Господарський суд Чернігівської області
========================================================================================================================================================================

РІШЕННЯ

"30" січня 2017 р. справа № 927/1133/16

Позивач: Публічне акціонерне товариство Укрнафта,

пров. Несторівський, 3-5, м. Київ, 04053

В особі: Гнідинцівського газопереробного заводу Публічного акціонерного товариства «Укрнафта», смт. Варва, Варвинський район, Чернігівська область, 17600

Відповідач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Чернігівгаз збут»,

вул. Любецька, 68 м. Чернігів, Чернігівська область, 14021

Предмет спору: про стягнення заборгованості в сумі 31416,54 грн.

Суддя І.Г.Мурашко

Представники сторін:

від позивача: ОСОБА_1 довіреність № 10-814/д від 07.12.2016, представник

від відповідача: ОСОБА_2 довіреність № 30Др3-1216 від 12.12.2016, представник

В судовому засіданні 30.01.2017 р., після закінчення оголошених перерв в судових засіданнях 22.12.2016 та 16.01.2017, на підставі ч. 2 ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Суть спору:

Публічним акціонерним товариством «Укрнафта», в особі структурної одиниці Гнідинцівського газопереробного заводу Публічного акціонерного товариства «Укрнафта», подано позов до Товариства з обмеженою відповідальністю «Чернігівгаз збут» про стягнення заборгованості в сумі 31416,54 грн., з якої 24796,78 грн. сума основного боргу за послуги з транспортування природного газу у період з січня 2016 року по квітень 2016 року; 1740,49 грн. інфляційних втрат за період з 21.02.2016 по 24.10.2016; 4359,28 грн. пені за період з 21.02.2016 по 11.11.2016 та 519,99 грн. трьох відсотків річних за період з 21.02.2016 по 20.11.2016. Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем умов договору № 479-р на транспортування природного газу трубопроводами від 26.06.2015.

Позивач у судових засіданнях 22.12.2016, 16.01.2017 та 30.01.2017 позовні вимоги підтримав в повному обсязі.

Відповідач відзивом на позов (а.с. 28-30) та повноважний представник відповідача в судових засіданнях 22.12.2016, 16.01.2017 та 30.01.2017 проти предявленого позову заперечив в повному обсязі зазначивши, що укладення договору від 26.06.2015 за № 479-р було обумовлено приписами п. 3.13 розділу ІІІ Порядку доступу та приєднання до Єдиної газотранспортної системи України, затвердженого постановою НКРЕКП від 19.04.2012 за № 420. Однак, після укладення спірного договору в законодавстві України відбулися зміни, що, на думку відповідача, суттєво впливають на права та обовязки учасників договірних відносин. Так, з 01.10.2015 введено в дію ЗУ «Про ринок природного газу» від 09.04.2015, на основі якого втратив чинність ЗУ «Про засади функціонування ринку природного газу»; 27.11.2015 набув чинності Кодекс газотранспортної системи, затверджений постановою НКРЕКП від 30.09.2015 за № 2493 та Кодекс газорозподільних систем, затверджений постановою НКРЕКП від 30.09.2015 за № 2494; 27.11.2015 втратив чинність Порядок доступу та приєднання до Єдиної газотранспортної системи України, затверджений постановою НКРЕКП від 19.04.2012 за № 420 та, у звязку з прийняттям постанови НКРЕКП від 30.09.2015 за № 2497 «Про затвердження типового договору на транспортування природного газу», 01 грудня 2015 року втратила чинність постанова НКРЕКП від 22.09.2011 за № 1579 Про затвердження Типового договору на транспортування природного газу магістральними трубопроводами.

Відповідач наголосив на тому, що в указаних нормативно правових актах не знайшла свого відображення умова, що була правовою підставою для укладення спірного правочину, зокрема п. 3.13 розділу ІІІ Порядку доступу та приєднання до ЄГТС України, відповідно до якого, якщо через газові мережі газодобувного підприємства іншим субєктам ринку природного газу постачається газ власним споживачам, цей субєкт ринку природного газу має замовити у газодобувного підприємства послугу з транспортування газу мережами газодобувного підприємства.

При цьому, відповідач звернув увагу суду, що у відповідності до ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про ринок природного газу», субєктом господарювання, який на підставі ліцензії здійснює діяльність із транспортування природного газу газотранспортною системою на користь третіх осіб (замовників), є оператор газотранспортної системи. Оператором газотранспортної системи України, відповідно до постанови НКРЕКП про видачу ліцензії від 28.02.2013 за № 211, є ПАТ «Укртрансгаз». Таким чином, відповідач вважає, що транспортування природного газу від місця видобутку газу перебуває у межах балансової приналежності ПАТ «Укртрансгаз» як оператора газотранспортної системи.

