КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" січня 2017 р. Справа№ 910/9984/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Скрипки І.М.

суддів: Яковлєва М.Л.

Гончарова С.А.

за участю представників сторін:

від позивача : Бондаренко М.Г. - дов. №04 від 17.01.2017р.

від відповідача: Онофріюк Д.В. - дов. б/н від 11.01.2017р.

Сидоренко В.А. - дов. б/н від 16.11.2015р.

від третьої особи-1: Голік О.А. - дов. №27-48339/16 від 28.12.2016р.

від третьої особи-2: не з'явились

третя особа-3: не з'явився

від третьої особи-3: не з'явились

третя особа-4: не з'явився

від третьої особи-4: не з'явились

розглянувши апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Український професійний банк" в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб Пантіної Л.О. на рішення Господарського суду міста Києва від 09.08.2016р.

у справі № 910/9984/16 (суддя Трофименко Т.Ю.)

за позовом Публічного акціонерного товариства "Український професійний банк" в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб Пантіної Л.О.

до Товариства з обмеженою відповідальністю "ФК АУРУМ ФІНАНС"

за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача:

Фонд гарантування вкладів фізичних осіб (третя особа-1)

Національний банк України (третя особа-2)

ОСОБА_8 (третя особа-3)

Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу - Чуловський Володимир Анатолійович (третя особа-4)

про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину

В судовому засіданні 25.01.2017р. відповідно до ст. ст. 85, 99 Господарського процесуального кодексу України оголошено вступну та резолютивну частину постанови.

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство "Український професійний банк" в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ "УПБ" Пантіної Л.О. звернулось до Господарського суду міста Києва із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "ФК АУРУМ ФІНАНС" про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину - Договору про відступлення прав вимоги від 26.05.2015р., посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським В.А. та зареєстрованого за №6254, що був укладений між ПАТ "УПБ" та ТОВ "ФК Аурум Фінанс", а також зобов'язання Товариства з обмеженою відповідальністю "ФК Аурум Фінанс" повернути на користь Публічного акціонерного товариства "Український професійний банк" права майнової вимоги, отримані за Договором про відступлення прав вимоги від 26.05.2015р., укладеними між ПАТ "УПБ" та ТОВ "ФК Аурум Фінанс" та повернути оригінали документів, отримані згідно Актів приймання-передачі від 27.05.2015р.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 09.08.2016р. у справі №910/9984/16 у задоволенні позовних вимог відмовлено у повному обсязі.

Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове про задоволення позову.

Апеляційна скарга обґрунтована неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків, викладених в оскаржуваному рішенні суду, обставинам справи, порушенням судом першої інстанції норм матеріального права, зокрема, ст.ст. 203, 215 Цивільного кодексу України та ст.ст. 37, 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", ст. 58 Конституції України, та норм процесуального права, а саме ст.ст. 43, 82 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до автоматизованого розподілу справ між суддями апеляційну скаргу позивача 02.09.2016р. передано на розгляд судді Київського апеляційного господарського суду Скрипці І.М., сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Скрипка І.М., судді Гончаров С.А., Яковлєв М.Л.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 05.09.2016р. колегією суддів в зазначеному складі прийнято апеляційну скаргу до провадження та призначено до розгляду.

Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції, згідно ст. 69 ГПК України строк розгляду спору продовжувався, відповідно до ст. 77 ГПК України розгляд справи відкладався, останній раз на 25.01.2017р.

Представник позивача в судовому засіданні апеляційної інстанції 25.01.2017р. підтримав апеляційну скаргу з підстав, викладених у ній, просив її задовольнити, оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове про задоволення позову.

Представники відповідача в судовому засіданні апеляційної інстанції 25.01.2017р. заперечували проти доводів позивача, викладених в апеляційній скарзі, просили залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення без змін з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу.

Представник третьої особи-1 в судовому засіданні апеляційної інстанції 25.01.2017р. підтримав апеляційну скаргу позивача з підстав, викладених у ній, просив її задовольнити, оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове про задоволення позову.

Представники третіх осіб 2,3,4 та треті особи 3,4 в судове засідання апеляційної інстанції 25.01.2017р. не з'явились, про причини неявки суду не повідомили.

