КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" січня 2017 р. Справа№ 910/11625/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тищенко О.В.

суддів: Тарасенко К.В.

Іоннікової І.А.

за участю представників сторін відповідно до протоколу судового засідання від 17.01.2017 року

розглянувши апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» на рішення господарського суду міста Києва від 19.09.2016 року

у справі № 910/11625/16 (суддя: Мудрий С.М.)

за позовом публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк»

до 1) товариства з обмеженою відповідальністю «Гласс-Трейд»

2) товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім Рікада»

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів - публічне акціонерне товариство «Індустріальна скляна компанія»

про визнання договору про відступлення права вимоги №1/02-15У від 03.02.2015 року недійсним

ВСТАНОВИВ:

На розгляд господарського суду м. Києва надійшла позовна заява публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до товариства з обмеженою відповідальністю «Гласс-Трейд» та товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім Рікада», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів публічне акціонерне товариство «Індустріальна скляна компанія», про визнання договору про відступлення права вимоги №1/02-15У недійсним.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що між ТОВ «Гласс-Трейд» як первісним кредитором та ТОВ «Торговий дім Рікада» як новим кредитором укладено договір № 1/02-15У про відступлення права вимоги від 03.02.2015 року. За умовами цього договору з метою погашення заборгованості боржника - ПАТ «Індустріальна скляна компанія» за емітовані прості векселя АА № 1439315 від 20.08.2008 року та АА 1439316 від 03.09.2010 року первісним кредитором передаються права за договором № ДД 246-0612 від 26.06.2012 року, украденого з первісним кредитором, останній передає, а новий кредитор приймає на себе, у порядку та на умовах по даному договору, право вимоги по зобов'язаннях боржника за емітовані прості векселя, які складають 713 492,20 грн. за даним договором до нового кредитора переходить також право стягнення з боржника сум компенсації за зобов'язаннями боржника згідно чинного законодавства.

Позивач зазначив, що ухвалою господарського суду Херсонської області 07.02.2012 року порушено провадження у справі № 5024/948/2012 про банкрутство ПАТ «Індустріальна скляна компанія». Ухвалою господарського суду Херсонської області від 04.11.2014 року кредиторські вимоги позивача до ПАТ «Індустріальна скляна компанія» визнані в розмірі 11 330 629,91 грн. та включені до реєстру вимог кредиторів боржника.

Позивач вважає, що вказаний договір є таким, що не відповідає вимогам закону та порушує майнові права та інтереси позивача, отже його слід визнати недійсним. Як підставу для недійсності позивач, в тому числі, зазначає, що вказаний правочин містить ознаки фіктивності, оскільки сторонам договору було відомо станом на дату підписання договору про скрутне матеріальне становище ПАТ «Індустріальна скляна компанія», векселі не пред'явлені для платежу протягом одного року з дати складання та відсутність в матеріалах справи про банкрутство боржника акту прийому-передачі цінних паперів. Зважаючи на викладене вище, позивач просить визнати договір про відступлення права вимоги №1/02-15У від 03.02.2015 року недійсним.

За наслідком розгляду вказаного позову, рішенням господарського суду міста Києва від 19.09.2016 року у справі № 910/11625/16 в позові ПАТ «Укрсоцбанк» відмовлено повністю.

Не погодившись із вказаним рішенням, позивач - публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення господарського суду міста Києва від 19.09.2016 року у справі № 910/11625/16 скасувати та прийняти нове рішення, яким визнати недійсним з моменту укладення договір відступлення права вимоги № 1/02-15У від 03.02.3015 року, укладений між товариством з обмеженою відповідальністю «Гласс-Трейд» та товариством з обмеженою відповідальністю «Торговий дім Рікада». Крім того, скаржник просив відновити строк на подання апеляційної скарги.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 21.11.2016 року відновлено скаржнику строк на подання апеляційної скарги, скаргу прийнято до провадження та призначено до розгляду.