Відповідач зазначив, що відповідно до ч. 1 ст. 9 зазначеного Закону, господарська діяльність на ринку природного газу, повязана з транспортуванням, розподілом, зберіганням, наданням послуг установки LNG, постачанням природного газу, проводиться за умови отримання відповідної ліцензії. При цьому, згідно ст. 13 ЗУ «Про трубопровідний транспорт», діяльність повязана з проектуванням, будівництвом, ремонтом та експлуатацією обєктів трубопровідного транспорту, здійснюється на підставі ліцензії, що видаються в порядку встановленому законодавством. На думку відповідача, оскільки послуги, що надавались позивачем послуги з транспортування трубопроводами газотранспортного підприємства, здійснювались з експлуатацією трубопроводів - обєктів трубопровідного транспорту, тому, враховуючи приписи ст. 13 ЗУ «Про трубопровідний транспорт», даний вид діяльності підлягає ліцензуванню. Зазначене на його думку узгоджується з п. 27 ч. 1 ст. 7 ЗУ «Про ліцензування видів господарської діяльності» (в редакції чинній з 01.01.2016).

Також, відповідач зауважив, що підприємство, яке не має ліцензії на здійснення діяльності з транспортування природного газу, не має правових підстав для застосування тарифів на транспортування природного газу магістральними та розподільними газопроводами.

Водночас відповідач звернув увагу суду, що в наданому позивачем розрахунку трьох відсотків річних та пені, останнім не враховано, що останній день оплати 20 число місяця, наступного за розрахунковим, зокрема у лютому 2016 року та у березні 2016 року припадає на вихідні, а тому прострочка у вказаних місяцях визначена позивачем невірно.

Позивач не погодився з доводами відповідача та надав письмові пояснення по суті справи (а.с.53-56). Позивач зазначив, що положення ЗУ «Про ринок природного газу» від 09.04.2015 за № 329-VІІІ і Кодексу газотранспортної системи від 30.09.2015 за № 2493 регулюють порядок транспортування природного газу і ліцензування відповідної діяльності виключно з привязкою до надання послуг газотранспортною системою. Водночас укладений 26 червня 2015 року договір № 479-р на транспортування природного газу передбачав надання послуг ПАТ «Укрнафта» поза газотранспортною системою шляхом переміщення природного газу внутрішньопромисловими газопроводами позивача. Позивач наголосив на тому, що законодавство на яке посилається відповідач в обґрунтування правової позиції, а саме, ЗУ «Про ринок природного газу», Кодекс газотранспортної системи, регулюють діяльність з транспортування природного газу виключно газотранспортною системою, не виключаючи при цьому можливість транспортування газу поза такою системою. Чинним законодавством не забороняється транспортування природного газу внутрішньопромисловими трубопроводами. Надаючи послуги із транспортування природного газу внутрішньопромисловими трубопроводами, ПАТ «Укрнафта» реалізує своє право на здійснення господарської діяльності.

Позивач зазначив, що встановлені НКРЕКП тарифи на транспортування магістральними трубопроводами природного газу є обовязковими при наданні послуг газу саме в межах газотранспортної системи. Однак, зазначене не позбавляє ПАТ «Укрнафта» права використовувати такі тарифи при визначені вартості послуг з транспортування природного газу внутрішньопромисловими трубопроводами, що узгоджується із принципом свободи договору. При цьому, позивач звернув увагу суду на те, що ПАТ «Укрнафта» не є власником/ продавцем природного газу, що відповідно до умов спірного договору транспортується внутрішньопромисловими трубопроводами останнього, позивач надає послуги ліцензіатам з постачання природного газу виключно як газотранспортне підприємство. За таких умов, внутрішньопромислові трубопроводи ПАТ «Укрнафта» не є складовою частиною технологічного процесу видобутку природного газу, оскільки послуги з переміщення газу у зазначений спосіб надаються позивачем незалежно від факту та обсягів, видобутого ПАТ «Укрнафта» природного газу. Вартість переміщення природного газу внутрішньопромисловими трубопроводами позивача входить до вартості послуг, які оплачує споживач за транспортування природного газу, оскільки тариф на транспортування природного газу був та залишається однією із складових формування роздрібної ціни на природний газ для споживачів.

Відповідачем у судовому засіданні 16.01.2017 року та повторно у судовому засіданні 30.01.2017 було заявлено клопотання про зупинення провадження по даній справі до вирішення повязаної з нею справи № 927/59/17 за позовом ТОВ «Чернігівгаз збут» до ПАТ «Укрнафта» в особі структурної одиниці Гнідинцівського газопереробного заводу про визнання недійсною додаткової угоди № 1 від 31.03.2016 року до договору № 479-р на транспортування природного газу трубопроводами від 26.06.2015 року. Заявлені клопотання відповідач обґрунтовує тим, що справи № 927/1133/16 та № 927/59/17 є повязаними, оскільки предметом розгляду в межах справи № 927/59/17 є визнання недійсною додаткової угоди № 1 від 31.03.2016 до договору № 479-р від 26.06.2015, якою сторонами узгоджено планові обсяги транспортування природного газу у період з січня 2016 року по квітень 2016 року та змінено (продовжено) строк дії договору до 30 квітня 2016 року. Водночас предметом розгляду в межах справи № 927/1133/16 є стягнення заборгованості за послуги з транспортування природного газу, планові обсяги якого погоджені сторонами саме додатком № 1 від 31.03.2016 до договору № 479-р від 26.06.2015 у період з січня 2016 року по квітень 2016 року (а.с.89-90, 94-95).

