ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________________
УХВАЛА

"18" січня 2017 р.Справа № Б-19/207-09

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Міньковського С.В.

при секретарі Єгоровій О.І.

розглянувши справу

за заявою ФОП ОСОБА_2, м. Харків
до ФОП ОСОБА_2, м. Харків
про та в межах справи визнання банкрутом заяву ліквідатора про витребування майна банкрута
за участю сторін: ліквідатор - Докашенко Д.В.

ВСТАНОВИВ:

До господарського суду Харківської області надійшла заява ліквідатора Докашенко Д.В. про витребування майна банкрута однокімнатної квартири АДРЕСА_1, загальною площею 35,9 кв.м., житлової площею 15,8 кв.м. з володіння гр. ОСОБА_4 та визнання права власності на квартиру за банкрутом ФОП ОСОБА_2

Ухвалою суду від 11.11.2016 р. було призначено до розгляду заяву ліквідатора, ухвалою господарського суду від 06.12.2016р. було залучено до розгляду заяви власника нерухомого майна (квартири) гр. ОСОБА_4, яку зобов'язано надати суду відзив на заяву ліквідатора, витребувано у приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Гібадулової Л.А., засвідчену копію договору купівлі-продажу серія та №1300, виданий 13.05.2015 р.

Від приватного нотаріуса Гібадулової Л.А. надійшли витребувані судом документи: копія договору купівлі-продажу квартири № 202 від 13.05.2015р., зареєстрований в реєстрі за № 1300.

В судове засідання 18.01.2017 р. власник майна гр. ОСОБА_4 не з'явилась, вимог ухвали суду не виконала, відзив на заяву ліквідатора суду не надала, про причину неявки суду не повідомила, хоча про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином.

Згідно з п.3.9.2. Постанови ВГСУ від 26.12.2011р. № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" визначено, що у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них, справа може бути розглянута без їх участі, якщо ухвалу, в який зазначено час та місце такого засідання, надіслана сторонам у відповідному порядку.

Судом встановлено, що ухвала від 06.12.2016р. про дату, час та місце судового засідання були надіслано судом гр. ОСОБА_4 у відповідному порядку, в зв'язку з чим заява ліквідатора розглядається за наявними в ній матеріалами згідно ст. 75 ГПК України.

Суд, вислухавши пояснення ліквідатора, дослідивши матеріали заяви та справи в їх сукупності, дійшов висновку про задоволення заяви ліквідатора, керуючись наступним:

Згідно зі ст. 4-1 ГПК України визначено, що господарські суди розглядають справи про банкрутство у порядку провадження, передбаченому цим Кодексом, з урахуванням особливостей, встановлених Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".

У відповідності до ч. 1 ст. 5 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" в редакції до 19.01.13 р. (далі - Закон про банкрутство), провадження у справах про банкрутство регулюється цим Законом, Господарським процесуальним кодексом України, іншими законодавчим актами України.

Постановою господарського суду Харківської області по справі №Б-19/207-09 від 12.05.2010 р. ФОП ОСОБА_2 було визнано банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру, ліквідатором призначено арбітражного керуючого Фоміна Г.В.

Ухвалою суду від 14.10.14 р. усунуто від виконання обов'язків ліквідатора ФОП ОСОБА_2 Фоміна Г.В., призначено нового ліквідатора арбітражного керуючого Докашенко Д.В., зобов'язавши його вжити заходів щодо завершення ліквідаційної процедури та відкладено розгляд звіту ліквідатора.

Ухвалою суду від 22.08.16 р., яка набрала законної сили, було визнано недійсними результати проведення аукціону від 26.04.13 р. з реалізації однокімнатної квартири АДРЕСА_1, згідно вимог Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» в редакції до 19.01.2013р., яка є предметом забезпечення (договір іпотеки нерухомого майна від 15.04.2008р.) з ПАТ "ВТБ Банк" (правонаступник ТОВ "ФК "Довіра та гарантія" - ухвала суду від 13.05.2014р.). Грошові вимоги до банкрута були заявлені на загальну суму 705737,77 грн. (т. 3 арк.с. 138-172).

Ухвалою суду від 28.09.16 р., яка набрала законної сили, було визнано недійсними договір купівлі-продажу від 17.05.13 р. квартири № 202, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Макушевою Н.В. за реєстраційним № 440.

Згідно представленої ліквідатором інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 9642003 від 13.05.2016 р. власником однокімнатної квартири АДРЕСА_1, загальною площею 35,9 кв.м., житлової площею 15,8 кв.м. є гр. ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу № 1300 від 13.05.2015 р., посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Гібадуловою Л.А.

