістдесят чотири) грн. 60 коп. основного боргу, суму 3443 (три тисячі чотириста сорок три) грн. 02 коп. - 3% річних, суму 34910 (тридцять чотири тисячі девятсот десять) грн. 74 коп. інфляційного збільшення суми боргу.

Розстрочити на три місяці виконання рішення в частині стягнення суми 76418 (сімдесят шість тисяч чотириста вісімнадцять) грн. 36 коп. (основного боргу, 3% річних, інфляційного збільшення), стягнувши щомісячно частками до останнього дня кожного місяця, починаючи з лютого 2017 року, суму 25472 (двадцять пять тисяч чотириста сімдесят дві) грн. 79 коп., у останній місяць (до 30 квітня 2017 р.) суму 25472 (двадцять пять тисяч чотириста сімдесят дві) грн. 78 коп. Видати наказ.

В іншій частині позову відмовити.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства Мелітопольський мясокомбінат (72319, Запорізька область, м. Мелітополь, вул. Героїв України, буд. 175, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Компанія Фрост (72312, Запорізька область, м. Мелітополь, вул. Ломоносова, буд. 23, код ЄДПОУ 36968997) суму 1378 (одна тисяча триста сімдесят вісім) грн. 00 коп. судового збору. Видати наказ.

Повне рішення складено та підписано 31 січня 2017 р.

Суддя С.С. Дроздова

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Апеляційна скарга подається на рішення місцевого господарського суду протягом десяти днів із дня оголошення місцевим господарським судом. У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення, зазначений строк обчислюється з дня підписання повного рішення.