Позивач проти зупинення провадження по справі № 927/1133/16 заперечив, оскільки вважає, що справи № 927/1133/16 та № 927/59/17 не є повязаними.

Суд клопотання відповідача про зупинення провадження по справі № 927/1133/16 відхилив, так як твердження відповідача про повязаність справ № 927/1133/16 та № 927/59/17 є безпідставним.

Предметом розгляду в межах справи № 927/1133/16 є стягнення заборгованості за надані послуги з транспортування природного газу у період з січня 2016 року по квітень 2016 року на підставі договору № 479-р на транспортування природного газу трубопроводами від 26.06.2015 року, факт надання яких підтверджується складеними та підписаними сторонами актами виконання послуг з транспортування природного газу у спірному періоді. При цьому фактичний обсяг наданих послуг з транспортування природного газу визначено саме актами виконаних послуг, а не плановими обсягами, що погоджені сторонами додатковою угодою від 31.03.2016 за № 1, яка оскаржуються в межах справи № 927/59/17.

Доводи відповідача про те, що за відсутністю додатка № 1 від 31.03.2016 року строк дії договору, неналежне виконання умов якого є підставою позову в межах справи № 927/1133/16, припинився станом на 01 січня 2016 року (в частині надання послуг з транспортування природного газу), спростовуються матеріалами справи. Так, пунктом 11.1 договору від 26.06.2015 за № 479-р передбачено, що договір набирає чинності з дня його підписання сторонами та діє в частині транспортування газу з 01 липня 2015 року по 31 грудня 2015 року, при цьому договір вважається продовженим на кожний наступний календарний рік, якщо не менше ніж за місяць до закінчення терміну дії договору жодною із сторін не буде заявлено про припинення його дії або перегляд його умов. Отже, за відсутністю заяви сторони про припинення договору або про перегляд його умов не менше ніж за місяць до закінчення терміну дії договору, даний договір вважається продовженим. Доказів на підтвердження того, що відповідач за місяць до закінчення терміну дії договору (до 31 грудня 2015 року) звертався до позивача зі заявою про припинення договору № 479-р від 26.06.2015 або про перегляд його умов, останнім на вимогу суду до справи надано не було.

У судовому засіданні 30.01.2017 відповідачем було заявлено клопотання про залучення до участі у справі Публічного акціонерного товариства «Укртрансгаз» в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору. В обґрунтування заявленого клопотання відповідач посилається на те, що ПАТ «Укртрансгаз» є оператором газотранспортної системи, що провадить господарську діяльність з транспортування природного газу на підставі ліцензії, виданої згідно постанови НКРЕКП від 28.02.2013 за № 211. Відповідач звернув увагу суду на існування договірних відносин між ним та ПАТ «Укртрансгаз», в підтвердження зазначених обставин ним було надано договір від 01.07.2015 за №/Б048 на транспортування природного газу магістральними трубопроводами, послуги за яким надавались у спірному періоді. Враховуючи наявність договірних відносин стосовно послуг транспортування природного газу між ТОВ «Чернігівгаз збут» та ПАТ «Укртрансгаз» та необхідністю чіткого визначення меж балансової приналежності трубопроводів ПАТ «Укртрансгаз» як оператора газотранспортної системи в межах Чернігівської області, а також з метою уникнення подвійної оплати за послуги з транспортування природного газу трубопроводами, відповідач вважає за необхідне залучити до участі у справі на підставі ст. 27 ГПК України ПАТ «Укртрансгаз» в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору (а.с.96-105).

Позивач проти заявленого клопотання заперечив, зазначивши, що не вбачає правових підстав для залучення до участі у справі ПАТ «Укртрансгаз» в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору.

Відповідно до ст. 27 Господарського процесуального кодексу України треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до прийняття рішення господарським судом, якщо рішення з господарського спору може вплинути на їх права або обовязки щодо однієї із сторін.

Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши повноважних представників сторін, дійшов висновку про відхилення клопотання відповідача, оскільки рішення господарського суду в межах даної справи жодним чином не впливає на права та обовязки ПАТ «Укртрансгаз». Так, ПАТ «Укртрансгаз» не є учасником в правовідносинах, що склались між ПАТ «Укрнафта» та ТОВ «Чернігівгаз збут». Існування договірних відносин між ТОВ «Чернігівгаз збут» та ПАТ «Укртрансгаз» з транспортування природного газу магістральними трубопроводами не виключає надання відповідачу послуг з транспортування природного газу внутрішньопромисловими трубопроводами ПАТ «Укрнафта» на підставі договору від 26.06.2015 за № 479-р. Послуги з транспортування природного газу магістральними трубопроводами та послуги з транспортування природного газу внутрішньопромисловими трубопроводами є різними , регулюються двома різними чинними у період стягнення договорами, а тому доводи відповідача є безпідставними.