Оскільки їх явка в судове засідання обов'язковою не визнавалась, колегія суддів вважає за можливе провести розгляд справи у їх відсутність за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до частини 1 статті 101 ГПК України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу.

Частиною 2 статті 101 ГПК України передбачено, що апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги та перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Згідно статті 99 ГПК України в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у розділі ХІІ ГПК України.

Колегія суддів, обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення учасників апеляційного провадження, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскарженого рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення підлягає частковому скасуванню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 08.12.2011р. між Публічним акціонерним товариством "Український професійний банк" (Банк, позивач) та ОСОБА_8 (третя особа-3, позичальник) було укладено кредитний договір №618 (далі - кредитний договір), згідно з умовами якого Банк надав позичальнику кредит, у розмірі, на строк та умовах, передбачених у цьому договорі, а позичальник зобов'язався отримати і повернути грошові кошти, одержані в рахунок кредиту, сплатити проценти за користування кредитом та виконати свої зобов'язання у повному обсязі у строки, передбачені цим договором.

Відповідно до п.п. 1.2, 1.3, 1.4 договору встановлено наступні умови кредитного договору: строк кредиту з 08.12.2011р. до 10.11.2015р., процентна ставка - 22 % річних, кредит у сумі 107 000,00 грн. на придбання автомобіля.

До кредитного договору у подальшому були укладені додаткові договори від 08.09.2014р. та 13.03.2015р.

В забезпечення виконання грошових зобов'язань позичальника відповідно до кредитного договору № 618 від 08.12.2011р. між Публічним акціонерним товариством "Український професійний банк" та ОСОБА_8 було укладено договір застави від 08.12.2011р., посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бойко Л.Л. та зареєстрований в реєстрі за №9540, згідно з умовами якого в заставу банку було передано власне рухоме майно позичальника: автомобіль, легковий - універсал -В, належний позивачу на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3, виданого ВРЕР-11 УДАІ в м. Києві 06.12.2011, марки HYUNDAI, модель TUCSON, випуску 21011, сірого кольору номер шасі (кузова рами) НОМЕР_4, реєстраційний номер НОМЕР_1 (надалі - Договір застави).

26.05.2015р. між Публічним акціонерним товариством "Український професійний банк" (первісний кредитор) та Товариством з обмеженою відповідальністю "ФК Аурум Фінанс" (новий кредитор) укладено договір про відступлення прав вимоги (далі - договір про відступлення), посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським В.А. та зареєстрованим за № 6254, за умовами якого позивач (Банк) відступив відповідачу належні позивачу майнові права за кредитним договором, в тому числі, але не обмежуючись, права вимоги сплати заборгованості за кредитом, несплачених процентів, комісій та штрафних санкцій за кредитним договором в розмірі, який буде існувати на момент переходу прав вимоги, вказаний в п.3 цього договору, а також всі права заставодержателя за договором застави.

Згідно з п. 3. договору про відступлення заборгованість за кредитним договором становить 9 656,90 грн.

Підстави виникнення, зазначених в п.1 цього договору, прав вимоги до боржника, на момент підписання цього договору підтверджуються (п.4):

1. Кредитним договором № 618 від 08.12.2011р.

2. Додатковим договором від 08.09.2014р. про внесення змін до Кредитного договору № 618 від 08.12.2011р.

3. Додатковим договором від 13.03.2015р. про внесення змін до Кредитного договору № 618 від 08.12.2011р.

4.Договором застави від 08.12.2011р., посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бойко Л.Л. за реєстровим номером 9540.

Відповідно до п. 5. договору про відступлення за відступлення прав вимоги за кредитним договором відповідач сплачує позивачу кошти в розмірі 9656,90грн., які сплачуються новим кредитором первісному кредитору протягом 2-х банківських днів з дня укладення цього договору.

Відповідно до пунктів 6 та 8 договору про відступлення, права вимоги за кредитним договором є такими, що передані новому кредитору з моменту підписання акту приймання-передачі права вимоги.

Акт приймання-передачі права вимоги підписується виключно після отримання первісним кредитором ціни продажу в повному обсязі. Первісний кредитор зобов'язаний при підписанні акту приймання-передачі права вимоги, передати новому кредиторові за цим актом оригінали документів, зазначених у п.4 даного договору, а також розрахунок заборгованості за кредитним договором.

