ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17.01.2017 Справа № 905/3461/16

Господарський суд Донецької області у складі судді Сажневої М.В., розглянувши матеріали справи

за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю «Бахмут-Енергія»
до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1
простягнення 4 372,80 грн

за участю представників:

від позивачане з'явились
від відповідачане з'явились
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

На розгляд господарського суду Донецької області передані позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Бахмут-Енергія» про стягнення з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 основної заборгованості в розмірі 3628,78 грн, пені в розмірі 546,08 грн, 3% річних в розмірі 52,79 грн, інфляційних втрат у розмірі 145,15 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем умов договору про постачання теплової енергії №1231 від 11.02.2010, у зв'язку з чим у відповідача утворилась заборгованість за періоди: листопад 2014 року, березень 2015 року, квітень 2015 року, жовтень-грудень 2015 року, січень-лютий 2016 року та квітень 2016 року.

Відповідач повноважних представників в судові засідання не направив, відзив на позов не надав, своїм процесуальним правом не скористався.

Місцезнаходженням відповідача є: АДРЕСА_1, що підтверджується наявними в матеріалах справи документами, в тому числі витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Ухвали суду про порушення провадження у справі та про відкладення розгляду справи направлялись відповідачу за вказаною адресою, що підтверджується матеріали справи.

Крім того, ухвали суду про порушення провадження у справі та про відкладення розгляду справи були надіслані відповідачу на адресу: АДРЕСА_2 (адреса місцезнаходження об'єкту надання теплової енергії згідно з договором), що підтверджується відмітками про відправлення ухвал суду на зворотній стороні ухвал.

Згідно із абз. 3 п. 3.9.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 №18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом. Доказом такого повідомлення в разі неповернення ухвали підприємством зв'язку може бути й долучений до матеріалів справи та засвідчений самим судом витяг з офіційного сайту Українського державного підприємства поштового зв'язку «Укрпошта» щодо відстеження пересилання поштових відправлень, який містить інформацію про отримання адресатом відповідного поштового відправлення, або засвідчена копія реєстру поштових відправлень суду.

Як вбачається з списку №1085 згрупованих поштових відправлень та витягу з офіційного сайту Українського державного підприємства поштового зв'язку «Укрпошта» щодо відстеження пересилання поштових відправлень, ухвалу суду про порушення справи від 12.12.2016 надіслано на адреси відповідача (АДРЕСА_1 та АДРЕСА_3) 12.12.2016, вказані відправлення за номером 3622, 525 знаходяться в процесі оброблення. Востаннє вони зареєстровані 17.01.2017 в об'єкті поштового зв'язку ЦЕХОП ХАРКІВ з індексом 61399.

Списком №1137 згрупованих поштових відправлень підтверджується надсилання 26.12.2016 на адреси відповідача (АДРЕСА_1 та АДРЕСА_3) ухвали суду про відкладення розгляду справи від 20.12.2016.

Таким чином, судом вжито всіх заходів для повідомлення відповідача про час та місце судового розгляду.

Оскільки про час та місце судових засідань відповідач повідомлявся належним чином повідомлений, а матеріали справи містять достатні докази для її розгляду по суті, на підставі ст. 75 Господарського процесуального кодексу України справа може бути розглянута за наявними в ній матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, господарський суд Донецької області

В С Т А Н О В И В :

11.02.2010 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Артемівськ-Енергія», яке змінило своє найменування та на даний час є Товариством з обмеженою відповідальністю «Бахмут-Енергія» (енергопостачальна організація, виконавець, позивач) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (споживач, відповідач) підписано договір про постачання теплової енергії №1231 (далі - Договір).

Сторонами неодноразово підписувались додаткові угоди до Договору, якими вносились зміни до Договору.

