КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" січня 2017 р. Справа№ 910/10572/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Яковлєва М.Л.

суддів: Корсакової Г.В.

Тищенко О.В.

секретар судового засідання - Пугачова А.С.

за участю представників сторін: згідно протоколу судового засідання від 18.01.2017 року по справі №910/10572/16 (в матеріалах справи).

Розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу заступника прокурора Рівненської області

на рішення Господарського суду міста Києва від 20.09.2016р.

у справі №910/10572/16 (суддя Борисенко І.І.)

за позовом заступника прокурора Рівненської області в інтересах держави в особі Департаменту соціального захисту населення Рівненської обласної державної адміністрації

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Геус-Груп"

про визнання п.3.1 договору та п.2 додаткової угоди недійсними та стягнення 646 575,57 грн.

ВСТАНОВИВ:

В червні 2016 року заступник прокурора Рівненської області звернувся в інтересах держави в особі Департаменту соціального захисту населення Рівненської обласної державної адміністрації (далі-позивач) до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Геус-Груп" (далі-відповідач) про:

- визнання недійсним п.3.1 Договору №16 від 21.07.2015р. про закупівлю послуг за держави кошти, укладений між позивачем та відповідачем, в частині включення до розрахункової ціни цього договору суми "відрахувань до бюджету податку на прибуток підприємств" у розмірі 592 540,29грн.;

- визнання недійсним п.2 Додаткової угоди №3 від 14.01.2016р. до Договору №16 від 21.07.2015р. про закупівлю послуг за держави кошти, укладений між позивачем та відповідачем, в частині включення до розрахункової ціни цього договору суми "відрахувань до бюджету податку на прибуток підприємств" у розмірі 107 435,63грн.;

- зобов'язання відповідача повернути шляхом стягнення на користь позивача фактично сплачену за Договором №16 від 21.07.2015р. та Додаткової угоди №3 від 14.01.2016р. до Договору №16 від 21.07.2015р. суму відрахувань податку на прибуток підприємств у розмірі 646 575,57грн.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 20.09.2016р. у справі №910/10572/16 в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішення суду першої інстанції від 20.09.2016р., заступник прокурора Рівненської області звернувся з апеляційної скаргою до Київського апеляційного господарського суду, в якій просить зазначене рішення суду скасувати та прийняти нове, в яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись на неповне з'ясування обставин господарським судом, що мають значення для справи; на порушення та неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, а саме: ст.134 Податкового кодексу України; п.11 Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 17 «Податок на прибуток», затвердженого наказом Міністерства фінансів України №353 від 28.12.2000р.; п.п.6, 30 Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 16 «Витрати», затвердженого наказом Міністерства фінансів України №318 від 31.12.1999р.; ст..ст.203, 215, 216, 217 Цивільного кодексу України; ст.ст.207, 208 Господарського кодексу України; ст.ст.34, 43 ГПК України.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги прокурор посилається, зокрема, на те, що відмовляючи в задоволенні позовних вимог суду першої інстанції прийшов до помилкового висновку про те, що зміст спірних правочинів не суперечить законодавству, яке мало бути застосоване до них, оскільки предметом даного позову є визнання недійсними пунктів спірних правочинів в частині, а не правочинів чи їх пунктів в цілому.

Позивач та відповідач не скористалися своїм правом згідно ч. 1 ст. 96 ГПК України та не надали суду відзивів на апеляційну скаргу, що згідно ч. 2 ст. 96 ГПК не перешкоджає перегляду оскаржуваного рішення суду першої інстанції.

Учасники процесу були належним чином повідомлені про час та місце судового засідання, про що свідчать наявні в матеріалах справи докази. Однак, позивач наданим йому процесуальним правом не скористався та в судове засідання не з'явився, своїх повноважних представників не направив. При цьому, подав через канцелярію суду лист, в якому просить розглядати справу без участі його представника.

Враховуючи зазначений лист та те, що неявка зазначеного представника не перешкоджає всебічному, повному та об'єктивному розгляду всіх обставин справи, судова колегія вважає за можливе розглянути подану апеляційну скаргу за відсутністю позивача.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та заслухавши представників сторін, судова колегія встановила наступне.

Прокуратурою Рівненської області за результатами вивчення матеріалів перевірки державних закупівель Департаменту соціального захисту населення Рівненської обласної державної адміністрації за період з 01.01.2015р. по 20.11.2015р., проведеної Державною фінансовою інспекцією в Рівненській області, виявлено ряд порушень вимог законодавства при використанні бюджетних коштів.