В матеріалах справи наявний витяг з акту приймання-передачі від 27.05.2015р., відповідно до якого позивач передав, а відповідач прийняв права вимоги за зобов'язаннями низки боржників та документи, зокрема, до боржника ОСОБА_8 (Кредитний договір № 618 від 08.12.2011р.; Додатковий договір від 08.09.2014р. про внесення змін до Кредитного договору № 618 від 08.12.2011р.; Додатковий договір від 13.03.2015р. про внесення змін до Кредитного договору № 618 від 08.12.2011р.; Договір застави від 08.12.2011р., посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бойко Л.Л. за реєстровим номером 9540). В Акті зазначено, що сторони підтверджують, що розрахунки за вищевказаним договором проведені в повному обсязі і сторони не мають претензій одна до одної.

28.05.2015р. (фактично через 2 дні після укладення договору відступлення права вимоги) Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення №107 "Про запровадження тимчасової адміністрації Публічного акціонерного товариства "Український професійний банк", згідно з яким з 29.05.2015р. запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду на тимчасову адміністрацію в Публічному акціонерному товаристві "Український професійний банк".

Наказом Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації в публічному акціонерному товаристві "Український професійний банк" Л.О. Пантіної № 26/ТА від 29.05.2015р. вирішено здійснити перевірку договорів (інших правочинів), укладених позивачем протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації в банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), виконання яких спричинило або може спричинити погіршення фінансового стану банку та які відповідають критеріям, передбаченим ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладників фізичних осіб".

Відповідно до протоколу № 9 від 24.07.2015р. засідання комісії з перевірки договорів (інших правочинів) на виконання наказу № 26/ТА від 29.05.2015р., комісією було виявлено, що договір про відступлення права вимоги від 26.05.2015р., посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським В.А. та зареєстрований у реєстрі за № 6254, укладено з порушенням законодавства України та обмежень встановлених НБУ, а саме:

- постановою №293/БТ позивача було віднесено до категорії проблемних та запроваджено певні обмеження, зокрема, заборонено передавати в забезпечення третім особам майно та активи банку (десятий абзац пункту 3 Постанови №293/БТ). Так, договір відступлення було укладено 26.05.2015р. під час дії обмежень, запроваджених Постановою №293/БТ, при цьому у цей період укладення таких договорів було банку заборонено, оскільки за своєю суттю вказаний договір відступлення мав на меті задоволення вимог кредитора банку - товариства з обмеженою відповідальністю "ФК Аурум Фінанс";

- розрахунки за договором відступлення проводилися шляхом перерахування коштів з поточного рахунку кредитора, відкритому в банку на рахунки 2909 ("Інша кредиторська заборгованість за операціями з клієнтами") позичальника банку по договору відступлення на рахунок 0618.

Таким чином, при розрахунках по договору відступлення, що здійснювалися в національній валюті України, платежі проходили не через кореспондентський рахунок банку, відкритий у Національному банку України, чим було прямо порушено заборону, встановлену Постановою №293/БТ, відповідно до якої під час здійснення особливого режиму контролю всі розрахунки в національній валюті повинні проводитися через кореспондентський рахунок банку, відкритий у Національному банку України;

- умови договору відступлення, укладеного між банком та ТОВ "ФК Аурум Фінанс", прямо передбачають передачу ТОВ "ФК Аурум Фінанс", що є одночасно кредитором банку, майнових прав за кредитним договором та надає кредитору банку - ТОВ "ФК Аурум Фінанс" переваги перед іншими кредиторами.

