РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.01.2017Справа №910/22558/16

За позовом Приватного акціонерного товариства "Видобувна компанія "Укрнафтобуріння"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "ГАЗОЙЛПЕТРОЛЕУМ"

про стягнення 2 909 559,83 грн.

Суддя Турчин С.О.

Представники сторін:

від позивача: Шемідько Г.В. (довіреність)

Метенко Т.І. (довіреність)

від відповідача: Мельникова Л.В. (довіреність

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Приватне акціонерне товариство "Видобувна компанія "Укрнафтобуріння" (позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "ГАЗОЙЛПЕТРОЛЕУМ" (відповідач) 2 909559,83 грн., з яких: 2199024,40 грн. -основний борг, 101155,12 грн. - сума інфляції, 34166,57 грн. - 3% річних, 359272,27 грн. - сума пені, 35990,24 грн. - штраф 1% за порушення грошових зобов'язань, 179951,22 грн. - штраф 5% за порушення грошових зобов'язань на строк понад 10 календарних днів.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем зобов'язань за договором №ПГ-Т/16-004/44 купівлі-продажу природного газу від 29.04.2016 в частині оплати за поставлений газ, у зв'язку із чим, у відповідача виникла заборгованість у розмірі 2199024,40 грн. Внаслідок прострочення грошового зобов'язання, позивачем нараховані 3% річних у розмірі 34166,57 грн., інфляційні втрати у розмірі 101155,12 грн., пеня у розмірі 359272,27 грн. та штраф 1% за порушення грошових зобов'язань у розмірі 35990,24 грн. Також, за порушення грошових зобов'язань на строк понад 10 календарних днів позивачем нарахований штраф 5% у сумі 179951,22 грн.

Разом з позовною заявою позивачем подано заяву про вжиття заходів до забезпечення позову.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 12.12.2016 порушено провадження по справі № 910/22558/16 та призначено її до розгляду на 27.12.2016.

16.12.2016 через відділ діловодства суду від позивача надійшло клопотання щодо розгляду заяви про забезпечення позову.

23.12.2016 через відділ діловодства суду від позивача надійшли документи по справі.

27.12.2016 через відділ діловодства суду від відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 27.12.2016 розгляд справи №910/22558/16 на підставі ст. 77 ГПК України відкладено на 26.01.2017.

23.01.2017 Товариство з обмеженою відповідальністю "ГАЗОЙЛПЕТРОЛЕУМ" звернулось до суду із зустрічною позовною заявою до Приватного акціонерного товариства "Видобувна компанія "Укрнафтобуріння" про визнання недійсним пункту 5.4. розділу 5 "Відповідальність сторін" договору № ПГ-Т/16-004/44 від 29.04.2016 купівлі-продажу природного газу, укладеного між Приватним акціонерного товариства "Видобувна компанія "Укрнафтобуріння" та Товариством з обмеженою відповідальністю "ГАЗОЙЛПЕТРОЛЕУМ" в частині стягнення додатково - штрафу у розмірі 1% (один відсоток) від суми простроченого платежу, а у разі прострочення платежу на строк понад 10 календарних днів - додатково штрафу у розмірі 5 % (п'яти відсотків) від суми простроченого платежу.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.01.2017 повернуто без розгляду зустрічну позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "ГАЗОЙЛПЕТРОЛЕУМ" до Приватного акціонерного товариства "Видобувна компанія "Укрнафтобуріння" про визнання недійсним пункту договору та додані до неї документи.

26.01.2017 через відділ діловодства суду від позивача надійшли пояснення по справі, в яких позивачем зазначено, що станом на 25.01.2017 заборгованість відповідача перед позивачем за договором становить 2199024,40 грн.

В судове засідання 26.01.2017 з'явились представники позивача та відповідача.

Представник відповідача відзив на позов не надав, посилаючись на те, що є новим представником, у зв'язку із чим, йому необхідно ознайомитись із матеріалами справи. З урахуванням наведеного, представник відповідача заявив усне клопотання про відкладення розгляду справи.

Статтею 77 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених ст. 69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Зазначені обставини та підстави оцінюються судом, який розглядає справу з метою реалізації наданого йому права на відкладення розгляду справи.

Зміна одного із представників відповідача іншим, не являється такими обставинами. Зміна представника відповідача не перешкоджала відповідачу на реалізацію прав учасника судового процесу, зокрема на подання відзиву на позов.