Також, у судовому засіданні 30.01.2017 року відповідачем було заявлено клопотання про залучення до участі у справі Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору. Заявлене клопотання відповідач обґрунтовує тим, що Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, відповідно до своїх повноважень регулює діяльність з транспортування природного газу шляхом видачі відповідної ліцензії; здійснює нагляд за дотриманням ліцензійних умов ліцензіатом; провадить тарифну та цінову політику в сфері транспортування природного газу; застосовує санкції, накладає адміністративні стягнення, у випадках передбачених законом тощо. На думку відповідача, залучення НКРЕКП в якості третьої особи надасть можливість встановити правомірність застосування тарифу на транспортування природного газу магістральними трубопроводами до спірних правовідносин, що вклались в період з 01.01.2016 по 30.04.2016 за договором № 479-р від 26.06.2015, при тому що транспортування магістральними трубопроводами здійснюється на всій території України, а транспортування природного газу на підставі спірного правочину, мало здійснюватись лише в межах Чернігівської області (а.с.106-107).

Позивач проти заявленого клопотання заперечив, оскільки не вбачає правових підстав для залучення до участі у справі Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору. При цьому позивач вказав на умисне затягування відповідачем судового розгляду справи, враховуючи що двомісячний строк розгляду справи спливає 02 лютого 2017 року.

Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши повноважних представників сторін, керуючись ст. 27 Господарського процесуального кодексу України, дійшов висновку про відхилення клопотання відповідача, оскільки судове рішення в межах даної справи ніяким чином не впливає на права та обовязки Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, а тому правові підстави для її залучення в якості третьої особи відсутні. Крім того, суд звертає увагу відповідача на те, що тарифи, на підставі якого здійснено розрахунок послуг з транспортування природного газу по договору в період січень квітень 2016 року, є узгодженими між сторонами в умовах спірного договору, а тому їх застосування позивачем є цілком правомірним, в зв»язку із чим суд також відмовив відповідачу в задоволенні клопотання, заявленого на підставі ст. 38 Господарського процесуального кодексу України, про витребування у позивача розрахунку ставки тарифу на транспортування природного газу у період з січня 2016 року по квітень 2016 року по договору № 479-р від 26.06.2015. Так, на думку відповідача, позивачем не надано належних доказів на підтвердження тарифу, а постанови НКРЕКП, на його думку, на підставі яких здійснено розрахунок послуг з транспортування природного газу у спірному періоді (а.с.108-109). Однак, згідно матеріалів справи, розрахунок заборгованості виконаний позивачем на підставі узгоджених сторонами умов спірного договору, зокрема, п.п. 5.1 5.2.

Розглянувши подані документи і матеріали, вислухавши пояснення повноважних представників сторін, зясувавши фактичні обставини справи, дослідивши докази, які мають юридичне значення для вирішення спору, суд, -

ВСТАНОВИВ :

26 червня 2015 року між Публічним акціонерним товариством «Укрнафта», в особі структурної одиниці Гнідинцівського газопереробного заводу ПАТ «Укрнафта», (надалі позивач, газотранспортне підприємство) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Чернігівгаз збут» (надалі відповідач, замовник) було укладено договір № 479-р на транспортування природного газу трубопроводами, за умовами якого газотранспортне підприємство зобовязалось надати замовнику послуги з транспортування трубопроводами газотранспортного підприємства природного газу замовника від пунктів приймання передачі газу в трубопроводи газотранспортного підприємства до пунктів призначення - газорозподільних станцій (далі ГРС), а замовник, в свою чергу, зобовязався внести плату за надані послуги з транспортування природного газу трубопроводами газотранспортного підприємства розмірі, у строки та порядку, передбаченому умовами договору (п. 1.1 договору).

Плановий обсяг транспортування природного газу замовника у період з 01.07.2015 року по 30.04.2016 року становить 2007,924 тис. куб. м. У відповідності до п. 6.4.2 договору замовник має право на коригування планових обсягів газу в установленому порядку.

Пунктами 2.2 - 2.5 договору передбачено, що замовник передає газотранспортному підприємству газ в загальному потоці в підтверджених обсягах у пунктах приймання передачі газу в трубопроводи газотранспортного підприємства. При отримані газу від замовника на пунктах приймання передачі в трубопроводи газотранспортного підприємства газотранспортне підприємство не набуває права власності на отриманий для транспортування газ. Газотранспортне підприємство приймає газ від замовника на пунктах приймання передачі в трубопроводи газотранспортного підприємства та здійснює його транспортування по території України до ГРС, де передає газ замовнику в загальному потоці в газорозподільні мережі.

