РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.01.2017Справа №910/20733/16

За позовомТовариства з обмеженою відповідальністю «Будмен»
до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1
простягнення 42693,00 грн
Суддя Смирнова Ю.М.

Представники сторін:

від позивачаМіщенко Д.О. - представник
від відповідачаОСОБА_3 - представник

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Будмен» звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 42693,00 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що всупереч умов укладеного між сторонами договору поставки №1278 від 03.06.2013 відповідачем вчасно не було вивезено нереалізований товар з торгівельного центру покупця, у зв'язку з чим позивач вказує на наявність підстав для стягнення з відповідача плати за зберігання товару у розмірі 42693,00 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.11.2016 за вказаним позовом порушено провадження у справі №910/20733/16 та призначено розгляд справи на 14.12.2016.

Судове засідання, призначене на 14.12.2016, не відбулося.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.12.2016 розгляд справи було призначено на 04.01.2017.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 04.01.2017 за клопотанням відповідача продовжено строк вирішення спору у справі №910/20733/16 на 15 днів та відкладено розгляд справи на 18.01.2017.

В судове засідання, призначене на 18.01.2016, представник позивача з'явився, позов підтримав.

Відповідач проти позову заперечує, вказуючи на те, що направлена позивачем заява-вимога про повернення товару була оформлена неналежним чином, без підтвердження повноважень особи, яка дану заяву підписала. Також відповідач зазначає, що вимога про оплату послуг зберігання позивачем не пред'являлась, а також вказує, що між сторонами відсутній договір, на підставі якого може бути пред'явлена така вимога.

У судовому засіданні судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення присутніх в судовому засіданні представників учасників процесу, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

03.02.2013 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Будмен» (покупець) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 Васильєвною (постачальник) було укладено договір поставки товару на реалізацію №1278 (надалі - Договір).

Відповідно до п.п. 1.1, 1. 2 Договору постачальник зобов'язується передати у власність покупця товар, а покупець зобов'язується на умовах даного договору прийняти та оплатити поставлений товар. Загальна кількість товарів, їх найменування (номенклатура, асортимент) та ціна визначаються сторонами у специфікаціях.

Згідно з п. 1.3 Договору постачальник зобов'язується здійснювати поставку товарів окремими партіями в кількості та асортименті, вказаному покупцем у заявці на поставку товару.

Відповідно до п. 3.8 Договору, право власності на поставлений товар та ризик випадкової загибелі або пошкодження товару, переходить від постачальника до покупця з моменту розвантаження товару з транспортного засобу постачальника (перевізника) в торговому центрі покупця, і підписання сторонами документів, вказаних в п. 3.4 цього договору. Строк реалізації товару складає 365 календарних днів з моменту підписання сторонами видаткової накладної.

За умовами п. 5.1 Договору постачальник зобов'язаний вивезти товар з торгового центру покупця, якщо товар не було реалізовано у випадках:

- якщо товар або його частина залишається нереалізованою покупцем понад строку реалізації, встановленого п. 3.8 цього договору (365 календарних днів з моменту підписання сторонами видаткової накладної) (п.п.5.1.1 Договору);

- якщо постачальник поставив товар без документів, передбачених п. 3.4, 3.5 даного договору (п.п.5.1.2 Договору);

- якщо даний договір розірвано однією із сторін (п.п.5.1.3 Договору);

- якщо постачальник поставив неякісний товар; постачальник також зобов'язаний прийняти та вивезти товар, переданий покупцю в якості зразка, якщо його не було реалізовано (п.п.5.1.4 Договору);

- у випадку відмови покупця від прийняття товару з причин, передбачених в розділі 4 даного Договору (п.п.5.1.5 Договору);

- на вимогу покупця у випадку, якщо покупець не може реалізувати поставлений товар протягом 60 календарних днів з моменту поставки (п.п.5.1.6 Договору);

- на вимогу покупця у випадку невідповідності товару відповідному технічному регламенту, Законам України «Про стандарти, технічні регламенти та процедури оцінки відповідності», «Про державний ринковий нагляд і контроль нехарчової продукції», «Про загальну безпечність нехарчової продукції» (п.п.5.1.7 Договору).

Пунктом п.5.2 Договору сторони погодили, що повернення (вивіз) товару постачальник здійснює власними силами та за власний рахунок. Передача товару при поверненні здійснюється за місцезнаходженням торгового центру покупця: Будівельний гіпермаркет «Будмен»: м.Харків, вул. Клочковська, 119-А.

Відповідно до п. 9.3 Договору після закінчення строку вивезення товару, вказаного у п. 5.3 даного договору, покупець має право нарахувати, а постачальник зобов'язаний сплатити покупцю плату за зберігання товару, яка складає 20% від вартості товару за кожен день зберігання.

Частиною 1 ст.202 Цивільного кодексу України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ч. 2 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з п.1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною 1 ст. 626 Цивільного кодексу України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

У відповідності до ч. 2 ст. 628 Цивільного кодексу України сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

У відповідності до ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно зі ст. 936 Цивільного кодексу України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності. Договором зберігання, в якому зберігачем є особа, що здійснює зберігання на засадах підприємницької діяльності (професійний зберігач), може бути встановлений обов'язок зберігача зберігати річ, яка буде передана зберігачеві в майбутньому.