Суд приймає до уваги, що сторонам були створені належні умови для надання усіх необхідних доказів (надано достатньо часу для підготовки до судового засідання, розгляд справи відкладався у зв'язку із неявкою відповідача та за клопотанням останнього).

Крім того, суд зазначає, що згідно із ч. 3 ст.22 Господарського процесуального кодексу України, сторони зобов'язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами, виявляти взаємну повагу до прав і охоронюваних законом інтересів другої сторони, вживати заходів до всебічного, повного та об'єктивного дослідження всіх обставин справи.

Також судом враховано, що у відповідності до ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини.

Враховуючи вищенаведене, суд відхилив клопотання відповідача про відкладення розгляду справи.

Представники позивача надали суду пояснення по суті позовних вимог, просили суд їх задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача проти позовних вимог заперечив, проте письмового відзиву не надав.

Оскільки, відповідач не скористався належним йому процесуальними правами, зокрема на подання відзиву на позовну заяву та будь-яких письмових пояснень та інших доказів, що впливають на вирішення даного спору по суті, відповідачем суду не надано, на підставі ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, суд здійснює розгляд справи за наявними у справі матеріалами.

Також у судовому засіданні, розглянувши подану разом з позовом заяву про вжиття заходів до забезпечення позову, суд відмовив в її задоволенні з огляду на наступне.

В своїй заяві про забезпечення позову позивач просить суд вжити заходів до забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно та грошові кошти, які знаходяться на будь-яких рахунках у банківських або інших фінансово-кредитних установах.

Заява позивача мотивована тим, що відповідач з червня 2016 року не здійснює оплату за поставлений газ та не відповідає на вимоги позивача, що свідчить на думку позивача про ухилення відповідача від сплати заборгованості, а тому невжиття заходів до забезпечення позову може зробити неможливим виконання рішення.

У відповідності до ст. 66 ГПК Украйни, господарський суд за заявою сторони, прокурора або з власної ініціативи має право вжити передбачених статтею 67 цього Кодексу заходів до забезпечення позову. Забезпечення позову допускається в будь-якій стадії провадження у справі, якщо невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення господарського суду.

Згідно із ч. 1 ст. 67 ГПК України, позов забезпечується, зокрема, накладанням арешту на майно або грошові суми, що належать відповідачу.

В пункті 3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №16 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову" роз'яснено, що достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов'язання після пред'явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов'язання тощо). Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Положеннями пункту 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №16 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову" визначено, що у вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв'язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв'язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Слід зазначити, що заява про забезпечення позову, є обґрунтованою із зазначенням адекватного засобу забезпечення позову. При цьому, обов'язок доказування покладається на особу, яка подала заяву про забезпечення позову. Доказування повинно здійснюватися за загальними правилами відповідно до ст. 33-34 ГПК України, яка передбачає обов'язковість подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного заходу до забезпечення позову.

З огляду на вищенаведене, враховуючи наведені позивачем доводи щодо необхідності вжиття відповідних заходів забезпечення позову, суд дійшов висновку про те, що позивачем не надано суду належних доказів, які б свідчили про наявність підстав для вжиття заходів до забезпечення позову та вчинення відповідачами дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов'язання, суду не надано жодних доказів того, що невжиття заходів до забезпечення позову якимось чином може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Також, суд зазначає, що саме лише посилання позивача на ухилення відповідача від сплати заборгованості не створює підстав для задоволення відповідної заяви.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для вжиття заходів до забезпечення позову, а тому суд відмовляє у задоволенні заяви позивача про забезпечення позову.

Приймаючи до уваги те, що наявні у матеріалах справи документи достатні для прийняття повного та обґрунтованого судового рішення, з метою запобігання безпідставному затягуванню розгляду справи, в судовому засіданні 26.01.2017 було оголошено вступну та резолютивну частини рішення, відповідно до ст. 85 ГПК України.

Розглянувши надані документи та матеріали, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

29.04.2016 між Приватним акціонерним товариством "Видобувна компанія "Укрнафтобуріння" (продавець, позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "ГАЗОЙЛПЕТРОЛЕУМ" (покупець, відповідач) був укладений договір №ПГ-Т/16-004/44 купівлі-продажу природного газу (далі - договір), відповідно до п. 1.1. якого продавець зобов'язується передати у власність покупця, а покупець - прийняти і сплатити на умовах цього договору природний газ.

