ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 лютого 2017 року Справа № 910/4121/16
Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого суддіКондратової І.Д. (доповідач),
суддіКарабаня В.Я.,
суддіКовтонюк Л.В.,
за участю представника позивача Башмакова К.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні
касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Рент Інвест"
на рішення Господарського суду міста Києва від 30.05.2016 року та постанову Київського апеляційного господарського суду від 02.11.2016 року
у справі№ 910/4121/16 Господарського суду міста Києва
за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю "Рент Інвест"
до1. Комунального підприємства "Київтранспарксервіс",
2. Товариства з обмеженою відповідальністю "Трансшлях сервіс"
провизнання недійсною додаткової угоди до договору № ДНП-2015-02/01 від 30.01.2015 року,
ВСТАНОВИВ:

У березні 2016 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Рент Інвест" (надалі - ТОВ "Рент Інвест", позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Комунального підприємства "Київтранспарксервіс" (надалі - КП "Київтранспарксервіс", відповідач 1) та Товариства з обмеженою відповідальністю "Трансшлях сервіс" (надалі - ТОВ "Трансшлях сервіс", відповідач 2), у якому просило відповідно до ст.ст. 203, 215, та 234 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визнати недійсним додаткову угоду від 22.09.2015 року до договору № ДНП-2015-02/01 від 30.01.2015 року, посилаючись на її фіктивність.

Звертаючись до суду з позовом за захистом своїх порушених прав, позивач посилався на те, що спірною додатковою угодою, укладеної між відповідачами, було порушено його права, оскільки майданчик за адресою: м. Київ, пр. П. Григоренка, 22/20 облаштовано за кошти позивача, але, при цьому, у договорі жодним чином не обумовлено про його майнові права.

КП "Київтранспарксервіс" проти позову заперечувало, посилаючись на те, що 31.12.2013 року закінчився строк дії укладеного з позивачем договору від 21.12.2012 року № ДНП-2012-12/13 про надання права на експлуатацію фіксованих місць паркування. Цей договір не передбачав переважного права позивача на пролонгацію. Договір № ДНП-2015-02/01 від 30.01.2015 року був укладений з ТОВ "Трансшлях сервіс", як переможцем інвестиційного конкурсу, затвердженого рішенням від 22.05.2014 року постійно діючої конкурсної комісії по залученню інвесторів до фінансування будівництва, реконструкції, реставрації тощо об'єктів житлового та нежитлового призначення, незавершеного будівництва, інженерно-транспортної інфраструктури міста Києва. Укладений відповідачами договір права позивача не порушує, оскільки відповідно до п. 2.2 договору від 21.12.2012 року № ДНП-2012-12/13 останній зобов'язаний був здійснювати за власні кошти облаштування та обладнання об'єкту згідно з Правилами паркування.

ТОВ "Трансшлях сервіс" просило припинити провадження у справі на підставі п. 2 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України (надалі - ГПК України), оскільки у справі N 910/6436/15-г вже вирішено спір між тими ж сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 30.05.2016 року (суддя Головіна К.І.) у позові відмовлено повністю.

За наслідками перегляду справи в апеляційному порядку постановою Київського апеляційного господарського суду від 02.11.2016 року (колегія суддів у складі: головуючого судді Скрипки І.М. (доповідач), суддів: Михальської Ю.Б., Тарасенко К.В.) апеляційну скаргу позивача залишено без задоволення, а рішення господарського суду першої інстанції - без змін.

У касаційній скарзі позивач, посилаючись порушення судами норм ст. ст. 20, 180, 207 Господарського кодексу України (надалі - ГК України), ст. 33 Господарського процесуального кодексу України (надалі - ГПК України), оскільки не враховано, що термін додаткової угоди перевищує термін оренди земельної ділянки, що вказує на порушення інтересів держави та суспільства, а також не перевірено чи вчинено вказаний правочин, просить скасувати постановлені у справі судові рішення та прийняти нове рішення про задоволення позову.