Зі змісту Договору №1278 від 03.02.2013 вбачається, що за своєю правовою природою цей договір є змішаним договором, який крім елементів договору поставки, містить елементи договору зберігання, що закріплено сторонами в п.9.3 Договору.

Як свідчать обставини справи, протягом строку дії Договору відповідач поставляв, а позивач приймав товар, що не заперечувалося представниками обох сторін.

Відповідно до п. 5.3 Договору постачальник, отримавши від покупця вимогу про повернення товару, зобов'язаний вивезти його з торгового центру покупця протягом 30 календарних днів з моменту отримання такої вимоги.

З матеріалів справи вбачається, що листом №115 від 30.08.2016 позивач звернувся до відповідача з вимогою, в якій просив вивезти з торгового центру товар, який не було реалізовано покупцем протягом 60 календарних днів з моменту поставки.

Вказана вимога була отримана відповідачем 05.09.2016, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення №483.

Відповідно до ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим до виконання сторонами.

Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Отже, з урахуванням положень п. 5.3 Договору та ст. 530 Цивільного кодексу України, відповідач зобов'язаний був вивезти названий позивачем товар до 06.10.2016.

Водночас, як свідчать наявні в матеріалах справи накладні на повернення товару №166999 на суму 540,00 грн, №167000 на суму 168,00 грн, №167001 на суму 1215,00 грн, №167002 на суму 1030,00 грн, №167003 на суму 962,00 грн, №167004 на суму 2772,00 грн, №167005 на суму 3478,00 грн, фактично товар було вивезено відповідачем 27.10.2016.

Матеріалами справи підтверджується, що відповідачем було допущено прострочення виконання свого обов'язку щодо вивезення нереалізованого товару на 21 календарний день.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що оскільки відповідачем належним чином не виконано зобов'язання з вивезення нереалізованого товару та допущено прострочення виконання даного обов'язку на 21 календарний день, відповідач зобов'язаний сплатити на користь позивача плату за зберігання товару у загальному розмірі 42693,00 грн (розмірі 20% від вартості товару за кожен день зберігання).

Судом враховується, що з огляду на положення п. 9.3 Договору та факт прострочення виконання відповідачем зобов'язання щодо вивезення товару, між сторонами виникли відносини зберігання. Обставини справи свідчать, що в подальшому відповідний нереалізований товар повернуто відповідачу у схоронності, жодних претензій щодо кількості повернутого товару або його цілісності, відповідачем не заявлено.

Посилання відповідача на відсутність в справі доказів прийняття товару на зберігання, суд відхиляє, оскільки факт отримання позивачем товару підтверджується наявними в матеріалах справи видатковими накладними, а доказів вибуття товару із володіння позивача матеріали справи не містять.

Проте, суд відзначає, що відповідно до ст. 1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, юридичні особи мають право звертатись до господарського суду за захистом своїх оспорюваних або порушених прав.

Положеннями п. 9.3 Договору (на підставі якого позивачем заявлено до стягнення з відповідача плату за зберігання), встановлено лише право позивача нараховувати та обов'язок відповідача сплачувати плату за зберігання, а також встановлено її розмір (20% від вартості товару за кожен день зберігання).

Проте, строк виконання обов'язку відповідача щодо здійснення оплати за зберігання товару, нарахованої в порядку п.9.3 Договору, ані умовами договору, ані положеннями законодавства не встановлено.

За приписами ч. 2 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Як зазначено в п. 1.7 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» якщо у договорі або законі не встановлено строку (терміну), у який повинно бути виконано грошове зобов'язання, судам необхідно виходити з приписів частини другої статті 530 ЦК України. Днем пред'явлення вимоги кредитором слід вважати день, у який боржник одержав надіслану йому вимогу, а в разі якщо вимогу надіслано засобами поштового зв'язку і підприємством зв'язку здійснено повідомлення про неможливість вручення поштового відправлення, то днем пред'явлення вимоги є дата оформлення названим підприємством цього повідомлення.

Оскільки згаданою статтею 530 ЦК України не визначена форма пред'явлення вимоги кредитором, останній може здійснити своє право як шляхом надіслання платіжної вимоги-доручення, так і шляхом звернення до боржника з листом, телеграмою, надіслання йому рахунка (рахунка-фактури) тощо.

Однак, доказів звернення до відповідача з вимогою про сплату плати за зберігання у розмірі 42693,00 грн, стягнення якої є предметом розгляду даної справи, позивачем суду не надано, а відповідачем даний факт заперечується.

В свою чергу, подання кредитором позовної заяви, адресованої господарському суду (а не боржнику) і надіслання останньому як відповідачеві копії такої заяви є складовими судової процедури, а не цивільних правовідносин, і відповідні дії не можуть розглядатися як вимога у розумінні зазначеної норми ЦК України. Аналогічна правова позиція наведена в абз.4 п. п. 1.7 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань».

Відповідно до ст.ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

З огляду на те, що позивачем не надано суду доказів направлення відповідачу вимоги про сплату плати за зберігання товару на підставі п.9.3 Договору, суд дійшов висновку, що строк виконання зобов'язання відповідача з оплати послуг зберігання не настав, а відтак, відповідачем не порушено жодних прав позивача.

За таких обставин, вимоги позивача про стягнення з відповідача плати за зберігання товару у розмірі 42693,00 грн є безпідставними та задоволенню не підлягають.

У відповідності до вимог ст. 49 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено: 30.01.2017

Суддя Ю.М. Смирнова