Відповідно до п. 1.3 договору плановий обсяг газу, який продавець зобов'язується передати у звітному місяці - квітні 2016 року, а покупець прийняти та оплатити, складає 610,00 тис. м3.

Пунктом 2.2. договору передбачено, що вартість газу, що передається згідно із п. 1.3 договору, складає 2999187,00 грн., крім того ПДВ - 599837,40 грн., разом з ПДВ - 3599024,40 грн. (пункт 2.2 договору). Ціна та вартість газу не включає в себе вартість транспортування магістральними трубопроводами ПАТ "УКРТРАНСГАЗ".

Згідно із п. 2.4. договору, оплата загальної вартості газу проводиться на поточний рахунок продавця в 100 % розмірі до 05 червня включно.

Розрахунки за газ здійснюються покупцем шляхом перерахування грошових коштів в національній валюті України (гривнях) на розрахунковий (поточний) рахунок продавця (п. 2.6. договору).

У відповідності до п. 3.3. договору, передача фактичного обсягу газу за звітний місяць оформляється сторонами актом прийому - передачі газу.

Даний договір набирає чинності з дати його підписання обома сторонами та скріплення печатками сторін (дата, вказана у верхньому правому куті першої сторінки договору) і діє до 30.04.2016 в частині постачання газу, а в частині взаєморозрахунків - до повного виконання сторонами взятих на себе зобов'язань (п.8.1. договору).

На виконання умов договору, позивач у квітні 2016 року передав, а відповідач прийняв природний газ на загальну суму 3599024,40 грн., що підтверджується підписаним між сторонами актом приймання-передачі природного газу від 30.04.2016.

Відповідач згідно із платіжними дорученнями №1405 від 01.07.2016, № 1407 від 04.07.2016, № 1411 від 05.07.2016, № 1412 від 06.07.2016, здійснив часткову оплату поставленого позивачем природного газу на загальну суму 1400000,00 грн., у зв'язку із чим, заборгованість відповідача за договором №ПГ-Т/16-004/44 купівлі-продажу природного газу від 29.04.2016 перед позивачем становить 2199024,40 грн.

Також внаслідок прострочення грошового зобов'язання, позивачем нараховані 3% річних у розмірі 34166,57 грн., інфляційні втрати у розмірі 101155,12 грн., пеня у розмірі 359272,27 грн., штраф 1% за порушення грошових зобов'язань у розмірі 35990,24 грн. та штраф 5% за порушення грошових зобов'язань на строк понад 10 календарних днів у сумі 179951,22 грн.

Дослідивши наявні матеріали справи, оцінюючи надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною 1 статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно зі ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

На підставі укладеного між сторонами договору у позивача виник обов'язок здійснити поставку природного газу, а у відповідача прийняти природний газ в обсязі погодженого сторонами та оплатити його вартість.

На виконання взятих на себе зобов'язань за договором, позивач у квітні 2016 року передав, а відповідач прийняв природний газ на загальну суму 3599024,40 грн., що підтверджується підписаним між сторонами актом приймання-передачі природного газу від 30.04.2016.

Відповідно до ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Сторонами погоджено, що оплата загальної вартості газу проводиться на поточний рахунок продавця в 100 % розмірі до 05 червня включно.

Договір, відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідач, в порушення взятих на себе зобов'язань, частково сплатив за поставлений позивачем газ на суму 1400000,00 грн., у зв'язку із чим, заборгованість відповідача за договором №ПГ-Т/16-004/44 купівлі-продажу природного газу від 29.04.2016 перед позивачем становить 2199024,40 грн.

Відповідно до ч. 1 статті 32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Частиною 1 статті 33 Господарського процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно із ч. 2 ст. 34 Господарського процесуального кодексу України, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Судом встановлено, що факт наявності заборгованості у розмірі 2 199 024,40 грн. за договором №ПГ-Т/16-004/44 купівлі-продажу природного газу від 29.04.2016 належним чином доведений.

Доказів оплати заборгованості у розмірі 2199024,40 грн. на час прийняття рішення суду не надано.