Відповідно до ч.1 ст.25 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (в ред. від 30.06.1999 р.) ліквідатор з дня свого призначення здійснює, зокрема, такі повноваження: з підстав, передбачених ч. 10 ст.17 Закону подає до господарського суду заяви про визнання недійсними угод боржника, а також вживає заходів, спрямованих на пошук, виявлення та повернення майна банкрута, що знаходиться у третіх осіб. Зазначені приписи Закону кореспондуються із ч.7 ст.12, ст. 16 ГПК України, а також ч.4 ст.10 України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" в редакції після 19.01.2013 р., якою встановлено, що суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, вирішує усі майнові спори з вимогами до боржника, у тому числі спори про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника, за винятком спорів, пов'язаних із визначенням та сплатою (стягненням) грошових зобов'язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України, а також справ у спорах про визнання недійсними правочинів (договорів), якщо з відповідним позовом звертається на виконання своїх повноважень контролюючий орган, визначений Податковим кодексом України.

У п.9 Інформаційного листа Вищого господарського суду України від 28.03.2013 р. № 01-06/606/2013 "Про Закон України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (в ред. ЗУ від 22.12.2011 р. № 4212-VI)" зазначено, що частина четверта статті 10 Закону відносить до підвідомчості господарських судів справи зі спорів, пов'язаних з майновими вимогами до боржника, до яких, крім названих у зазначеній статті Закону, слід відносити також й інші спори з майновими вимогами до боржника, як-от: спори про визнання права власності, витребування майна з чужого незаконного володіння, спори, пов'язані з майновими вимогами учасників (акціонерів) до боржника. Дана норма кореспондується з положеннями пункту 7 частини першої статті 12 ГПК (в редакції Закону) та застосовується незалежно від суб'єктного складу сторін.

Справи у відповідних спорах відносяться до виключної підсудності того господарського суду, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство (остання частина статті 16 ГПК) та розглядаються, як і справи у спорах боржника з кредиторами, які мають поточні вимоги до боржника (частина восьма статті 23 Закону).

За таких обставин, враховуючи особливості процедури банкрутства, господарський суд вирішує у межах розгляду справи про банкрутство спори, безпосередньо пов'язані зі здійсненням провадження в такій справі, в тому числі про: визнання недійсними правочинів; визнання права власності на майно боржника; оскарження результатів аукціону з продажу майна боржника, витребування майна тощо.

Отже, у межах справи про банкрутство підлягають вирішенню спори стосовно майна боржника, що увійшло або вибуло зі складу ліквідаційної маси, виявлення та повернення майна банкрута, що знаходиться у третіх осіб, оскільки такі спори стосуються питань формування ліквідаційної маси у справі про банкрутство, а тому безпосередньо пов'язані зі здійсненням провадження в такій справі.

Пунктом 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9, "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", передбачено, що норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених першою статті 388 ЦК України.

Під захистом права власності, за приписами ст. 386 Цивільного кодексу України, розуміється, зокрема, наявність у власника права вимагати усунення будь-яких порушень його права, вимагати усунення будь-яких перешкод з боку інших осіб, пов'язаних із здійсненням ним володіння, користування або розпорядження належним йому майном; наявність у власника права на судовий захист свого права власності.

Законодавство надає власникові можливість на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону й іншим правовим актам не зачіпаючи охоронювані законом інтереси інших осіб. Всі дії, що перешкоджають власникові на власний розсуд користуватись своїм володінням повинні бути припинені способами, установленими законом. Характер засобів, вибраних для захисту свого права, повинен відповідати характеру порушених правовідносин. Одним із способів захисту права власності є витребування майна із чужого незаконного володіння (віндикаційний позов).

Віндикаційний позов є речово-правовим позовом, що може бути пред'явлений лише у разі відсутності між позивачем та відповідачем зобов'язальних правовідносин.

Частинами 1, 3 ст. 388 ЦК України визначено, що якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно, зокрема, вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. При цьому, якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

За правовим висновком , викладеним Верховним Судом України у постановах від 24.06.2015р. (справа№ 6-251цс 15) та від 02.03.2016р. (справа № 6-3090цс15) одним із випадків, коли майно можливо витребувати власником від добросовісного набувача, є вибуття такого майна поза волею власника або особи, який він передав майно у володіння іншим шляхом (п.3 ч.1 ст. 388 ЦК України).

Причому у постанові Верховного Суду України від 11.10.2011 р. у справі № 5002-8/5447-2010, викладена правова позиція, яка передбачає, що у разі коли відчуження майна мало місце два і більше разів після недійсного (нікчемного) правочину, це майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного чи нікчемного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема до добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною 1 статті 388 ЦК України. У такому випадку діюче законодавство не пов'язує можливість витребування майна у добросовісного набувача з обставинами щодо наявності у відчужувача за подальшим договором права відчужувати це майно.