Так, зазначеною перевіркою прокуратури встановлено, що згідно акту перевірки державних закупівель №17-31-06/60 від 24.11.2015р., складеного Державною фінансовою інспекцією в Рівненській області, встановлено, що 21.07.2015р. між позивачем та відповідачем був укладений договір №16 про закупівлю послуг за держави кошти послуг з харчування дітей, які потерпіли внаслідок Чорнобильської катастрофи, у навчальних закладах, розташованих на території радіоактивного забруднення Рівненської області (далі-Договір).

Договір укладено за результатами проведення відкритих торгів, відповідно до умов документації конкурсних торгів на закупівлю послуг щодо забезпечення харчування за контрактом, яка затверджена рішенням комітету з конкурсних торгів Департаменту соціального захисту населення Рівненської обласної державної адміністрації №4 від 28.05.2015р. та умов пропозиції учасника-переможця торгів.

За умовами вказаного Договору відповідач зобов'язується у 2015 році надати позивачу послуги з харчування дітей, які потерпіли внаслідок Чорнобильської катастрофи, у навчальних закладах, розташованих на території радіоактивного забруднення Рівненської області, а позивач - прийняти і оплатити такі послуги за вартістю, на умовах та у порядку, встановленим цим Договором.

За твердженням Прокуратури Рівненської області спірний договір не відповідає вимогам чинного законодавства України, оскільки при його укладенні було порушено норми ст.203 Цивільного кодексу України, що відповідно до положень ст.215 Цивільного кодексу України є підставою для визнання правочину недійсним.

Як зазначено в позовній заяві та апеляційній скарзі, в даному випадку підставами для визнання недійсним п.3.1 Договору є порушенням при його укладенні вимог ст.134 Податкового кодексу України, п.11 Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 17 "Податок на прибуток", затвердженого наказом Міністерства фінансів України №353 від 28.12.200р., п.6, 30 Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 16 "Витрати", затвердженого наказом Міністерства фінансів України №318 від 31.12.1999р.

За твердженням прокурора, п.3.1 Договору підлягає визнанню недійсним в частині включення до розрахункової ціни цього Договору суми відрахувань до бюджету податку на прибуток підприємств у розмірі 592 540,29грн.

Аналогічно п.2 Додаткової угоди №3 від 14.01.2016р. до Договору підлягає визнанню недійсним в частині включення до розрахункової ціни цього Договору суми відрахувань до бюджету податку на прибуток підприємств у розмірі 107 439,63грн.

Крім того, прокурор вважає, що у відповідності до ст.216 Цивільного кодексу України та ст.208 Господарського кодексу України підлягає поверненню фактично сплачена за Договором сума відрахувань до бюджету податку на прибуток підприємств у розмірі 646 575,57грн. (з яких: 539 323,31грн. за вересень-грудень 2015р. та 107 252,26 грн. за січень-лютий 2016р.), шляхом стягнення указаної суми з відповідача на користь позивача.

На підставі викладеного, прокурор звернувся з даним позовом до Господарського суду міста Києва.

Згідно із ч.1 ст. 99 ГПК України в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі.

У відповідності до ст.101 ГПК України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі. В апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Судова колегія, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників сторін, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення суду, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення суду першої інстанції не підлягає скасуванню чи зміні з наступних підстав.

Законодавством передбачено, що вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угод вимогам закону; додержання встановленої форми угоди; правоздатність сторін за угодою; у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

У відповідності до ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Постановою пленуму Верховного суду України № 9 від 6 листопада 2009 року зазначено, що відповідно до частини першої ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено, у зв'язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205- 210, 640 ЦК України, тощо).

Як свідчать матеріали справи, для участі у вказаній процедурі відкритих торгів відповідачем 02.07.2015 року було надано пропозицію учасника торгів у якій окрім іншого, відповідно до пункту 7.2.1 розділу III ДКТ було надано калькуляцію вартості послуг з харчування. Зазначену калькуляцію було складено відповідно до вимог конкурсної документації, а саме Додатку №8 до ДКТ. У рядку 3 орієнтовної форми калькуляції окремо визначено "Відрахування до бюджету податку на прибуток підприємств", який було довідково розраховано з прибутку та який є складовою частиною прибутку, виходячи із бухгалтерського фінансового результату за П(С)БО чи МСФЗ.