Згідно зі статтею 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 525 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частинами 1 і 2 статті 193 Господарського кодексу України встановлено, що:

- суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться;

- кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Оскільки, невиконане зобов'язання у розмірі 2199024,40 грн. підтверджується матеріалами справи, доказів оплати заборгованості суду не надано, позовні вимоги про стягнення суми основного боргу у розмірі 2199024,40 грн. визнаються судом обґрунтованими.

Позивачем заявлено до стягнення 3% річних у розмірі 34166,57 грн. (нараховані за загальний період з 06.06.2016 по 24.11.2016), інфляційні втрати у розмірі 101155,12 грн. (нараховані за вересень-жовтень 2016 року), пеня у розмірі 359272,27 грн. (нарахована за загальний період з 06.06.2016 по 24.11.2016), штраф 1% за порушення грошових зобов'язань у розмірі 35990,24 грн. та штраф 5% за порушення грошових зобов'язань на строк понад 10 календарних днів у сумі 179951,22 грн.

В пункті 1.3. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" визначено, що з урахуванням приписів статті 549, частини другої статті 625 ЦК України та статті 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" правовими наслідками порушення грошового зобов'язання, тобто зобов'язання сплатити гроші, є обов'язок сплатити не лише суму основного боргу, а й неустойку (якщо її стягнення передбачене договором або актами законодавства), інфляційні нарахування, що обраховуються як різниця добутку суми основного боргу на індекс (індекси) інфляції, та проценти річних від простроченої суми основного боргу.

Оскільки, матеріалами справи підтверджено факт наявності прострочення відповідачем виконання грошового зобов'язання, то позивачем правомірно здійснено нарахування позивачем 3% річних, інфляційних втрат, пені та штрафу.

За приписами ч.1 ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України).

Згідно із ч. 6 ст. 231 Господарського кодексу України штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Частиною 6 статті 232 ГК України передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч. 2 ст. 549 Цивільного кодексу України).

Згідно із пунктом 5.4 договору за порушення покупцем грошових зобов'язань (умов та строків розрахунків) згідно з пунктами 2.4. та 2.5. договору, покупець сплачує на користь продавця, крім суми заборгованості з урахуванням встановленого індексу інфляції та трьох відсотків річних за весь час прострочення, - пеню за кожний день прострочення у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу, та додатково - штраф у розмірі 1% (один відсоток) від суми простроченого платежу, а у разі прострочення платежу на строк понад 10 календарних днів - додатково штраф у розмірі 5% (п'ять відсотків) від суми простроченого платежу.

Розрахунки штрафу 1% за порушення грошових зобов'язань у розмірі 35990,24 грн. та штрафу 5% за порушення грошових зобов'язань на строк понад 10 календарних днів у сумі 179951,22 грн. є арифметично вірними, а тому вимоги у цій частині підлягають задоволенню.

Перевіривши розрахунок пені за періоди визначені позивачем, судом встановлено, що до стягнення з відповідача підлягає пеня у сумі 359272,25 грн., а тому позовні вимоги у цій частині, суд задовольняє частково.

При цьому, судом враховано, що одним із видів господарських санкцій згідно з частиною другою статті 217 Господарського кодексу України є штрафні санкції, до яких згідно із ст. 230 Господарського кодексу України віднесено штраф та пеню.

Відповідно до ч. 3, ч. 4 ст. 231 Господарського кодексу України, законом може бути визначений розмір штрафних санкцій також за інші порушення окремих видів господарських зобов'язань, зазначених у частині другій цієї статті. У разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Такий вид забезпечення виконання зобов'язання як пеня та її розмір встановлено частиною третьою статті 549 Цивільного кодексу України, частиною шостою статті 231 Господарського кодексу України.

Можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобов'язань передбачено частиною другою статті 231 Господарського кодексу України.

В інших випадках порушення виконання господарських зобов'язань чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень передбачати в договорі одночасне стягнення пені та штрафу, що узгоджується із свободою договору, встановленою статтею 627 Цивільного кодексу України, коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

При цьому, відповідно до частини 3 статті 6 Цивільного кодексу України сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, крім випадків, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Заборона на застосування пені та штрафу прямо не випливає з закону чи із суті відносин сторін, що дозволяє здійснити відповідне врегулювання у договорі.

При цьому, одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання за договором, штрафу та пені не суперечить ст. 61 Конституції України, оскільки згідно зі ст. 549 Цивільного кодексу України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до ст. 230 Господарського кодексу України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.