За таких обставин, комісією з перевірки договорів (інших правочинів) було затверджено результати перевірки, якою виявлено, що договір відступлення прав вимоги, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським В.А. 26.05.2015р. та зареєстрованого в реєстрі за № 6254, відповідно до якого банк відступив (передав) кредиторові належні банку майнові права за кредитним договором № 618 від 08.12.2011р., укладеним між банком та ОСОБА_8 є нікчемним, згідно ст. 38 ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», а також доручено юридичному департаменту та департаменту корпоративного бізнесу банку здійснити дії щодо направлення повідомлення про нікчемність правочинів згідно ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" ТОВ "ФК Аурум Фінанс", всім позичальникам, поручителям, заставодавцям, іптекодавцям; в разі необхідності розпочати претензійно-позовну роботу щодо застосування наслідків нікчемності правочину; в разі необхідності розпочати роботу щодо поновлення/накладання нового обтяження та заборони відчуження всього забезпечення за вищевказаними кредитними договорами, майнові права за якими були відступлені на умовах нікчемності правочинів.

03.08.2015р. Уповноваженою особою на здійснення тимчасової адміністрації в ПАТ "Український професійний банк" направлено повідомлення № 01-10/3263 відповідачу щодо нікчемності договору про відступлення права вимоги від 26.05.2015р., та заявлено вимогу про повернення протягом десяти днів всіх отриманих згідно з умовами нікчемного договору оригіналів документів (кредитний договір, іпотечний договір та всі інші документи відповідно до акту приймання-передачі від 27.05.2015р.).

У відповідь на вказаний лист позивач надіслав лист від 11.09.2015р. вих. №1109/15-15, у якому повідомив про не згоду з визнанням договорів нікчемними та вважає їх належно укладеними та виконаними відповідно до вимог діючого законодавства України, оскільки законні підстави на визнання договорів нікчемними відсутні.

Наказом Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації в ПАТ "Український професійний банк" від 07.08.2015 № 128/ТА було зафіксовано факт виявлення комісією з перевірки правочинів (інших договорів) за кредитними операціями нікчемного договору, а саме - договору про відступлення прав вимоги, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським В.А. 26.05.2015 та зареєстрованого в реєстрі за № 6254.

При цьому, спір у справі виник з підстав визнання Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації в публічному акціонерному товаристві "Український професійний банк" Л.О. Пантіною в порядку здійснення перевірки правочинів, вчинених протягом року до введення в Публічному акціонерному товаристві "Український професійний банк" тимчасової адміністрації, відповідно до ст.38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", спірного договору відступлення права вимоги нікчемним, у зв'язку з чим позивачем заявлено вимогу про застосування наслідків недійсності такого правочину.

Місцевий господарський суд, відмовляючи в задоволенні позовних вимог, не погодився із доводами позивача, покладеними в основу підстав позову.

Так, суд першої інстанції дійшов до висновку про відсутність підстав вважати договір про відступлення прав вимоги від 26.05.2015р. посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським В.А. та зареєстрований у реєстрі за № 6254, нікчемним в порядку п. п. 1, 2, 7 ч.3 ст.38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Однак, колегія суддів апеляційної інстанції не погоджується з даним висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно ч.2 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" протягом дії тимчасової адміністрації Фонд зобов'язаний забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою цієї статті.

Стаття 215 ЦК України встановлює, що:

- підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу;

- недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним;

- якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Пунктом 4 постанови пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" визначено, що судам відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо).

Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом.

У відповідності до ч.3 ст.38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними зокрема, з таких підстав:

- банк безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов'язання без встановлення обов'язку контрагента щодо вчинення відповідних майнових дій, відмовився від власних майнових вимог;

- банк до дня визнання банку неплатоспроможним взяв на себе зобов'язання, внаслідок чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов'язань перед іншими кредиторами повністю чи частково стало неможливим;

- банк уклав правочини (у тому числі договори), умови яких передбачають платіж чи передачу іншого майна з метою надання окремим кредиторам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку;

Приписами ч.4 ст.38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" встановлено, що фонд:

1) протягом дії тимчасової адміністрації, а також протягом ліквідації повідомляє сторони за договорами, зазначеними у частині другій статті 38 цього Закону, про нікчемність цих договорів та вчиняє дії щодо застосування наслідків нікчемності договорів;

2) вживає заходів до витребування (повернення) майна (коштів) банку, переданого за такими договорами;

3) має право вимагати відшкодування збитків, спричинених їх укладенням.

Як вказувалось вище, уповноваженою особою Фонду відповідачу направлено повідомлення про нікчемність правочинів №01-10/3263 від 03.08.2015р. в якому повідомлено про нікчемність договору відступлення права вимоги, а також витребувано у відповідача всі отримані за умовами вказаного договору оригінали документів, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення, яке міститься у матеріалах справи.

