ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.01.2017 р. Справа № 917/1976/16

за позовом Товариства з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "ВіДі-Страхування", вул.В.Кільцева, 56, с.Софіївська Борщагівка, Києво-Святошинський район, Київська область, 08131

до Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Статус", вул.Фрунзе, 225/Ветеринарна, 22, м.Полтава, Полтавська область, 36000

про стягнення 14 358,83 грн.

Суддя Киричук О. А.

Представники:

від позивача: не з"явився

від відповідача: не з"явився

Розглядається позовна заява про стягнення 14 358,83 грн. компенсації витрат по виплаті страхового відшкодування

Представник позивача в судове засідання не з"явився. Через канцелярію суду подано клопотання розглянути справу за відсутністю представника (вх. № 823 від 20.01.2017 р.).

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, ухвали, що направлялися на адресу відповідача, вказані позивачем у позовній заяві, повернулися до суду з відміткою поштового відділення.

За даними спеціального витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 05.01.2017р. відповідач зареєстрований за адресою, що вказана позивачем у позовній заяві.

Відповідно до ст. 64 ГПК України у разі ненадання сторонами інформації щодо їх поштової адреси, ухвала про порушення провадження у справі надсилається за адресою місцезнаходження (місце проживання) сторін, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців. У разі відсутності сторін за такою адресою, вважається, що ухвала про порушення провадження у справі вручена їм належним чином.

За даних обставин, відповідач належно повідомлений про час та місце розгляду даної справи.

При цьому, судом враховано, що згідно зі ст.77 ГПК України неявка представників сторін у судове засідання кваліфікується підставою для відкладення розгляду справи у випадку, якщо з-за такої неявки неможливо розглянути певну справу.

Неявка представників сторін у судове засідання 24.01.2017р. не унеможливлює розгляд справи № 917/1976/16, відтак не є підставою для відкладення розгляду справи за ст.77 ГПК України.

У п.3.9.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" зазначено, що у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Зважаючи на те, що суд не викликав представників сторін у судове засідання, не визнавав їх явку обов'язковою, неявка представників не перешкоджає вирішенню спору в даному судовому засіданні.

За даних обставин, враховуючи достатність у матеріалах справи доказів для розгляду спору по суті, приписи ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ратифікована Законом України від 17.07.1997 р. № 475/97-ВР) щодо права кожного на розгляд його справи упродовж розумного строку, суд не оцінює вказану обставину як підставу для подальшого відкладення розгляду справи.

Справа розглядається за наявними в ній матеріалами відповідно до ст.75 ГПК України.

Відповідно до ст. 82 Господарського процесуального кодексу України, рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами та витребуваних судом.

В судовому засіданні оголошені вступна та резолютивна частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, оцінивши надані докази, суд встановив:

Згідно з ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1, 4 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно визначення ст. 1 Закону України «Про страхування» страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про страхування» добровільне страхування - це страхування, яке здійснюється на основі договору між страхувальником і страховиком. Загальні умови і порядок здійснення добровільного страхування визначаються правилами страхування, що встановлюються страховиком самостійно відповідно до вимог цього Закону. Конкретні умови страхування визначаються при укладенні договору страхування відповідно до законодавства. В силу п. 6 ч. 4 наведеної статті одним із видів добровільного страхування є страхування наземного транспорту.

Як вбачається з матеріалів справи, 15 січня 2014 року між Товариством з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «ВіДі-Страхування» (надалі - Позивач, ТДВ «СК «ВіДі-Страхування») та громадянином України ОСОБА_1 було укладено Договір добровільного страхування наземного транспорту АС № 008787 (надалі - Договір страхування), предметом якого є майнові інтереси страхувальника, що не суперечать чинному законодавству України та пов'язані з володінням, користуванням та/або розпорядженням транспортним засобом «Ford», д/н НОМЕР_1.

Відповідно до п. 1.3, п.3.2.1. Договору страхування, Позивач взяв на себе зобов"язання у разі настання страхового випадку здійснити виплату страхового відшкодування у випадку настання страхового випадку, у тому числі ДТП.

14 лютого 2014 року в м. Києві на пл. Шевченко сталася дорожньо-транспортна пригода (надалі - ДТП) за участю автомобіля НОМЕР_2, яким керував ОСОБА_2 та автомобіля НОМЕР_3, під керуванням ОСОБА_1.

Як вбачається з умов Договору страхування дана дорожньо-транспортна пригода визначена сторонами як страховий ризик, на випадок якого здійснювалось страхування.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 988 Цивільного кодексу України страховик зобов'язаний у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату у строк, встановлений договором.

За змістом п. 3 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про страхування» до обов'язків страховика належить, зокрема, при настанні страхового випадку у передбачений договором строк виплата страхового відшкодування, яке ч. 16 ст. 9 даного Закону визначено як страхова виплата, яка здійснюється страховиком у межах страхової суми за договорами майнового страхування і страхування відповідальності при настанні страхового випадку.