Наведена вище правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 27.04.2012 № 3-24гс12.

Таким чином, у даній справі договором передбачено господарсько-правову відповідальність за порушення умов договору (порушення строків розрахунків) згідно з пунктами 2.4. та 2.5. договору) у вигляді сплати неустойки - пені та штрафу.

Водночас, суд вважає за необхідне не застосовувати правову позицію Верховного Суду України, викладену у постанові від 21.10.2015 у справі № 6-2003цс15, за змістом якої зазначається, що одночасне застосування пені та штрафу за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення, з огляду на наступне.

Так, частиною 1 статті 111-28 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 111 16 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

З постанови Верховного Суду України у справі № 6-2003цс15 вбачається, що вона була прийнята Верховним Судом України за результатами розгляду цивільної справи за позовом Публічного акціонерного товариства "Апекс-Банк" про стягнення з фізичної особи заборгованості за кредитним договором та штрафних санкцій, нарахованих за порушення зобов'язань за кредитним договором.

Зазначені вище постанова Верховного Суду України, яка приймалась у господарській справі та постанова Верховного Суду України від 21.10.2015 у цивільній справі № 6-2003цс15, не є суперечливими між собою щодо тлумачення норм матеріального права, оскільки вони не є тотожними або подібними, приймались відносно різного суб'єктного складу сторін, а також правовідносин (господарських чи цивільних).

Судом також враховано, що визначені договором штрафи передбачені за різні порушення, а саме: штраф у розмірі 1% передбачений сторонами договору за прострочення здійснення платежу, а штрафу у розмірі 5% за порушення грошових зобов'язань на строк понад 10 календарних днів.

Частиною 2 статті 625 Цивільного Кодексу України передбачено, що за прострочення виконання грошового зобов'язання настає відповідальність у вигляді сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також сплати трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачені вищевказаними нормами законодавства наслідки прострочення виконання боржником грошового зобов'язання у вигляді відшкодування інфляційних втрат та 3% річних, що нараховуються на суму основного боргу не є штрафними санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті та отриманні від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові (постанова Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань").

Розрахунки 3% річних у розмірі 34166,57 грн. є арифметично вірними, а тому вимоги у цій частині підлягають задоволенню.

Перевіривши розрахунок інфляційних втрат, суд встановив, що розмір інфляційних втрат є більшим, ніж заявлено позивачем до стягнення. Однак, враховуючи те, що позивачем у відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 83 ГПК України не заявлялось клопотань про можливість суду виходити за межі позовних вимог, то з відповідача підлягає стягненню сума інфляційних збитків у розмірі 101155,12 грн., що заявлені позивачем до стягнення, а тому позовні вимоги у цій частині підлягають задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до ч. 1 статті 32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Частиною 1 статті 33 Господарського процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно із ч. 2 ст. 34 Господарського процесуального кодексу України, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Враховуючи вищевикладене, суд задовольняє позовні вимоги Приватного акціонерного товариства "Видобувна компанія "Укрнафтобуріння" до Товариства з обмеженою відповідальністю "ГАЗОЙЛПЕТРОЛЕУМ" про стягнення 2909559,83 грн. частково.

Судовий збір за розгляд справи відповідно до ст. 49 ГПК України покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Керуючись ст. ст. 4, 32-34, 43, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд,

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "ГАЗОЙЛПЕТРОЛЕУМ" (01133, м. Київ, вул. Євгена Коновальця, будинок 36 ЛІТЕРА Д, 8 ПОВЕРХ, ідентифікаційний код 37955690) на користь Приватного акціонерного товариства "Видобувна компанія "Укрнафтобуріння" (01014, м. Київ, вул. Струтинського Сергія, буд. 6, ідентифікаційний код 33152471) заборгованість у розмірі 2199024,40 грн., 3% річних у розмірі 34166,57 грн., суму інфляції у розмірі 101155,12 грн., пеню у розмірі 359272,25 грн., штраф 1% за порушення грошових зобов'язань у розмірі 35990,24 грн., штраф 5% за порушення грошових зобов'язань на строк понад 10 календарних днів у розмірі 179951,22 грн. та судові витрати у розмірі 43643,40 грн.

Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення складено та підписано 30.01.2017.

Суддя С.О. Турчин