Виходячи зі змісту розділу 3 «Порядок оформлення актів наданих послуг з транспортування природного газу трубопроводами газотранспортного підприємства», послуги з транспортування газу оформлюються газотранспортним підприємством і замовником актами наданих послуг з транспортування природного газу трубопроводами газотранспортного підприємства. Якщо замовник та/або його споживачі отримують газ з мережі газорозподільного підприємства, даними для складання актів наданих послуг є дані газорозподільного підприємства про обсяги протранспортованого ним газу замовнику та/або його споживачам.

Газотранспортне підприємство до 15 числа місяця, наступного за звітним, направляє замовнику два примірники акта наданих послуг за звітний місяць, підписані уповноваженим представником та скріплені печаткою газотранспортного підприємства. Замовник протягом 2-х днів з дати одержання акта наданих послуг зобовязується повернути газотранспортному підприємству один примірник оригіналу акта наданих послуг, підписаний уповноваженим представником та скріплений печаткою замовника, або надати в письмовій формі мотивовану відмову від підписання акта наданих послуг. Акти наданих послуг є підставою для проведення остаточних розрахунків сторін.

Відповідно до п.п. 5.1 5.2 договору розрахунки за послуги з транспортування природного газу трубопроводами газотранспортного підприємства здійснюються за тарифами, які встановлюються національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики. На дату укладання договору тариф на транспортування газу трубопроводами газотранспортного підприємства становить 45,48 грн. з ПДВ у відповідності до постанови НКРЕ від 03 березня 2015 року за № 503. Тарифи, визначені в п. 5.1 договору, є обовязковими для сторін з дати набрання ними чинності. Визначена на їх основі вартість послуги буде застосовуватись сторонами при складанні актів наданих послуг та розрахунках за ці послуги згідно з умовами договору. У випадку зміни тарифу на послуги з транспортування природного газу, новий тариф є обовязковим для сторін за цим договором з моменту введення його в дію. Сторони в обовязковому порядку здійснюють перерахунок за отримані замовником послуги за новим тарифом з дати застосування цього тарифу.

Договір № 479-р на транспортування природного газу трубопроводами від 26.06.2015 року набув чинності з дати його підписання та поширює свою дію на відносини, що склались між сторонами з 01 липня 2015 року по 30 квітня 2016 року, а в частині проведення розрахунків до їх повного здійснення (п. 11.1 договору в редакції додаткової угоди від 31.03.2016).

У відповідності зі ст. 193 Господарського кодексу України та ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України зобовязання повинні виконуватись належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобовязання не допускається.

Статтею 901 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобовязується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобовязується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

З матеріалів справи вбачається, що на виконання умов договору від 26.06.2015 за № 479-р, між газотранспортним підприємством та замовником складено та підписано наступні акти виконання послуг з транспортування природного газу: від 31.01.2016 року, згідно якого позивачем у січні 2016 року було надано послуги з транспортування природного газу обсягом 410,297 тис. куб. м. вартістю 8468,53 грн. (з ПДВ); від 29.02.2016 року, згідно якого позивачем у лютому 2016 року було надано послуги з транспортування природного газу обсягом 422,470 тис. куб. м вартістю 8719,78 грн. (з ПДВ); від 31.03.2016, згідно якого позивачем у березні 2016 року було надано послуги з транспортування природного газу обсягом 334,807 тис. куб. м. вартістю 6910,42 грн. (з ПДВ), від 30.04.2016 року, згідно якого позивачем у квітні 2016 року було надано послуги з транспортування природного газу обсягом 89,493 тис. куб. м. вартістю 698,05 грн. (з ПДВ). Всього позивачем у період з січня 2016 року по квітень 2016 року було надано відповідачу послуги з транспортування природного газу на загальну суму 24796,78 грн. (з ПДВ) (а.с.18-21).

Судом встановлено, що позивачем правомірно визначена вартість послуг з транспортування природного газу у спірному періоді, виходячи з умов п.п. 5.1-5.2 договору (а.с. 65-77).

У відповідності до п. 6.3.2. договору на відповідача покладено обовязок своєчасно та в повному обсязі оплачувати вартість послуг згідно з умовами договору.

Вартість послуг з транспортування газу за місяць визначається як добуток тарифу на загальну кількість протранспортованого газу, визначеного згідно з розділом 4 договору, та податку на додану вартість (п. 5.3 договору). Вартість фактично наданих газотранспортним підприємством замовнику послуг за звітний місяць визначається на підставі акта наданих послуг (п. 5.4 договору).

Згідно п. 5.6 договору, остаточний розрахунок за надані у звітному місяці послуги проводяться замовником до 20 числі місяця наступного за звітним, відповідно до акта наданих послуг та з урахуванням раніше перерахованих коштів.