Судова колегія погоджується з твердженням відповідача, що ціноутворюючим фактором вартості послуг з харчування є вартість сировини й націнка, котру встановлюють у відсотках від вартості сировинного набору страви, або від вартості кожного окремого продукту незалежно від того, на виготовлення яких страв цей продукт витрачається.

Повна собівартість продукції громадського харчування включає виробничу собівартість продукції власного виробництва та витрати обертання, які складаються з чистих витрат обігу (пов'язаних із перетворенням товарної форми вартості у грошову) та витрат о організації споживання (витрат, що формуються у процесі організації харчування).

Методологічні засади формування у бухгалтерському обліку інформації про витрати підприємства та її розкриття у фінансовій звітності визначає П (С) БО 16, при чому, відповідно до п.11 П(С)БО 16, суб'єкти господарської діяльності, самостійно встановлюють перелік та склад статей калькулювання виробничої собівартості продукції, робіт, послуг.

У відповідності до інформаційного листа Міністерства фінансів України від 15.02.2013р. за №31-08410-07/23-357/246 по своєму призначенню калькуляція не відповідає всім ознакам первинного документу, оскільки калькуляцією не фіксуються господарські операції, розпорядження чи дозволи на проведення господарських операцій, тому показники витрат що визначені в калькуляції є розрахунковими.

Відповідно до зазначеного, відповідачем вартість послуг з харчування дітей розраховувалась за економічними елементами відповідно до П (С)БУ та норм Податкового кодексу України, тобто відповідач не включав в витрати відрахування до бюджету податок на прибуток (в орієнтовній калькуляції визначено в окремому рядку 3), що є частиною прибутку, розрахованого за нормами П (С) БО.

Таким чином, твердження прокурора про протиправність спірного Договору є безпідставними, не обґрунтованими та не відповідають фактичним обставинам.

Крім того, посилання прокурора на порушення ст.134 Податкового кодексу України під час укладення Договору є хибними, бо зазначена норма жодним чином не зачіпається та не регулюється Договором. Зазначена норма має непряме, умовне відношення до умов ДКТ, але умови ДКТ є чинним та не ким не оскаржувались.

Згідно із п.5 ст.28 Закону України "Про здійснення державних закупівель" замовник визначає переможця торгів з числа учасників, пропозиції конкурсних торгів яких не було відхилено згідно з цим Законом (у кількості не менше двох), на основі критеріїв і методики оцінки, зазначених у документації конкурсних торгів. Критеріями оцінки є у разі здійснення закупівлі товарів, робіт і послуг, що виробляються, виконуються чи надаються не за окремо розробленою специфікацією (технічним проектом), для яких існує постійно діючий ринок, - ціна.

Таким чином критерієм оцінки переможця є саме ціна, а не калькуляція.

Приписами статті 31 Закону України "Про здійснення державних закупівель" передбачено, що у день визначення переможця замовник акцептує пропозицію конкурсних торгів, що визнана найбільш економічно вигідною за результатами оцінки.

Таким чином, найбільш економічно вигідна пропозиція не може завдавати збитки замовнику.

Крім іншого, відповідно до положень ст.41 Закону України "Про здійснення державних закупівель" договір про закупівлю є нікчемним у разі його укладення в період оскарження процедури закупівлі відповідно до статті 18 цього Закону, а також у разі його укладення з порушенням строків, передбачених абзацами третім, четвертим частини другої статті 31, абзацом четвертим частини п'ятої статті 36 та абзацом другим частини третьої статті 39 цього Закону, крім випадків зупинення перебігу строків у зв'язку з розглядом скарги органом оскарження відповідно до статті 18 цього Закону.

Таким чином, якщо ДКТ є чинною, результати процедури закупівлі не скасовано органом оскарження чи судом, договір укладено без порушення строків та не підчас оскарження процедури закупівлі, а також після його повного й належного виконання, визнання договору недійсним неможливо.

При цьому, прокурор розглядає Договір, як самостійний правочин та не поєднує його з результатами проведення відкритих торгів, які відбулись відповідно до умов Документації конкурсних торгів на закупівлю послуг щодо забезпечення харчування за контрактом, яка затверджена рішенням комітету з конкурсних торгів Департаменту соціального захисту населення Рівненської обласної державної адміністрації №4 від 28.05.2015р..

Судовою колегією встановлено, що на час розгляду судом першої інстанції даної справи оскарження зазначеної процедури закупівлі жодним з можливих суб'єктів оскарження в тому числі позивачем не здійснювалось, ДКТ є чинною, результати процедури закупівлі є дійсними, Договір про закупівлю укладено у встановлені законом строки, таким чином відсутні підстави для визнання Договору недійсним, а також визнання його недійсним юридично є неможливим в силу ст.41 Закону України "Про здійснення державних закупівель".