За умовами вказаного Договору в редакції Додаткової угоди від 14.10.2011 виконавець приймає на себе зобов'язання поставляти теплову енергію у вигляді гарячої води у необхідних споживачу обсягах для об'єктів, що перелічені у Додатку №1 до Договору, опалювальної площі 18,20 кв.м, а споживач зобов'язується оплачувати отриману теплову енергію згідно встановлених тарифів та у строки і в порядку, що передбачені даним Договором.

Відповідно до п. 11.1 Договору даний Договір вступає в силу з дня його підписання та діє до 30.04.2013.

Згідно з п. 11.4 Договору Договір вважається продовженим на кожний наступний рік, якщо за місяць до закінчення строку його дії жодна зі сторін письмово не заявить про його припинення.

Як вбачається з матеріалів справи, ані позивачем, ані відповідачем доказів припинення дії Договору не надано.

Оскільки в матеріалах справи відсутні відповідні заяви сторін про припинення дії Договору, суд приходить до висновку, що строк дії Договору неодноразово було продовжено на наступний термін та у заявлений до стягнення період Договір був чинним.

У відповідності з п. 5.1 Договору в редакції Додаткової угоди від 14.10.2011 облік теплової енергії здійснюється за допомогою приладу обліку. За відсутності приладу обліку або його несправності, кількість теплової енергії, що постачається споживачу, визначається виконавцем розрахунковим способом, відповідно до теплового навантаження (Додаток № 2), (згідно Порядку, визначеного «Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення», затверджених постановою КМУ від 21.07.2005 № 630 і «Правил користування тепловою енергією», затверджених постановою КМУ від 03.10.2007 № 1198). При цьому розрахункова кількість тепла не оспорюється.

Статтею 25 Закону України «Про теплопостачання» на теплопостачальні, теплотранспортні і теплогенеруючі організації покладено обов'язок забезпечувати надійне постачання обсягів теплової енергії відповідно до умов договору та стандартів.

На виконання умов договору, позивачем за періоди: листопад 2014 року, березень 2015 року, квітень 2015 року, жовтень-грудень 2015 року, січень-лютий 2016 року та квітень 2016 року подано теплову енергію до об'єкта відповідача, що підтверджується актами підключення опалення від 05.10.2013, 21.10.2014 15.10.2015 та актами відключення опалення від 04.04.2014, 15.04.2015, 12.04.2016, копії яких містяться в матеріалах справи.

В матеріалах справи відсутні докази незгоди відповідача щодо виконання позивачем прийнятих на себе зобов'язань за договором.

З урахуванням викладеного, господарський суд приходить до висновку, що свої зобов'язання з подачі об'єкту споживача теплової енергії позивач виконав належним чином.

Статтею 24 Закону України «Про теплопостачання» визначено, що основними обов'язками споживача є, у тому числі, додержання вимог договору та нормативно-правових актів.

Згідно з п. 3.2.3 Договору споживач зобов'язаний виконувати умови і порядок оплати спожитої теплової енергії в обсягах та в строки, що передбачені даним Договором.

Відповідно до п. 6.1 Договору оплата за спожиту теплову енергію здійснюється в грошовій формі у відповідності з встановленими тарифами (цінами).

Оплату за послуги, надані теплопостачальною організацією, споживач здійснює щомісячно згідно платіжних документів наданих теплопостачальною організацією в порядку, встановленому законодавством України, протягом трьох банківських днів після їх пред'явлення (п. 6.3 Договору).

Позивачем до матеріалів справи надано належним чином засвідчені копії рахунків: №12311114 від 30.11.2014 на суму 517,51 грн, №12310315 від 31.03.2015 на суму 735,16 грн, №12310415 від 15.04.2015 на суму 227,69 грн, №12311015 від 31.10.2015 на суму 328,98 грн, №12311115 від 30.11.2015 на суму 547,93 грн, №12311215 від 31.12.2015 на суму 724,07 грн, №12310116 від 31.01.2016 на суму 986,69 грн, №12310216 від 29.02.2016 на суму 567,78 грн, №12310416 від 30.04.2016 на суму 81,00 грн, а всього на загальну суму 4716,81 грн.