При цьому, у разі отримання повідомлення Фонду про нікчемність правочину на підставах, передбачених частиною третьою цієї статті, кредитор зобов'язаний повернути банку майно (кошти), яке він отримав від такого банку, а у разі неможливості повернути майно в натурі - відшкодувати його вартість у грошових одиницях за ринковими цінами, що існували на момент вчинення правочину. Такий нікчемний договір не може бути використаний для визначення ринкової ціни (ч.5 ст.38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб").

Товариство з обмеженою відповідальністю "ФК "Аурум Фінанс" оригінали документів не повернуло, наслідком чого і стало звернення позивача до суду з даним позовом.

Крім того, з витягу з протоколу № 9 від 24.07.2015р. засідання комісії з перевірки договорів (інших правочинів) на виконання Наказу № 26/ТА від 29.05.2015р. та позовної заяви вбачається, що спірний правочин підпадає під критерії нікчемності, визначені п.п. 1, 2, 7 ч.3 ст.38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", а як на підставу для віднесення їх до нікчемних Уповноваженою особою Фонду зазначено, що станом на дату укладення таких договорів відповідач був кредитором позивача, зокрема, за договором №315-УОК на приєднання до договору комплексного банківського обслуговування суб'єктів господарювання від 18.05.2015р. та депозитним договором № 245 строкового банківського вкладу "Депозитна лінія "Гнучка" від 20.05.2015р.

Разом з цим, спірним договором про відступлення права вимоги позивач відступив відповідачу право вимоги за кредитним договором № 618 від 08.12.2011р.; Додатковим договором від 08.09.2014р. про внесення змін до Кредитного договору № 618 від 08.12.2011р.; Додатковим договором від 13.03.2015р. про внесення змін до Кредитного договору № 618 від 08.12.2011р.; Договором застави від 08.12.2011р., посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бойко Л.Л. та зареєстрованим за №9540, фактично надавши відповідачу, як кредитору позивача переваги, прямо не встановлені для нього законодавством чи внутрішніми документами банку.

Місцевий господарський суд не погодився з посиланнями позивача про наявність правових підстав для віднесення договору відступлення права вимоги до нікчемних на підставі п.п. 1, 2, 7 ч. 3 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Проте, судова колегія з даним висновком суду першої інстанції не погоджується, з огляду на наступне.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 38 "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними, зокрема, у разі якщо банк безоплатно здійснив відчуження майна.

Колегією суддів не приймаються доводи відповідача про те, що оскільки спірний правочин був оплатним, останній не може бути віднесено до нікчемних на підставі вказаного пункту. При цьому, доказами оплатності такого правочину, на думку відповідача, є платіжне доручення від 27.05.2015р. № 51 відповідно до якого ТОВ "ФК Аурум Фінанс" перерахувало на рахунок позивача 9 656,90 грн. за відступлення права вимоги.

Разом з цим, судова колегія приймає доводи апелянта про те, що вказане платіжне доручення фактично виконано не було, а тому позивач на підставі спірного правочину безоплатно здійснив відчуження майна.

Так, відповідно до Постанови Національного банку України від 21 січня 2004 № 22 "Про затвердження Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті" платіжне доручення - це розрахунковий документ, що містить письмове доручення платника обслуговуючому банку про списання зі свого рахунку зазначеної суми коштів та її перерахування на рахунок отримувача. При цьому, відповідно до п. 1.12. банк (філія, відділення), який не може виконати розрахунковий документ на списання/примусове списання/стягнення коштів з рахунку клієнта банку в установлений законодавством України термін, якщо немає/недостатньо коштів на своєму кореспондентському рахунку, зобов'язаний: узяти розрахунковий документ платника/стягувача на обліковування за відповідним позабалансовим рахунком; надіслати письмове повідомлення платнику/стягувачу про невиконання його розрахункового документа із зазначенням причини: "Немає/недостатньо коштів на кореспондентському рахунку банку"; ужити заходів для відновлення своєї платоспроможності.

