РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" січня 2017 р. Справа № 5004/675/12

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючого судді Василишин А.Р.

судді Бучинська Г.Б. ,

судді Філіпова Т.Л.

при секретарі Першко А.А.

розглянувши апеляційну скаргу Відповідача - дочірного підприємства "Волинський облавтодор" на ухвалу господарського суду Волинської області від 26 грудня 2016 року у справі №5004/675/12 (ОСОБА_1А.)

за заявою товариства з обмеженою відповідальністю "Правова група "Побережнюк і партнери" про заміну сторони виконавчого провадження № 35479363 (зведене виконавче провадження №41392281) - товариства з обмеженою відповідальністю "Кліносол Трейдінг Компані" (первісний стягувач) на товариство з обмеженою відповідальністю "Правова група "Побережнюк і партнери" (новий стягувач) по справі №5004/675/12

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Кліносол Трейдінг Компані"

до дочірного підприємства "Волинський облавтодор" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" в особі філії "Ківерцівський автодор"

про стягнення 335 324 грн 95 коп.

за участю представників сторін:

стягувача - ОСОБА_2, представник згідно довіреності від 05 грудня 2016 року;

позивача - не з'явився;

відповідача - не з'явився.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Правова група "Побережнюк і партнери" (надалі - Стягувач 2) звернувся в господарський суд Волинської області з заявою про заміну сторони виконавчого провадження по справі № 5004/675/12, в якій просив замінити сторону у виконавчому провадженні №35479363 (зведене виконавче провадження №41392281), а саме товариство з обмеженою відповідальністю "Кліносол Трейдінг Компані" (надалі - Позивач) на його правонаступника - Стягувача 2.

Ухвалою місцевого господарського суду від 26 грудня 2016 року заяву Стягувача 2 задоволено.

Не погоджуючись з винесеною судом першої інстанції ухвалою, дочірнє підприємство "Волинський облавтодор" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" в особі філії "Ківерцівський автодор" (надалі - Відповідач) звернулось до Рівненського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить ухвалу господарського суду Волинської області скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоленні заяви про заміну сторони у виконавчому провадженні в повному обсязі.

Мотивуючи апеляційну скаргу, скаржник звертає увагу апеляційного суду на те, що відповідно до пункту 11 частини 1 статті 4 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" - факторинг є фінансововю послугою, а фактор для надання фінансової послуги поввинен бути включеним до державного реєстру фінансових установ. Однак, як вважає скаржник, Позивач не є фінансовою установою.

Крім того, як вважає скаржник, пунктом 10.4 договорами поставки №03/08-09/11 від 03 серпня 2009 року (надалі - Договір 1) та №29/06-10/05 від 29 червня 2010 року (надалі - Договір 2) передбачено, що жодна із сторін не має права передавати свої права за даним договором третій стороні без письмової згоди іншої сторони. Однак, як вважає апелянт, укладення договору та відступлення права вимоги здійснено всупереч основним договорам, без отримання ні усної, ні письмової згоди скаржника.

Ухвалою суду від 13 січня 2017 року апеляційну скаргу прийнято до провадження, справу призначено до слухання.

18 січня 2017 року на поштову адресу суду від Стягувача 2 надійшло клопотання про проведення судового засідання в режимі відеоконференції, з дорученням забезпечення її проведення господарському суду м.Києва.

Ухвалою суду від 19 січня 2017 року клопотання Стягувача 2 задоволено, розгляд справи призначено на 30 січня 2017 року о 14:10 год. в режимі відеоконференції з дорученням забезпечення її проведення господарському суду м. Києва.

На виконання вимог суду, викладених в ухвалі суду від 13 січня 2017 року, Стягувач 2 надіслалав на електронну адресу суду відзив на апеляційну скаргу, в якому з підстав, викладених в ньому, просить апеляційну скаргу залишити без задовлення, а ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.

В судовому засіданні від 30 січня 2017 року в режимі відеоконференції, представник Стягувача 2 заперечив проти доводів, висвітлених в апеляційній скарзі, вважає її безпідставною та необгрунтованою, а тому просить відмовити в її задоволенні, а ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.

В судове засідання від 30 січня 2017 року в режимі відеконференції представники Позивача та Відповідача не прибули, про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлені належним чином, про що свідчать повідомлення про вручення поштових відправлень (том 2, а.с. 124-127).

Враховуючи те, що судом вчинено всі необхідні дії для належного повідомлення всіх учасників провадження у справі про час і місце розгляду справи і явка сторін в судове засідання обов'язковою не визнавалась, а також з огляду на те, що 30 січня 2017 року закінчується пятнадцятиденний строк розгляду апеляційної скарги (і в суду немає можливості його відкласти в розумний строк), колегія суддів вважає за можливе розглянути справу в даному судовому засіданні.