Прокурор в своїх доводах посилаються на Акт перевірки державних закупівель Департаменту соціального захисту населення Рівненської обласної державної адміністрації, складений Державною фінансовою інспекцією в Рівненській області, в якому зазначено, що "ціна пропозицій переможця торгів ТОВ "Геус-Груп" та вартість Договору №16 від 21.07.2015р. завищена на суму відрахувань до бюджету податку на прибуток на загальну суму 592 540,29грн.".

Однак, судова колегія не може розцінювати зазначений Акт перевірки, як належний та допустимий доказ факту неналежного виконання відповідачем своїх зобов'язань за Договором, оскільки по-перше, Державною фінансовою інспекцією в Рівненській області проведено перевірку державних закупівель Департаменту соціального захисту населення Рівненської обласної за період з 01.01.2015р. по 20.11.2015р., зокрема правовідносини, що виникли між позивачем та відповідачем в результаті господарської діяльності виникли за укладеним Договором №16 21.07.2015р. та за додатковою угодою №3 до Договору №16 14.01.2016р. відповідно; по-друге, між сторонами існували договірні відносини. Свої зобов'язання за Договором сторони виконали в повному обсязі, претензій щодо невиконання чи неналежного виконання відповідачем своїх договірних зобов'язань позивачем заявлено не було.

Враховуючи вищевикладене, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що зміст правочинів не суперечить законодавству, яке мало бути застосоване до нього; правочин укладений сторонами, які мали необхідний обсяг цивільної дієздатності; під час укладання спірного Договору сторонами було досягнуто всі вимоги для чинності правочину; правочини було підписано позивачем без жодних зауважень або застережень з його боку, без складання протоколу розбіжностей.

У відповідності до ст.626 Цивільного кодексу України договір є підставою виникнення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч. ч.4, 7 ст.179 Господарського кодексу України при укладені господарських договорів сторони можуть визначити зміст договору на основі, зокрема, вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству. Господарські договори укладаються за правилами, встановленими ЦК України, з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

В силу ст. 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначення умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно із ч.1 ст.628 Цивільного кодексу Україна зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Оскільки сторонами належними та допустимими доказами не доведено, що при укладенні спірного Договору порушено приписи ст.203 Цивільного кодексу України, тому немає підстав вважати його таким, що не створює юридичних наслідків для сторін.

Підсумовуючи вищенаведене, судова колегія дійшла до висновку про те, що правові підстави для визнання п.3.1 Договору та п.2 додаткової угоди №3 недійсними відсутні, про що судом першої інстанції зроблено вірний висновок.

Позовні вимоги в частині зобов'язання відповідача повернути шляхом стягнення на користь позивача фактично сплачену за Договором та додаткової угоди суму відрахувань податку на прибуток підприємств у розмірі 646 575,57грн. також не підлягають задоволенню, оскільки фактично є похідними від вимог про визнання недійсним Договору та додаткової угоди.

Згідно із ч. 2 ст. 34 ГПК України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Доказів, які б спростовували вище встановлені та зазначені судом обставини, сторонами не надано.

Доводи, наведені прокурором в апеляційній скарзі, судовою колегією до уваги не приймаються з огляду на те, що вони є необґрунтованими та такими, що спростовуються вищевикладеним та матеріалами справи.

Виходячи з наведеного, судова колегія вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає чинному законодавству та матеріалам справи. Судова колегія не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування чи зміни оскаржуваного рішення.

Судові витрати на підставі ст.49 ГПК України покладаються на апелянта.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 49, 99, 103, 104, 105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу заступника прокурора Рівненської області на рішення Господарського суду міста Києва від 20.09.2016р. у справі №910/10572/16 залишити без задоволення.

2.Рішення Господарського суду міста Києва від 20.09.2016р. у справі №910/10572/16 залишити без змін.

3.Матеріали справи №910/10572/16 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанову Київського апеляційного господарського суду може бути оскаржено до Вищого господарського суду України у порядку, передбаченому ст.107 ГПК України.

Постанова Київського апеляційного господарського суду за наслідками перегляду відповідно до ст.105 ГПК України набирає законної сили з дня її прийняття.

Головуючий суддя М.Л. Яковлєв

Судді Г.В. Корсакова

О.В. Тищенко