Разом з цим, як вбачається з матеріалів справи, залишок коштів у національній валюті на кореспондентському рахунку ПАТ "УПБ" станом на 27.05.2016 становить всього 43 805,61 грн.

Вказане підтверджується довідкою Національного банку України № 55-004/59610 від 18.07.2016, копія якої наявна в матеріалах справи.

Таким чином з урахуванням того, що платіжне доручення № 51 від 27.05.2015р. виконано банком не було, фактично кошти за відступлення права вимоги не надійшли на кореспондентський рахунок позивача.

Відхиляючи доводи банку щодо нікчемності спірних договорів, суд першої інстанції виходив з того, що умовами спірного договору передбачено обов'язок нового кредитора здійснити перерахування на користь позивача грошових коштів за набуте право вимоги, тобто, відчуження майнових прав відбулося не безоплатно.

Однак, такий висновок суду першої інстанції є передчасним, оскільки сама лише наявність умови у договорах щодо подальшої оплати не дає підстави вважати правочин оплатним.

Однак, приймаючи рішення, місцевий господарський суд не надав належної оцінки доводам позивача, що банк відмовився від власних майнових вимог до позичальника на користь третьої особи, передавши право вимоги та позбавивши себе цього права, безоплатно, оскільки кошти за відступлене право вимоги банком не отримано.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Вищого господарського суду України від 03.08.2016р. у справі № 910/933/16.

При цьому, судовою колегією не приймаються доводи відповідача про порушення позивачем п. 1.12 Інструкції як на підставу для залишення позову без задоволення, відповідно до якого банк був зобов'язаний надіслати письмове повідомлення платнику/стягувачу про невиконання його розрахункового документа із зазначенням причини, оскільки таке порушення Інструкції щодо повідомлення хоч і мало місце, проте не впливає на ту обставину, що кошти за відступлене право вимоги не було отримано банком, оскільки коштів на кореспондентському рахунку банку було недостатньо для виконання платіжного виконання доручення відповідача (про що не міг не бути обізнаний банк).

Стосовно доводів позивача на нікчемність спірного договору з посиланням на п. 2 ч. 3 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" судова колегія зазначає наступне.

У відповідності до вказаного пункту, правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними, за якими банк до дня визнання його неплатоспроможним взяв на себе зобов'язання, внаслідок чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов'язань перед іншими кредиторами повністю чи частково стало неможливим.

Судова колегія погоджується з доводами суду першої інстанції, що позивачем не надано доказів того, що саме внаслідок укладення спірного правочину банк став неплатоспроможним.

Разом з цим, доводи скаржника про те, що позивачем було укладено ряд договорів із відповідачем, внаслідок чого він став неплатоспроможним, судовою колегією також не приймаються, оскільки виходячи з предмету та підстав позову, суд не досліджує правовідносини позивача та відповідача, які виходять за межі предмету доказування у даній справі.

Стосовно посилань позивача на нікчемність спірного договору з посиланням на п. 7 ч. 3 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" судова колегія зазначає наступне.

У відповідності до п. 7 ч. 3 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними у випадку якщо банк уклав правочини (у тому числі договори), умови яких передбачають платіж чи передачу іншого майна з метою надання окремим кредиторам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку.

Як вбачається з матеріалів справи, за договором № 315-УОК на приєднання до договору комплексного банківського обслуговування суб'єктів господарювання від 18.05.2015р. та за депозитним договором № 245 строкового банківського вкладу "Депозитна лінія "Гнучка" від 20.05.2015р. відповідач перерахував на депозитний рахунок (відкритий в ПАТ "УПБ") 10 000 000,00грн.

Відповідно до ст. 1058 Цивільного кодексу України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Так, станом на 27.05.2016р. залишок коштів у національній валюті на кореспондентському рахунку ПАТ "УПБ" становив всього 43 805,61 грн.

Таким чином, у зв'язку з відсутністю достатньої кількості коштів на кореспондентському рахунку ПАТ "УПБ" не мало можливості виконати платіжне доручення № 51 від 27.05.2015р.

Доказів в розумінні ст.33, 34, 36, 43, 101 ГПК України протилежного відповідачем ані до суду першої, ані апеляційної інстанцій надано не було.