Згідно вимог ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Виходячи з умов договору від 26.06.2015 за № 479-р, а саме п. 5.6 та приписів ч. 5 ст. 254 Цивільного кодексу України, граничний строк, в межах якого відповідач мав розрахуватися за надані послуги з транспортування природного за актом від 31.01.2016 року настав 22.02.2016 року (прострочено оплату починаючи з 23.02), за актом від 29.02.2016 року 21.03.2016 року (прострочено оплату починаючи з 22.03), за актом від 31.03.2016 року 20.04.2016 року (прострочено оплату починаючи з 21.04) та за актом від 30.04.2016 року 20.05.2016 року (прострочено оплату починаючи з 21.05).

Відповідач у встановлений договором строк за надані послуги не розрахувався.

На момент винесення рішення відповідач наявну заборгованість не погасив, доказів сплати до суду не надав.

Виходячи із змісту ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання(неналежне виконання).

Статтею 611 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором, або законом. Згідно ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не виконав його у строк, встановлений договором.

За визначенням статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

За приписами статті 550 Цивільного кодексу України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання.

Пунктом 7.3 договору визначено, що у разі порушення замовником строків оплати, передбачених розділом 5 договору, із замовника стягується пеня в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період , за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Керуючись п. 7.3 договору та приписами ст. 625 Цивільного кодексу України, позивачем нараховано та заявлено до стягнення 4359,28 грн. пені за період з 21.02.2016 року по 11.11.2016 року, 1740,49 грн. інфляційних втрат за період з 21.02.2016 року по 24.10.2016 року та 519,99 грн. трьох відсотків річних за період з 21.02.2016 по 20.11.2016 року.

Заперечення відповідача проти задоволення предявленого позову залишені судом поза увагою виходячи з наступного.

Договір № 479-р від 26.06.2015 року на транспортування природного газу трубопроводами, неналежне виконання умов якого стало підставою для звернення до суду з даним позов, був діючим у спірному періоді, а саме січні квітні 2016 року, що відповідачем не спростовується. Послуги, що надавались позивачем на підставі вказаного договору, були прийняті відповідачем в повному обсязі без жодних зауважень, що підтверджено підписаними сторонами актами виконання послуг з транспортування природного газу за січень квітень 2016 року. Виходячи зі змісту договору № 479-р від 26.06.2015, даний договір є оплатним, а тому враховуючи що відповідачем були прийняті надані послуги за вказаним правочином, у останнього виник обовязок сплатити вартість таких послуг.

Водночас, судом встановлено, що на момент укладення договору № 479-р від 26.06.2015 діяв ЗУ «Про засади функціонування ринку природного газу» від 08.07.2010 за № 2467-VІ (втратив чинність 01.10.2015), згідно якого транспортування природного газу це господарська діяльність на ринку природного газу, що підлягає ліцензуванню і пов'язана з переміщенням природного газу трубопроводами з метою його подальшого зберігання, розподілу або доставки безпосередньо споживачам та замовникам, окрім транспортування внутрішньопромисловими трубопроводами (приєднаними мережами) (п. 26 ч.1 ст. 1).

01 жовтня 2015 року набув чинності ЗУ «Про ринок природного газу» від 09.04.2015 за № 359-VІІ, згідно якого транспортування природного газу - господарська діяльність, що підлягає ліцензуванню і повязана з переміщенням природного газу газотранспортною системою з метою його доставки до іншої газотранспортної системи, газорозподільної системи, газосховища, установки LNG або доставки безпосередньо споживачам, але що не включає переміщення внутрішньопромисловими трубопроводами (приєднаними мережами) та постачання природного газу (п. 45 ч. 1 ст. 1)

Відповідно до ст. 2 ЗУ «Про трубопровідний транспорт» від 15.05.1996 за № 192/96-ВР,

систему трубопровідного транспорту України становлять: магістральний та промисловий трубопровідний транспорт. Так, магістральний трубопровід - це технологічний комплекс, що функціонує як єдина система і до якого входить окремий трубопровід з усіма об'єктами і спорудами, зв'язаними з ним єдиним технологічним процесом, або кілька трубопроводів, якими здійснюються транзитні, міждержавні, міжрегіональні поставки продуктів транспортування споживачам, або інші трубопроводи, спроектовані та збудовані згідно з державними будівельними вимогами щодо магістральних трубопроводів; промислові трубопроводи (приєднані мережі) - всі інші немагістральні трубопроводи в межах виробництв, а також нафтобазові, внутрішньопромислові нафто-, газо- і продуктопроводи, міські газорозподільні, водопровідні, теплопровідні, каналізаційні мережі, розподільчі трубопроводи водопостачання, меліоративні системи тощо (ст. 1 вказаного Закону).