У судових засідання суду апеляційної інстанції 13.02.2017 року та 17.01.2017 року представник позивача надав суду свої пояснення по справі в яких, підтримав подану апеляційну скаргу на підставі доводів зазначених у ній та просив апеляційний господарський суд скаргу задовольнити рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Представники відповідачів та третьої особи, ані у судове засідання 13.02.2017 року, ані у судове засідання 17.01.2017 року не з'явились про час та місце розгляду справи сторони були повідомлені належним чином. Товариство з обмеженою відповідальністю «Гласс-Трейд» та товариство з обмеженою відповідальністю «Торговий дім Рікада» про причини неявки суд не повідомили. При цьому, від публічного акціонерного товариство «Індустріальна скляна компанія» на електронну адресу суду надійшло клопотання (копія) в якому третя особа просила забезпечити проведення судового засідання, що призначено на 17.01.2017 року у режимі відеоконференції, або розглядати без участі представника.

Враховуючи викладене, заслухавши пояснення представника позивача, колегія суддів апеляційного господарського суду з урахуванням ст. 75 ГПК України вважає за можливе розглянути справу без участі представників ТОВ «Гласс-Трейд», ТОВ «Торговий дім Рікада», ПАТ «Індустріальна скляна компанія» та за наявними в ній матеріалами, оскільки сторони про дату та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, участь представників що не з'явилися, у судовому засіданні 17.01.2017 року, судом обов'язковою не визнавалась, клопотань про витребування додаткових доказів не надходило. В матеріалах справи міститься достатньо доказів для прийняття рішення по справі.

Клопотання ПАТ «Індустріальна скляна компанія» про проведення судового засідання у режимі відеоконференції не може бути задоволене судом, оскільки, у відповідності до ч. 3 ст.74-1 ГПК України питання про участь особи у судовому засіданні в режимі відеоконференції вирішується господарським судом за наявності відповідного клопотання не пізніш як за п'ять днів до дня проведення такого судового засідання. Як вбачається з копії вказаного клопотання воно зареєстровано судом та передано колегії суддів 17.01.2017 року, тобто в день судового засідання. Оригінал вказаного клопотання на час розгляду справи до суду не надійшов. При цьому, судом враховано, що у вказаному клопотанні третя особа просила суд, що у разі неможливості забезпечити проведення судового засідання в режимі відеоконференції - розглянути справу без участі представника.

Також колегія суддів апеляційного господарського суду звертає увагу на те, що у відповідності до ч.1 ст. 102 ГПК України суд апеляційної інстанції обмежений строком розгляду апеляційної скарги на рішення місцевого господарського суду, а продовження зазначеного строку розгляду справи у відповідності до ч. 3 ст. 69 ГПК України без клопотання сторони по справі, не передбачено ГПК України.

Крім того, судова колегія вважає за необхідне зазначити, що у випадку, коли представники сторін чи інші учасники судового процесу не з'явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Відтак, неявка учасника судового процесу у судове засідання за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є безумовною підставою для відкладення розгляду справи. Такої ж правової позиції дотримується й Вищий господарський суд України, зокрема, у своїй постанові від 07.07.2016 року по справі 910/21819/15.

До того ж, суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що застосовуючи відповідно до ч.1ст.4 Господарського процесуального кодексу України, ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справи ч.1ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов'язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії" (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України").

Разом з тим, відповідно до положень пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Також, відповідно до рішень Європейського суду з прав людини, що набули статусу остаточного, зокрема "Іззетов проти України", "Пискал проти України", "Майстер проти України", "Субот проти України", "Крюков проти України", "Крат проти України", "Сокор проти України", "Кобченко проти України", "Шульга проти України", "Лагун проти України", "Буряк проти України", "ТОВ "ФПК "ГРОСС" проти України", "Гержик проти України" суду потрібно дотримуватись розумного строку для судового провадження.

Розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи "Федіна проти України" від 02.09.2010, "Смірнова проти України" від 08.11.2005, "Матіка проти Румунії" від 02.11.2006, "Літоселітіс проти Греції" від 05.02.2004 та інші).

Відповідно до ст. 99 Господарського процесуального кодексу України в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі.

Статтею 101 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні або скасуванню з наступних підстав.