Отже, зобов'язальні правовідносини, що склалися між сторонами на підставі договору банківського рахунка, мають майново-грошовий характер, а відтак, у цьому випадку відповідач є кредитором позивача за майновою вимогою щодо розпорядження належними йому коштами. Вказаного висновку дійшов Верховний Суд України в постановах від 25.03.2015р. у справі № 910/9232/14 (3-24гс15) та від 01.04.2015р. у справі № 910/5560/14.

Процедура щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків врегульована Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Відповідно до приписів чинного законодавства, у випадку ліквідації банку залишки грошових коштів на рахунках юридичних осіб не гарантуються державою, а задовольняються у порядку черговості, встановленої Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Водночас відповідач, будучи кредитором позивача за укладеним з ним депозитним договором та розрахувавшись за договором відступлення права вимоги від 26.05.2015р. отримав від позивача майнові вимоги до ОСОБА_8 за кредитним договором № 618 від 08.12.2011р.; Додатковим договором від 08.09.2014р. про внесення змін до Кредитного договору № 618 від 08.12.2011р.; Додатковим договором від 13.03.2015р. про внесення змін до Кредитного договору № 618 від 08.12.2011р.; Договором застави від 08.12.2011р. та, відповідно, враховуючи віднесення позивача до категорії неплатоспроможних, отримав переваги щодо задоволення частини своїх майнових вимог перед іншими кредиторами позивача, які (переваги) не встановлені для відповідача законодавством чи внутрішніми документами позивача.

За таких обставин, уповноважена особа Фонду на здійснення тимчасової адміністрації у позивача правомірно в силу приписів п.п. 1, 7 ч. 3 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" віднесла договір відступлення права вимоги до нікчемних.

Правові наслідки недійсності правочину встановлені статтею 216 Цивільного кодексу України.

Так, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою.

А тому судова колегія вважає, що позовні вимоги про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину підлягають задоволенню та підлягає задоволенню позовна вимога про зобов'язання товариства з обмеженою відповідальністю "ФК Аурум фінанси" повернути оригінали документів, які останній отримав згідно актів приймання-передачі від 27.05.2015р., а саме документи щодо позичальника банку - ОСОБА_8:

-Кредитний договір № 618 від 08.12.2011р.;

-Додатковий договір від 08.09.2014р. про внесення змін до Кредитного договору №618 від 08.12.2011р.;

-Додатковий договір від 13.03.2015р. про внесення змін до Кредитного договору №618 від 08.12.2011р.;

-Договір застави від 08.12.2011р., посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бойко Л.Л. за реєстровим номером 9540.

Враховуючи викладене, рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні вказаних позовних вимог підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про задоволення позову в цій частині.

Щодо позовної вимоги про зобов'язання ТОВ "ФК Аурум Фінанс" повернути на користь ПАТ "Український професійний банк" право майнової вимоги за договором про відступлення прав вимоги від 26.05.2015р., колегія суддів зазначає, що така позовна вимога не підлягає задоволенню, оскільки не є ефективним способом захисту права, оскільки майнові права, хоча за приписами ст.190 Цивільного кодексу України, є майном, однак є неспоживною річчю, що, відповідно, не має уречевленої форми, а тому, не може бути фізично повернуто позивачу. А з огляду на те, що договір відступлення права вимоги є нікчемним, право вимоги, що є об'єктом такого договору, вважається таким, що не перейшло до нового кредитора.

Не підлягають також задоволенню позовні вимоги про внесення змін до запису про реєстрацію обтяження до Державного реєстру, а саме внести зміни про обтяжень рухомого майна, зокрема щодо рухомого майна, яким є автомобіль, змінити обтяжувача ТОВ "ФК Аурум Фінанс" на обтяжувача ПАТ "Український професійний банк".

Так, відповідно до абзацу другого частини першої статті 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Разом з цим, з позовних вимог, заявлених у даній справі, вбачається, що позивач просив внести зміни до Державного реєстру, не вказуючи осіб, яких необхідно зобов'язати внести такі зміни до Державного реєстру.

При цьому за змістом статті 9 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державний реєстратор є державним службовцем, крім випадку, коли державним реєстратором є нотаріус як спеціальний суб'єкт, на якого покладаються (делегуються) функції державного реєстратора прав на нерухоме майно.