На вказаних рахунках містяться підписи відповідача (предсатвника) про їх отримання.

Крім того, в матеріалах справи містяться належним чином засвідчені копії актів приймання-передачі теплової енергії за листопад 2014 року, березень 2015 року, квітень 2015 року, жовтень-грудень 2015 року, січень-лютий 2016 року та квітень 2016 року на загальну суму 4716,81 грн, які підписані відповідачем без зауважень.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення , в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 714 Цивільного кодексу України за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов'язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов'язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання.

Нормами ч. 2 ст. 714 Цивільного кодексу України встановлено, що до договору постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин сторін.

Згідно з ч. 1 ст. 275 Господарського кодексу України за договором енергопостачання енергопостачальне підприємство (енергопостачальник) відпускає електричну енергію, пару, гарячу і перегріту воду (далі - енергію) споживачеві (абоненту), який зобов'язаний оплатити прийняту енергію та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного обладнання, що ним використовується.

У відповідності до норм ч. 6 та ч. 7 ст. 276 Господарського кодексу України розрахунки за договорами енергопостачання здійснюються на підставі цін (тарифів), встановлених відповідно до вимог закону. Оплата енергії, що відпускається, здійснюється, як правило, у формі попередньої оплати. За погодженням сторін можуть застосовуватися планові платежі з наступним перерахунком або оплата, що провадиться за фактично відпущену енергію.

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Зазначене також кореспондується зі статтями 525, 526 Цивільного кодексу України відповідно до яких зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно з ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Однак, як свідчать матеріали справи, відповідач свої зобов'язання за Договором виконав не належним чино, за поставлену теплову енергію за періоди: листопад 2014 року, березень 2015 року, квітень 2015 року, жовтень-грудень 2015 року, січень-лютий 2016 року та квітень 2016 року розрахувався не в повному обсязі, перерахувавши позивачу кошти за поставлену теплову енергію у сумі 1088,03 грн.

Таким чином, станом на час розгляду справи заборгованість відповідача за поставлену теплову енергію становить 3628,78 грн.

Відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідач обставин, викладених позивачем, належними засобами доказування не спростував, доказів на спростування факту порушення ним договірних зобов'язань щодо повної і своєчасної оплати теплової енергії, отриманої за Договором про постачання теплової енергії №1231 від 11.02.2010, суду не надав.

Враховуючи викладене, позовні вимоги про стягнення з відповідача заборгованості за поставлену за Договором про постачання теплової енергії №1231 від 11.02.2010 теплову енергію у розмірі 3628,78 грн визнаються судом обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Позивач також просить суд стягнути з відповідача пеню у розмірі 546,08 грн, 3% річних в розмірі 52,79 грн та інфляційні втрат у розмірі 145,15 грн.

Відповідно до ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно з ч. 6 ст. 231 Господарського кодексу України штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Відповідно до ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Пунктом 6.10 Договору у разі несвоєчасних розрахунків за теплову енергію споживач сплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діє в період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день простроченого платежу.

Оскільки факт прострочення відповідачем виконання грошового зобов'язання встановлений судом та по суті відповідачем не спростований, відповідальність у вигляді пені за прострочення виконання зобов'язання передбачена Договором, вимоги позивача про стягнення з відповідача пені є правомірними.

Як вбачається з розрахунку пені доданого до позовної заяви, позивачем здійснено нарахування пені за Договором за рахунками №12311114 від 30.11.2014, №12310315 від 31.03.2015, №12310415 від 15.04.2015, №12311015 від 31.10.2015, №12311115 від 30.11.2015, №12311215 від 31.12.2015, №12310116 від 31.01.2016, №12310216 від 29.02.2016, №12310416 від 30.04.2016 на загальну суму заборгованості у розмірі 3268,78 грн за період з 24.11.2015 по 21.04.2016 .

У Договорі сторонами не погоджено більший період нарахування пені, ніж встановлено ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України.