Заслухавши пояснення представника Стягувача 2, дослідивши матеріали справи та обставини на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, колегія суддів Рівненського апеляційного господарського суду прийшла до висновку, в її задоволенні слід відмовити, а оскаржувану ухвалу залишити без змін. При цьому колегія виходила з наступного.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, 12 липня 2012 року ухвалою господарського суду Волинської області у справі № 5004/675/12 затверджено мирову угоду від 12 липня 2012 року, укладену між Позивачем та Відповідачем, відповідно до якої: << 2. Відповідач визнає, що сума основного боргу перед позивачем на момент укладення цієї мирової угоди відповідає відомостям, які викладені в позовній заяві і становить 109431,89грн. (сто девять тисяч чотириста тридцять одна гривня, вісімдесят девять копійок) за договором поставки №03/08-09/11 від 03.08.2009р. та 100 537,92грн. (сто тисяч пятсот тридцять сім гривень, дев'яносто дві копійки) за договором поставки №29/06-10/05 від 29.06.2010 р., що разом складає 209 969,81грн. (двісті девять тисяч девятсот шістдесят девять гривень, вісімдесят одна копійка) (надалі - "основний борг", а зазначені в цьому пункті договори поставки надалі разом вживаються як "договори"). 3. Відповідач зобов'язується та гарантує сплатити на користь позивача суму основного боргу у розмірі 209 969,81грн. шляхом перерахування коштів на поточний рахунок позивача, вказаний нижче у цій мировій угоді, за наступним графіком погашення: до 12 серпня 2012 року відповідач погасить 69 989,94 грн.; до 12 вересня 2012 року відповідач погасить 69 989,94 грн.; до 12 жовтня 2012року відповідач погасить 69 989,94 грн. 4. Позивач відмовляється від позовних вимог щодо стягнення грошових сум з відповідача, сплата яких не передбачена цією мировою угодою, в тому числі неустойки, суми інфляційного збільшення заборгованості та трьох процентів річних>>....

Крім того, даною ухвалою провадження у справі припинено на підставі пункту 5 частини 1 статті 80 ГПК України.

29 листопада 2012 року Відділом державної виконавчої служби Луцького міського управління юстиції було прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження з виконання ухвали господарського суду Волинської області у справі № 5004/675/12 від 12 липня 2012 року про затвердження мирової угоди (ВП № 35479363).

В свою чергу, 11 березня 2014 року головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Волинській області прийнято постанову про приєднання виконавчого провадження № 35479363 до зведеного виконавчого провадження № 41392281, яке веде Відділ примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Волинській області.

Апеляційний господарський суд констатує, що станом на дату винесення судом першої інстанції ухвали та станом на час розгляду справи в суді апеляційної інстанції, Відповідачем не надано жодних доказів погашення заборгованості за Договором 1 та Договором 2.

Судом встановлено, що 31 жовтня 2016 року між Позивачем та ТзОВ "Юбіпартнер Факторинг" (надалі - Стягувач 1) було укладено договір про відступлення права вимоги (надалі - Договір 3; том 2. а.с. 29-32).

Відповідно до Договору 3, Стягувача 1 перейшло право вимоги виконання Відповідачем грошових зобов'язань за Договором 1 та Договором 2.

Приписами статті 1080 ЦК України, договір факторингу є дійсним незалежно від наявності домовленості між клієнтом та боржником про заборону відступлення права грошової вимоги.

Відповідно до статті 1083 ЦК України наступне відступлення фактором права грошової вимоги третій особі не допускається, якщо інше не встановлено договором факторингу. Якщо договором факторингу допускається наступне відступлення права грошової вимоги, воно здійснюється відповідно до положень цієї глави.

Пунктом 2.3 Договору 3 визначено, що з моменту переходу до Стягувача 1 всіх прав Позивача у відношенні до Відповідача, Стягувач 1 має право розпоряджатись цими правами на власний розсуд, в тому числі відступати право вимоги за Договором 1 та Договором 2 без будь-яких обмежень.

Згідно пункту 5.3 Договору 3, після підписання Договору 3 Стягувач 1 набуває усіх прав як процесуального правонаступника Позивача за будь-якими та всіма цивільними, господарськими спорами між Позивачем і Відповідачем або по відношенню до особи Відповідача та/або третіми особами, що випливають з переданих прав вимоги за Договором 1 та Договором 2, які знаходяться на стадії судового розгляду або виконавчого провадження, у відповідності до чинного законодавства України.

А відтак, колегія апеляційного суду констатує, що укладаючи Договір 3, Позивач та Стягувач 1, передбачили право Стягувача 1 відступати право вимоги за Договором 1 та Договором 2 третім особам.

Разом з тим, 31 жовтня 2016 року між Стягувачем 1 та Стягувачем 2 було укладено договір № 31/10-03 відступлення права вимоги (надалі - Договір 4; том 2, а.с. 38-39).

Відповідно до зазначеного Договору 4 до Стягувача 2 перейшло право вимоги виконання Відповідачем грошових зобов'язань, в тому числі, за Договором 1 та Договром 2.

Разом з тим, підтвердження оплати по договорах відступлення права вимоги від 31 жовтня 2016 року заявником долучено до матеріалів заяви довідку Позивача №1416/101 від 01 грудня 2016 року та копію платіжного доручення №488 від 31 жовтня 2016 року (том 2, а.с. 42-43).