Як вірно вказав суд першої інстанції, відповідно до ч. 1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

З матеріалів справи вбачається, що між ТОВ «Гласс-Трейд» як первісним кредитором та ТОВ «Торговий дім Рікада» як новим кредитором укладено договір № 1/02-15У про відступлення права вимоги від 03.02.2015 року. За умовами цього договору з метою погашення заборгованості боржника - публічного акціонерного товариства «Індустріальна скляна компанія» за емітовані прості векселя АА № 1439315 від 20.08.2008 року та АА № 1439316 від 03.09.2010 року первісним кредитором передаються права за договором № ДД 246-0612 від 26.06.2012 року, украденого з первісним кредитором, останній передає, а новий кредитор приймає на себе, у порядку та на умовах по даному договору, право вимоги по зобов'язаннях боржника за емітовані прості векселя, які складають 713 492,20 грн. за даним договором до нового кредитора переходить також право стягнення з боржника сум компенсації за зобов'язаннями боржника згідно чинного законодавства.

Згідно ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

За приписами ст. 513 ЦК України, правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Відповідно до ст. 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 1 ст. 516 ЦК України передбачено, що заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

У відповідності до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За змістом ст. 180 ГК України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. При укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу, згідно з якими зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно з ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

З матеріалів справи вбачається, що ухвалою господарського суду Херсонської області 07.02.2012 року порушено провадження у справі № 5024/948/2012 про банкрутство ПАТ «Індустріальна скляна компанія». Ухвалою господарського суду Херсонської області від 04.11.2014 року кредиторські вимоги позивача до ПАТ «Індустріальна скляна компанія» визнані в розмірі 11 330 629,91 грн. та включені до реєстру вимог кредиторів боржника.

Як зазначалося вище, позивач вважає, що вказаний договір є таким, що не відповідає вимогам закону та порушує майнові права та інтереси позивача, отже його слід визнати недійсним. Як підставу для недійсності позивач зазначає, що вказаний правочин містить ознаки фіктивності.

Як вбачається з договору про відступлення та з самого векселя АА № 1439316 від 03.09.2010 року, він був складений без зазначення строку платежу. Позивач зазначає, що з матеріалів справи № 5024/948/2012 про банкрутство ПАТ «Індустріальна скляна компанія» не вбачається, що у строк пред'явлення (протягом одного року з дати складання) вексель був пред'явлений для платежу. Особою, на користь якої повинен був здійснюватись платіж є ТОВ «Макаді», яка припинена в 2011 році. Щодо векселю АА № 1439315 від 20.08.2008 року зі строком пред'явлення 20.08.2011 року позивач зазначає, що також з матеріалів справи № 5024/948/2012 про банкрутство ПАТ «Індустріальна скляна компанія» не вбачається, що у строк пред'явлення вексель був пред'явлений для платежу, особою, на користь якої повинен був здійснюватись платіж є ТОВ «Люксопт», яка припинена в 2012 році.

Також укладаючи даний договір про відступлення права вимоги сторонам мало бути відоме скрутне фінансове становище третьої особи, вимоги вказаних товариств є кредиторами боржника.

Однак, колегія суддів звертає увагу на те, що позивачем, ані під час розгляду справи у суді першої інстанції, ані під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції не було надано доказів недійсності вищеназваних векселів. Між тим, укладення договору про відступлення права вимоги не ставиться в залежність від пред'явлення чи не пред'явлення векселю до платежу. Також, як вірно вказав суд першої інстанції, укладення вказаного договору не залежить від фінансового становища третьої особи.

Крім того, колегія суддів вважає необґрунтованими доводи скаржника про те, що акт прийому передачі цінних паперів по договору № ДД 246-0612 від 26.06.2012 року відсутній.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та перевірено судом апеляційної інстанції, в матеріалах справи наявний акт прийому-передачі документів за договором № 1/02-15У про відступлення права вимоги від 03.02.2015 року, відповідно до якого на виконання п. 2.2 договору первісний кредитор передав, а новий кредитор прийняв оригінал договору № ДД 246-0612 від 26.06.2012 року та прості векселя АА № 1439315 від 20.08.2008 року та АА № 1439316 від 03.09.2010 року.

У п. 3.11 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" № 11 від 29.05.2013 (далі - постанова Пленуму ВГСУ № 11) роз'яснено, що фіктивний правочин (ст. 234 ЦК України) є недійсним незалежно від мети його укладення, оскільки сторони не мають на увазі настання правових наслідків, що породжуються відповідним правочином. Таким може бути визнаний будь-який правочин, в тому числі нотаріально посвідчений. Визнання фіктивного правочину недійсним потребує встановлення господарським судом умислу його сторін.