Як зазначено у п. 2.5 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» щодо пені за порушення грошових зобов'язань застосовується припис частини шостої статті 232 ГК України. Даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов'язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов'язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. Необхідно також мати на увазі, що умова договору про сплату пені за кожний день прострочення виконання зобов'язання не може розцінюватися як установлення цим договором іншого, ніж передбачений частиною шостою статті 232 ГК України, строку, за який нараховуються штрафні санкції.

Перевіривши здійснений позивачем розрахунок пені, суд визнає його невірним, оскільки позивачем здійснено нарахування пені за рахунками №12311114 від 30.11.2014, №12310315 від 31.03.2015, №12310415 від 15.04.2015, №12311015 від 31.10.2015, №12311115 від 30.11.2015, №12311215 від 31.12.2015, №12310116 від 31.01.2016, №12310216 від 29.02.2016, №12310416 від 30.04.2016 на загальну суму заборгованості у розмірі 3268,78 грн, за період з 24.11.2015 по 21.04.2016, тоді як за рахунками №12311114 від 30.11.2014, №12310315 від 31.03.2015, №12310415 від 15.04.2015 минув шестимісячний період нарахування пені від дня коли зобов'язання за вказаними рахунками мали бути виконані. Крім того, позивачем здійснено неправомірне нарахування пені на загальну суму заборгованості 3628,78 грн з 24.11.2015, тому розрахунок пені повинен здійснюватися з урахуванням строку настання платежу за кожним рахунком окремо та часткових проплат відповідача. Також відповідачем не враховано, що в 2016 році 366 днів.

За здійсненим судом перерахунком розмір пені, що підлягає стягненню з відповідача становить 329,52 грн.

В іншій частині вимоги позивача про стягнення пені задоволенню не підлягають, у зв'язку їх з безпідставністю.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Оскільки факт прострочення відповідачем виконання грошового зобов'язання встановлений судом та по суті відповідачем не спростований, вимоги позивача про стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних втрат є правомірними.

Перевіривши розрахунок 3% річних здійснений позивачем, суд визнає його невірним, у зв'язку з не врахуванням ним, що в 2016 році 366 днів.

За здійсненим судом перерахунком, з урахуванням вищенаведеного, розмір 3% річних, що підлягає стягненню з відповідача, становить 52,65 грн.

В іншій частині вимоги позивача про стягнення 3% річних задоволенню не підлягають, у зв'язку їх з безпідставністю.

За здійсненим судом перерахунком інфляційних втрат в межах періоду визначеного позивачем, їх розмір є більшим, ніж заявлено позивачем до стягнення.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 83 Господарського процесуального кодексу України господарський суд, приймаючи рішення, має право виходити за межі позовних вимог, якщо це необхідно для захисту прав і законних інтересів позивачів або третіх осіб з самостійним вимогами на предмет спору і про це є клопотання заінтересованої сторони.

Матеріали справи не містять відповідних заяв чи клопотань позивача.

З огляду на вищезазначене, вимоги про стягнення інфляційних втрат у розмірі 145,15 грн підлягають задоволенню у розмірі, визначеному позивачем.

Враховуючи викладене, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

У зв'язку з частковим задоволенням позову, судовий збір відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 43, 44, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Бахмут-Енергія» (84500, Донецька обл., м. Бахмут, вул. Зелена, 41, ідентифікаційний код 34776960) основний борг у розмірі 3628 (три тисячі шістсот двадцять вісім) грн 78 коп., пеню у розмірі 329 (триста двадцять дев'ять) грн 52 коп., 3% річних у розмірі 52 (п'ятдесят дві) грн 65 коп., інфляційні втрати у розмірі 145 (сто сорок п'ять) грн 15 коп. та судовий збір у розмірі 1309 (одна тисяча триста дев'ять) грн 65 коп.

Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

3. В іншій частині позову відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено: 23.01.2017

Суддя М.В. Сажнева