Згідно ст. 111-28 ГПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України.

Таким чином, за змістом ст. 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача можуть мати місце лише за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав його, не з їхньої волі.

Частиною першою статті 388 ЦК України передбачена необхідність встановлення обставин вибуття майна із володіння власника, який вважає своє право власності порушеним та вимагає повернення майна, а не особи, яка в подальшому здійснила продаж цього майна відповідачу (постанова Верховного Суду України від 21 листопада 2012 р. у справі 6-136цс12).

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України вибуття майна не з волі власника означає відсутність у нього свідомо поставленої мети щодо передачі майна у власність іншій особі, невжиття ним будь-яких дій чи заходів для досягнення цієї мети та втрату майна в результаті вчинення іншими особами дій, спрямованих на відчуження майна, без погодження з власником. Водночас запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про право власності відчужувача не є безспірним доказом добросовісності набувача.

Крім того судом встановлено, що реалізація на аукціоні вищевказаної квартири було здійснено без проведення розрахунку та сплати ціни, і як наслідок прямо порушують права заставного кредитора ПАТ "ВТБ Банк", правонаступником якого є ТОВ "Фінансова компанія "Довіра та гарантія".

Таким чином, господарський суд вважає, що нерухоме майно банкрута ФОП ОСОБА_2, а саме: однокімнатна квартира АДРЕСА_1, загальною площею 35,9 кв.м., житлової площею 15,8 кв.м. вибуло з володіння поза волею власника, оскільки результати аукціону від 26.04.13 р. з реалізації однокімнатної квартири АДРЕСА_1 та договір купівлі-продажу від 17.05.13р., визнані недійсними господарським судом у встановленому законом порядку.

Згідно з положеннями Закону про банкрутство в редакції до 19.01.2013р. ліквідаційна процедура фізичної особи-підприємця полягає у здійсненні призначеним у разі необхідності ліквідатором заходів, спрямованих на реалізацію майна банкрута у спосіб, встановлений Законом (тобто шляхом укладання та виконання сторонами відплатних договорів), а також отримання грошових коштів з метою погашення вимог кредиторів.

Згідно ч.4 ст. 147 Господарського кодексу України право власності та інші майнові права суб'єкта господарювання захищаються у спосіб, зазначений у статті 20 цього Кодексу. При цьому, ч.2 ст.20 Кодексу визначено, що права та законні інтереси зазначених суб'єктів захищаються у т.ч. шляхом визнання наявності або відсутності прав, а також відновлення становища, яке існувало до порушення прав та законних інтересів суб'єктів господарювання. Також, згідно ч.2 ст.16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання права, а також відновлення становища, яке існувало до порушення.

Вищевикладені обставини підтверджують, що реалізоване нерухоме майно банкрута (квартира) вибуло з володіння банкрута незаконно, не з його волі, що згідно ст. 388 ЦК України є підставою для витребування такого майна на користь законного власника ОСОБА_2 з метою його включення до складу ліквідаційної маси та погашення грошових вимог заставного кредитора ТОВ «Фінасова компанія «Довіра та гарантія».

Згідно підпункту 5 п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9, "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином, чи витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації (ст. 19, 27 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень").

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

З урахуванням вищевикладеного, керуючись ст.ст. 1, 3-1, 22-32, 47-49 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" в редакції до 19.01.13 р., п.п 5 п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9, "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", ст.ст. 20, 147 ГК України, ст.ст. 16, 387, 388 Цивільного кодексу України, ст.ст. 1, 12 Закону України "Про іпотеку", ст.ст. 4-1, 33, 35, 43, 75, 86 ГПК України,

УХВАЛИВ:

1. Заяву ліквідатора ФОП ОСОБА_2 арбітражного керуючого Докашенко Д.В. про витребування майна банкрута задовольнити.

2. Витребувати у гр. ОСОБА_4 (іпн НОМЕР_1) на користь ФОП ОСОБА_2 (іпн НОМЕР_2) однокімнатну квартиру №202, загальною площею 35,9 кв.м., житлової площею 15,8 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

3. Визнати за гр. ОСОБА_2 (іпн НОМЕР_2) право власності на однокімнатну квартиру №202, загальною площею 35,9 кв.м., житлової площею 15,8 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

4. Уповноважити ліквідатора Докашенко Д.В. здійснити дії щодо державної реєстрації права власності на однокімнатну квартиру №202, загальною площею 35,9 кв.м., житлової площею 15,8 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

5. Ухвалу направити ліквідатору, ОСОБА_4, заставному кредитору, банкруту.

Суддя Міньковський С.В.