Як вбачається з матеріалів справи, 31 жовтня 2016 року Стягувачем 2 було надіслано Відповідачу повідомлення про відступлення права вимоги (том 2, а.с. 40).

Колегія апеляційного господарського суду констатує, щоу відповідності до частини 5 статті 15 Закону України Про виконавче провадження у разі вибуття однієї із сторін виконавець за заявою сторони, а також заінтересована особа мають право звернутися до суду із заявою про заміну сторони її правонаступником. Для правонаступника усі дії, вчинені до його вступу у виконавче провадження, є обовязковими тією мірою, якою вони були б обовязковими для сторони, яку правонаступник замінив.

Враховуючи вищевикладене у даній судовій постанові, суд приходить до висновку, що право вимоги за Договором 1 та Договором 2 перейшло до Стягувача 2, воно є заінтересованою особою та має право звернутися до суду із заявою про заміну сторони її правонаступником.

Водночас, колегія апеляційної інстанції критично оцінює посилання Відповідача щодо невідповідність вищевказазних договорів, з огляду на таке.

Приписами статті 204 ЦК України визначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Як встановлено апеляційним судом, станом на час розгляду справи в суді першої та апеляційної інстанцій, Договір 3 та Договір 4 недійсними в судовому порядку не визнавалися, в матеріалах справи відстунє будь-яке рішення щодо встановлення факту їх недійсності.

При цьому, апеляційний господарський суд звертає увагу і на той факт, що в даному провадженні суд позбавлений права оцінити дійсність чи недійсність Договору 3 та Договору 4, та визнати їх недійсними повністю чи у певній частині (на основі пункту 1 частини 1 статті 83 ГПК України), оскільки таке право має суд лише на стадії прийняття рішення по справі, а не на стадії примусового виконання такого рішення.

В той же час суд констатує, що дані Договір 3 та Договір 4 не є нікчемні, оскільки їх недійсність не встановлена законом, як то передбачено частиною 2 статті 215 ЦК України.

Тому, колегія апеляційного суду не бере до уваги твердження Відповідача щодо невідповідності Договору 3 та Договору 4 вимогам законодавтсва України.

Приписами статтей 512-514 ЦК України передбачена можливість заміни кредитора у зобовязанні, зокрема, у разі передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), що вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. При цьому до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобовязанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 1 статті 516 Цивільного кодексу України визначено, що заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з положеннями статті 121-4 Господарського процесуального кодексу України у разі вибуття однієї із сторін виконавчого провадження за заявою державного виконавця, приватного виконавця або за заявою сторони господарський суд замінює сторону виконавчого провадження її правонаступником.

У розумінні статті 1 Закону України Про виконавче провадження виконавче провадження є завершальною стадією судового процесу, яка спрямована на примусове виконання судових рішень, тому заміна сторони на цій стадії відбувається як на підставі та в порядку, визначеному нормами ГПК України, так і згідно приписів Закону України Про виконавче провадження.

Статтею 25 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що у разі смерті або оголошення фізичної особи померлою, припинення діяльності суб'єкта господарювання шляхом реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення), заміни кредитора чи боржника в зобов'язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, господарський суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії судового процесу.

Усі дії, вчинені в судовому процесі до вступу у справу правонаступника, обов'язкові для нього так само, як вони були обов'язкові для особи, яку правонаступник замінив. Про заміну або про відмову заміни сторони чи третьої особи її правонаступником господарський суд виносить ухвалу.

Згідно з пункту 1.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції від 26 грудня 2011 року № 18, статтею 25 ГПК передбачено процесуальне правонаступництво у зв'язку не лише зі смертю (оголошенням померлою) фізичної особи та реорганізацією суб'єкта господарювання, а й в інших передбачених законом випадках, у тому числі заміни кредитора або боржника у зобов'язанні.

Відтак, враховуючи усі вищеописані у даній судовій постанові норми законодавства, колегія апеляційного господарського суду констатує, що заява Стягувача 2 є правмоірною, обгрунтованою та такою, що не суперечить нормам законодавства України, а тому Рівненський апеляційний господарський суд приходить до висновку про її задоволення.

Дане вчинено і місцевим господарським судом.

Відтак, апеляційний господарський суд залишає без змін оспорювану ухвалу господарського суду Волинської області.

З огляду на все вищевказане у даній судовій постанові, доводи апелянта, висвітлені в апеляційній скарзі, є безпідставними, спростовуються усім вищеописаним в даній судовій постанові, а тому Рівненський апеляційний господарський суд не бере їх до уваги.

Судові витрати за подачу апеляційної скарги, відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України, суд залишає за скаржником.

Керуючись статтями 49, 99, 101, 103 106 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу дочірного підприємства "Волинський облавтодор" на ухвалу господарського суду Волинської області від 26 грудня 2016 року у справі №5004/675/12 залишити без задоволення.

2. Ухвалу господарського суду Волинської області від 26 грудня 2016 року у справі №5004/675/12 залишити без змін.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

4. Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

5. Справу №5004/675/12 повернути до господарського суду Волинської області.

Головуючий суддя Василишин А.Р.

Суддя Бучинська Г.Б.

Суддя Філіпова Т.Л.