У відповідності до висновків технічного обстеження магістрального газопроводу ОСОБА_3 - ОСОБА_4, виконаного структурними підрозділами АТ «Інститут транспорту нафти» (а.с.113-116), газопровід позивача ОСОБА_3 ОСОБА_4, через який транспортувався природний газ за договором № 479-р, - є невеликою замкнутою системою газопроводів, жорстко привязаною до Гнідинцівського ГПЗ, звідки через цех відвантаження газ подається тільки місцевим споживачам, знаходиться на його балансі як структурний підрозділ і експлуатується силами заводу. Газопровід ОСОБА_3 ОСОБА_4 під категорію магістральних не підпадає, оскільки прокладений між площадками заводу.

Судом встановлено, що позивач не є власником/продавцем природного газу, що відповідно до умов договору № 479-р від 26.06.2015 ним транспортується власними внутрішньопромисловими трубопроводами, тобто позивач надає відповідачу послуги виключно як газотранспортне підприємство. За таких умов, внутрішньопромислові трубопроводи ПАТ «Укрнафта» не є складовою частиною єдиного технологічного процесу видобутку природного газу, оскільки послуги з переміщення газу у вказаний спосіб надаються позивачем незалежно від факту та обсягів, видобутого ним природного газу. Позивач не здійснює транспортування природного газу магістральними трубопроводами та/або газотранспортною системою, а по суті надає послуги з переміщення природного газу внутрішньопромисловими трубопроводами. Натомість, положення ЗУ «Про ринок природного газу» і Кодекс газотранспортної системи регулюють порядок транспортування природного газу виключно газотранспортною системою.

Водночас, спірний договір на транспортування природного газу трубопроводами передбачає надання послуг ПАТ «Укрнафта» в особі Гнідинцівського газопереробного заводу поза газотранспортною системою шляхом переміщення природного газу власними внутрішньопромисловими трубопроводами. Як наслідок, положення ЗУ «Про ринок природного газу» та Кодексу газотранспортної системи в частині транспортування природного газу не застосовуються до правовідносин, що склались між ПАТ «Укрнафта» в особі Гнідинцівського газопереробного заводу та ТОВ «Чернігівгаз збут».

Враховуючи зазначене, суд відхилив доводи відповідача про необхідність наявності у ПАТ «Укрнафта» ліцензії на транспортування природного газу згідно вимог ч. 1 ст. 9 ЗУ «Про ринок природного газу». Чинним законодавством України не передбачено ліцензування діяльності із переміщення (транспортування) природного газу внутрішньопромисловими трубопроводами, про що також зазначено в листі НКРЕКП № 5902/16.2.1/716 від 13.06.2016, наданого відповідачем до матеріалів справи (а.с.49).

Статтею 627 Цивільного кодексу України визначено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Пунктом 1 частини 4 статті 179 Господарського кодексу України передбачено, що при укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі: вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на власний розсуд будь які умови договору, що не суперечать законодавству.

Відносини, що склались між сторонами з транспортування природного газу внутрішньопромисловими трубопроводами регулюються на договірних засадах, що узгоджені сторонами. Так, п.п. 5.1-5.2 договору № 479-р сторони погодили, що розрахунки за послуги з транспортування газу трубопроводами позивача здійснюються за тарифами, що встановлюються Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики. Тарифи, визначені в п. 5.1 договору, є обовязковими для сторін з дати набрання ними чинності. У випадку зміни тарифу на послуги з транспортування газу, новий тариф є обовязковим для сторін за цим договором з моменту введення його в дію. Сторони в обовязковому порядку здійснюють перерахунок за отримані відповідачем послуги за новим тарифом з дати застосування цього тарифу.

Враховуючи зазначене, доводи відповідача про відсутність правових підстав для застосування при розрахунку вартості наданих послуг тарифів, що затверджуються НКРЕКП для послуг з транспортування природного газу магістральними трубопроводами, - судом відхилено.

Також, суд вважає безпідставним посилання відповідача на договір на транспортування природного газу магістральними трубопроводами № /Б048 від 01.07.2015, що укладений між ним та ПАТ «Укртрансгаз», на підставі якого відповідач отримував послуги з транспортування природного газу магістральними трубопроводами у спірному періоді. Спірний договір на транспортування природного газу трубопроводами № 479-р від 26.06.2015, неналежне виконання умов якого стало підставою для подання даного позову, передбачав надання послуг внутрішньопромисловими трубопроводами ПАТ «Укрнафта». Одночасне існування договорів на транспортування природного газу магістральними та внутрішньопромисловими трубопроводами не призводить до подвійної оплати послуг, оскільки послуги, що надаються за вказаними правочинами, є різними за своїм змістом.

Враховуючи вищевикладене, суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши повноважних представників сторін, перевіривши наданий позивачем розрахунок, дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення суми основного боргу в сумі 24796,78 грн. та інфляційних втрат в сумі 1740,49 грн. у спірному періоді підлягають задоволенню в повному обсязі. При цьому, позовні вимоги в частині стягнення пені та трьох відсотків річних підлягають частковому задоволенню в сумі 4328,20 грн. та 494,96 грн. за заявлені періоди відповідно, оскільки позивачем було невірно визначено прострочення з оплати вартості наданих послуг за січень 2016 року та лютий 2016 року, що настало 23.02.2016 та 22.03.2016 у відповідності до вимог п. 5.6 договору та ч. 5 ст. 254 Цивільного кодексу України. Крім того, при нарахуванні трьох відсотків річних позивачем не враховано, що 2016 рік складається з 366 днів.