При цьому, розмір страхової суми та (або) розміри страхових виплат визначаються за домовленістю між страховиком та страхувальником під час укладання договору страхування або внесення змін до договору страхування, або у випадках, передбачених чинним законодавством. Страхове відшкодування не може перевищувати розміру прямого збитку, якого зазнав страхувальник.

03 квітня 2014 року до Позивача з Заявою про виплату страхового відшкодування вх. № 15/04/9.01/0801.14 звернувся ОСОБА_1 в зв'язку з ДТП, яка є страховим випадком відповідно до умов Договору страхування.

Позивач вказує, що 07 травня 2014 року на підставі Страхового акту № КР-007883 від 23.04.2014 р. та розрахунку суми страхового відшкодування до нього, Рахунку № АдС-00002512 від 17.03.2014 р. та Рахунку № АдС-00002531 від 17.03.2014 p., Квитанції від 17.03.2014 р., акту виконаних робіт № АДСА-0011669 від 17.03.2014 p.; здійснив виплату страхового відшкодування в розмірі 14 358,83 грн.

В підтвердження здійснення виплати страхового відшкодування позивачем надане платіжне доручення № 1239 від 07.05.2014 р.

Згідно ч. 1 ст. 1191 Цивільного кодексу України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Статтею 27 Закону України "Про страхування" та статтею 993 ЦК України визначено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Відтак, позивач, здійснивши виплату страхового відшкодування, набув права потерпілої особи в межах здійсненої виплати.

Згідно зі ст. 1187 Цивільного кодексу України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

У відповідності зі ст. 1188 Цивільного кодексу України шкода завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Як вбачається з матеріалів справи, дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу «Volvo», д/н НОМЕР_4, яким керував ОСОБА_2 та застрахованого у Позивача автомобіля НОМЕР_3, під керуванням ОСОБА_1 сталася з вини водія транспортного засобу «Volvo», д/н НОМЕР_4 ОСОБА_2, що підтверджується постановою постановою Оболонського районного суду м. Києва від 07 березня 2014 року у справі про притягнення до адміністративної відповідальності.

На дату ДТП цивільно-правова відповідальність водія транспортного засобу «Volvo», д/н НОМЕР_4 була застрахована в Приватному акціонерному товаристві «Страхова компанія «Статус» (надалі -Відповідач, ПрАТ «СК «Статус») за полісом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АС/4473442 (надалі - Поліс), за яким останнє взяло на себе обов'язок здійснити відшкодування шкоди заподіяної третім особам внаслідок експлуатації автомобіля НОМЕР_2, особою відповідальність якої застрахована (ОСОБА_2П.).

Отже, відповідач є особою на яку полісом №АС/4473442 покладено обов'язок з відшкодування шкоди, завданої під час експлуатації транспортного засобу «Volvo», д/н НОМЕР_4 на час спірної ДТП.

Відповідно до п 34.1 ст. 34 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» виплата страхового відшкодування (регламентна виплата) здійснюється безпосередньо потерпілому (іншій особі, яка має право на отримання відшкодування) або погодженим з ним особам, які надають послуги з ремонту пошкодженого майна, сплатили страхове відшкодування за договором майнового страхування.

Таким чином, відповідач є зобов"язаною особою у відповідності до договору обов"язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів відшкодувати завдані винуватцем ДТП матеріальні збитки, які складають 14 358,83 грн.

На підставі вищевикладеного, Відповідачу 16 червня 2014 р. було направлено Заяву про страхове відшкодування вих. № 15/04/8.04/208-14 від 13.06.2014 p., що підтверджується фіскальним чеком від 16.06.2014 р.

Докази того, що Відповідачем позивачу сплачені кошти у розмірі 14 358,83 грн. чи у відповідача наявні заперечення стосовно наявності у нього зобов"язанння відшкодувати завдані винуватцем ДТП матеріальні збитки суду не надані.

Відповідно до ст.4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

Згідно з пунктом 4 частини третьої ст. і 29 Конституції України та ст. 33, ст. 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

В силу вимог статей 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Враховуючи вищевикладене та те, що відповідач доказів оплати страхового відшкодування не надав, доводів позивача не спростував, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення 14 358,83 грн. страхового відшкодування підлягають задоволенню у повному обсязі.

Витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача.

Керуючись ст.ст. 44, 49, 82-85 ГПК України, суд -

ВИРІШИВ :

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Статус", вул.Фрунзе, 225/Ветеринарна, 22, м.Полтава, Полтавська область, 36000 () на користь Товариства з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "ВіДі-Страхування", вул.В.Кільцева, 56, с.Софіївська Борщагівка, Києво-Святошинський район, Київська область, 08131 () 14 358,83 грн. компенсації витрат по виплаті страхового відшкодування, 1378,00 грн. судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Повне рішення складено 25.01.2017р.

Суддя Киричук О.А.