Так, колегія суддів звертає увагу позивача на правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду України від 14.06.2016 у справі № 21-41а16.

Крім того, окремими підставами відмови в задоволенні позовних вимог (викладених в п. 4 прохальної частини позову), крім вищевикладеного є відсутність будь-якого нормативного обґрунтування заявлених вимог, порушення прав в розумінні ст. 1 ГПК України.

Судовою колегією враховано посилання відповідача у відзиві на судову практику Вищого господарського суду України в подібних правовідносинах.

При цьому, відповідно до ст. 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Крім того, нормами ст.111-28 ГПК України передбачено, що суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішеннями Верховного Суду України.

Натомість щодо Вищого господарського суду України, то положеннями ст. 111-12 ГПК України визначено обов'язковість вказівок, що містяться у постанові касаційної інстанції для суду першої інстанції під час нового розгляду справи.

Проте, в даному випадку норми ст.111-12 ГПК не підлягають застосуванню.

Згідно з положеннями ст.43 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Згідно ч. 2 ст. 34 ГПК України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Враховуючи наведене, колегія суддів суду апеляційної інстанції вважає, що висновок місцевого господарського суду про відмову в задоволенні позовних вимог ґрунтується на неправильному застосуванні норм матеріального права та процесуального права.

Вказані порушення визнаються апеляційною колегією беззаперечною підставою для скасування оскаржуваного рішення місцевого господарського суду з одночасним ухваленням нового у відповідності до вимог чинного матеріального та процесуального права про часткове задоволення позовних вимог.

Статтею 104 ГПК України встановлено, що підставами для скасування або зміни рішення місцевого господарського суду є, зокрема, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, судова колегія приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - частковому скасуванню.

У відповідності до ст.49 ГПК України судовий збір покладається на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 4-1, 4-2, 4-3, 4-7, 33, 43, 49, 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Український професійний банк" в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації публічного акціонерного товариства "Український професійний банк" Пантіної Л.О. на рішення Господарського суду міста Києва від 09.08.2016р. у справі №910/9984/16 задовольнити частково.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 09.08.2016р. у справі №910/9984/16 скасувати в частині відмови в задоволенні позовних вимог про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину - договору про відступлення права вимоги від 26.05.2015р. посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським В.А. та зареєстрованого за № 6254, що був укладений між Публічним акціонерним товариством "Український професійний банк" та Товариством з обмеженою відповідальністю "ФК Аурум Фінанс"; зобов'язати Товариство з обмеженою відповідальністю "ФК Аурум Фінанс" (02121, м. Київ, вул. Колекторна, буд. 3, ідентифікаційний код 39243396) повернути Публічному акціонерному товариству "Український професійний банк" (02660, м. Київ, вул. Марини Раскової, буд. 15; ідентифікаційний код 19019775) оригінали документів, отримані згідно актів приймання-передачі від 27.05.2015р., а саме: документи щодо позичальника банку - ОСОБА_8 (ідентифікаційний код НОМЕР_2): Кредитний договір № 618 від 08.12.2011р.; Додатковий договір від 08.09.2014р. про внесення змін до Кредитного договору №618 від 08.12.2011р.; Додатковий договір від 13.03.2015р. про внесення змін до Кредитного договору №618 від 08.12.2011; Договір застави від 08.12.2011р., посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бойко Л.Л. за реєстровим номером 9540.

3. В решті рішення Господарського суду міста Києва від 09.08.2016р. у справі №910/9984/16 залишити без змін.

4. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "ФК Аурум Фінанс" (02121, м. Київ, вул. Колекторна, буд. 3; ідентифікаційний код 39243396) на користь Публічного акціонерного товариства "Український професійний банк" (02660, м. Київ, вул. Марини Раскової, буд. 15; ідентифікаційний код 19019775) судовий збір у розмірі 2 756,00 грн. за подання позовної заяви та 3 031,60 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

5. Доручити Господарському суду міста Києва видати накази.

6. Матеріали справи №910/9984/16 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня її прийняття.

Головуючий суддя І.М. Скрипка

Судді М.Л. Яковлєв

С.А. Гончаров