У розгляді відповідних справ суд має враховувати, що ознака фіктивності має бути притаманна діям усіх сторін правочину. Якщо хоча б одна з них намагалася досягти правового результату, то даний правочин не може визнаватися фіктивним. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що всі учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент його вчинення.

Як зазначено у пункті 24 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що спірний договір був укладений його сторонами на власний розсуд, сторонами не оспорювався, факт його укладення та виконання всіх умов договору сторонами не заперечувався. При цьому, як перевірено судом та зазначалося вище, в матеріалах справи містяться докази передачі векселів по договору про відступлення права вимоги. Доказів протилежного скаржником, суду не надано.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, про відмову у задоволенні позову. Підстави для визнання недійсним договору № 1/02-15У про відступлення права вимоги від 03.02.2015 року відсутні. Позивач не довів, що учасники спірного правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент його вчинення та відповідно не довів його фіктивність. Позивачем не було доведено існування обставин на які він посилався в обґрунтування позовних вимог.

Посилання скаржника на відсутність з 03.02.2015 року по 03.02.2016 року у ПАТ «Юніон Стандарт Банк» перерахування грошових коштів (руху коштів) на рахунку ТОВ «Гласс-Трейд» не може бути підставою для визнання договору № 1/02-15У про відступлення права вимоги від 03.02.2015 року.

Щодо доводів скаржника, що вказані векселі не можуть бути передані за цивільно-правовою угодою, а тому на думку позивача, місцевий господарський суд повинен був у відповідності до ст. 83 ГПК України визнати недійсним також договір № ДД 246-0612 від 26.06.2012 року, колегія суддів апеляційного господарського суду зазначає наступне.

На переконання колегії суддів, визнання недійсним договору № ДД 246-0612 від 26.06.2012 року є новою вимогою, та як вірно зазначив суд першої інстанції, позивач не позбавлений права звертатись з вимогою про визнання недійсним вказаного договору в передбаченому чинним законодавством порядку. Окрім того, ст. 83 ГПК передбачено, що господарському суду при прийнятті рішення надано право виходити за межі позовних вимог тільки якщо це необхідно для захисту прав і законних інтересів позивачів або третіх осіб з самостійними вимогами на предмет спору та про це є клопотання заінтересованої сторони. Необхідною є наявність двох зазначених умов одночасно. Матеріали справи не містять письмового та мотивованого з посиланням на докази, клопотання.

Відповідно до ст. 22 ГПК України сторони користуються рівними процесуальними правами. Сторони мають право подавати докази, брати участь у дослідженні доказів.

Відповідно до ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких грунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Отже, виходячи з вищевикладеного, як в суді першої інстанції так і в суді апеляційної інстанції позивачем не було подано належних та переконливих доказів на підтвердження заявленого позову. Судова колегія звертає увагу, що доводи та заперечення викладені у апеляційній скарзі на рішення суду першої інстанції не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Колегія суддів апеляційного господарського суду вважає, що рішення господарського суду міста Києва від 19.09.2016 року прийняте після повного з'ясування обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими, а також у зв'язку з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, є таким що відповідає нормам закону.

Відповідно до ст. 103 ГПК України апеляційна інстанція за результатами розгляду апеляційної скарги має право: 1) залишити рішення місцевого господарського суду без змін, а скаргу без задоволення; 2) скасувати рішення повністю або частково і прийняти нове рішення; 3) скасувати рішення повністю або частково і припинити провадження у справі або залишити позов без розгляду повністю або частково; 4) змінити рішення.

Таким чином, в задоволенні апеляційної скарги публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» слід відмовити, а оскаржуване рішення господарського суду міста Києва від 19.09.2016 року залишити без змін.

Судові витрати розподіляються відповідно до вимог ст. 49 ГПК України.

Враховуючи наведене вище та керуючись статтями 99, 101-105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» на рішення господарського суду міста Києва від 19.09.2016 року у справі № 910/11625/16 залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду міста Києва від 19.09.2016 року у справі № 910/11625/16 залишити без змін.

3. Справу № 910/11625/16 повернути до господарського суду міста Києва.

Постанова може бути оскаржена впродовж двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя О.В. Тищенко

Судді К.В. Тарасенко

І.А. Іоннікова