Відповідачем в судовому засіданні 30.01.2017 було подано заяву № Сrz007-СК-3065-1216 про зменшення пені до 1,00 грн. на підставі ст. 83 Господарського процесуального кодексу України. В обґрунтування поданої заяви відповідач зазначає, що у відповідності до постанови КМУ від 01.10.2015 року за № 758 на ТОВ «Чернігівгаз збут» покладено спеціальні обовязки щодо постачання природного газу на території Чернігівської області до зміни постачальника природного газу. Природний газ, що транспортувався на підставі договору № 479-р, був призначений виключно для задоволення потреб установ та організацій, які фінансувались з державного і місцевого бюджетів, про що вказано в п.1.2 договору. Розрахунки за поставлений природний газ побутовим споживачам здійснюється останніми шляхом перерахування коштів виключно на поточні рахунки із спеціальним режимом використання, що відкриті в установах уповноваженого банку ТОВ «Чернігівгаз збут» відповідно до постанови КМУ № 792 від 30.09.2015. Постачання природного газу бюджетним організаціям здійснюється для досягнення загальносуспільних інтересів, проте заборгованість бюджетних організацій за спожитий природній газ впливає і на розрахунки відповідача. Так, з довідки від 19.12.2016 за № Сrz1.3-СП-3075-1216 вбачається, що заборгованість бюджетних установ перед ТОВ «Чернігівгаз збут» за період з 01.02.2016 по 01.05.2016 року складає: станом на 01.02.23,90 грн., 01.03.21,69 грн., 01.04.21,47 грн., 01.05.20,46 грн. (а.с.112).

У відповідності до ч. 2 ст. 216 Господарського кодексу України застосування господарських санкцій повинно гарантувати захист прав і законних інтересів громадян, організацій та держави, в тому числі відшкодування збитків учасникам господарських відносин, завданих внаслідок правопорушення, та забезпечувати правопорядок у сфері господарювання. За приписами ч. 2 ст. 218 вказаного Кодексу учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Статтею 233 Господарського кодексу України передбачено, що суд має право зменшити розмір санкцій, при цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов'язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 83 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд приймаючи рішення, має право зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню із сторони, що порушила зобовязання.

Беручи до уваги, що природний газ, який транспортувався за договором № 479-р, був призначений для потреб установ та організацій, що фінансувались за рахунок державного та місцевих бюджетів (п. 1.2 договору), враховуючи значну дебіторську заборгованість останніх перед відповідачем, суд, заслухавши доводи сторін та дослідивши матеріали справи, дійшов висновку про можливість задоволення клопотання відповідача та зменшення суми пені до 1,00 грн. на підставі п. 3 ч. 1 ст. 83 Господарського процесуального кодексу України.

Пунктом 4.3. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.2013 р. за № 7 „Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України» визначено, що у разі коли господарський суд на підставі пункту 3 статті 83 ГПК зменшує розмір неустойки (штрафу, пені), витрати позивача, пов'язані зі сплатою судового збору, відшкодовуються за рахунок відповідача у сумі, сплаченій позивачем за позовною вимогою, яка підлягала б задоволенню, якби зазначений розмір судом не було зменшено.

Враховуючи вимоги ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати по сплаті судового збору покладаються на сторони пропорційно задоволеним вимогам, тобто з відповідача на користь позивача присуджено до стягнення судовий збір у розмірі 1375,52 грн.

Керуючись ст. ст. 22, 33, 34, 49, ст. 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В :

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Чернігівгаз збут» (14021, м. Чернігів, вул. Любецька, 68, п/р 0 в АБ «Кліринговий дім» в м. Києві, МФО 300647, ) на користь Публічного акціонерного товариства «Укрнафта» (04053, м. Київ, провулок Несторівський, 3-5, ) в особі Гнідинцівського газопереробного заводу Публічного акціонерного товариства «Укрнафта» (17600, Чернігівська область, смт. Варви, п/р 8066 у ПАТ КБ «Приватбанк», МФО 305299, код ЄДРПОУ ВП: 00136875) 24796,78 грн. основного боргу, 1,00 грн. пені, 1740,49 грн. інфляційних втрат, 494,96 грн. трьох відсотків річних та 1375,52 грн. судового збору.

3. В решті позову відмовити.

4. Наказ видати після набрання судовим рішенням законної сили.

Рішення оформлено відповідно до ст. 84 Господарського процесуального кодексу України та підписано 02.02.2017.

Суддя І.Г.Мурашко