Позивач заявив клопотання про відкладення розгляду справи до розгляду справи № 910/22160/16 про визнання договору № ДНП-2015-02/01 від 30.01.2015 року таким, що не набрав чинності. Вищий господарський суд України клопотання позивача відхилив, оскільки такі обставини не є підставою для відкладення розгляду справи відповідно до вимог ст. 77 ГПК України.

Заслухавши суддю-доповідача та пояснення представника позивача, перевіривши згідно із ст. 1115, ч. 1 ст. 1117 ГПК України наявні матеріали справи на предмет правильності юридичної оцінки обставин справи та повноти їх встановлення в судових рішеннях, а також правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, суд касаційної інстанції дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення з таких підстав.

У справі, яка переглядається, суди попередній інстанцій встановили, що 21.12.2012 року між КП "Київтранспарксервіс" та ТОВ "Рент Інвест" на підставі рішення Київської міської ради від 25.12.2008 №1051/1051 "Про Правила благоустрою міста Києва" укладено договір № ДНП-2012-12/13 про надання права на експлуатацію фіксованих місць паркування (далі - договір від 21.12.2012 року), відповідно до умов якого позивач отримав право на організацію та експлуатацію 171 місця для платного паркування транспортних засобів, а також 19 спеціальних місць для безкоштовного паркування транспортних засобів, які перевозять інвалідів, що розташовані на паркувальному майданчику за адресою: м. Київ, Дарницький р-н, просп. П.Григоренка, 22/20, в межах ІІІ територіальної зони паркування м. Києва, а також здійснення розрахунків з юридичними особами та фізичними особами за паркування їхнього автотранспорту, строком дії з 01.01.2013 року до 31.12.2013 року. Після припинення або розірвання договору ТОВ "Рент Інвест" втрачає право на експлуатацію об'єкта та зобов'язане не пізніше дати припинення/розірвання даного договору звільнити ділянку, на якій розташований об'єкт (п. 6.8). Зміни у договір можуть бути внесені тільки за домовленістю сторін, яка оформлюється додатковою угодою до цього договору (п. 6.2). Докази продовження строку дії договору від 21.12.2012 року або укладення іншого договору про надання права на експлуатацію фіксованих місць паркування за цією адресою позивачем не надані.

30.01.2015 року КП "Київтранспарксервіс" з таким же предметом уклало договір № ДНП-2015-02/01 про надання права на експлуатацію фіксованих місць паркування (далі - договір від 30.01.2015 року) на строк з 01.02.2015 року до 31.12.2015 року з ТОВ "Трансшлях сервіс".

Рішенням Господарського суду міста Києва від 18.05.2015 року у справі № 910/6436/15-г, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 16.11.2015 року та постановою Вищого господарського суду України від 12.04.2016 року, у задоволенні позовних вимог ТОВ "Рент Інвест" про визнання цього договору було відмовлено.

29.09.2015 року відповідачі уклали додаткову угоду № 2, у якій погодили продовжити строк дії договору до 31.12.2019 року.

Відповідно до ст. 15, ч. 3 ст. 215 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1 - 3, 5 та 6 ст.203 (ч. 1 ст. 215 ЦК України).

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч. 5 ст. 203 ЦК України). Відповідно до змісту ст. 234 ЦК України фіктивний правочин - це правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлені цим правочином.

У постанові судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 19.10.2016 року у справі N 6-1873цс16 міститься правовий висновок, про те, що для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов'язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позовних вимог, з висновками якого погодився й суд апеляційного інстанції, дійшов висновку про недоведеність позивачем обставин, на які він посилався як на підставу своїх вимог, а саме, що укладена відповідачами додаткова угода є фіктивною, оскільки саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин.

Вищий господарський суд України вважає, що висновок попередніх судових інстанцій про відсутність передбачених законом підстав для визнання недійсним оспорюваної додаткової угоди є законним, обґрунтованим, відповідає нормам матеріального і процесуального права, фактичним обставинам та наявним матеріалам справи.

Доводи заявника касаційної скарги щодо порушення судами норм ст. ст. 20, 180 ГК України, ст. 33 ГПК України, оскільки ними не було враховано, що договір від 30.01.2015 року не набрав чинності, Вищий господарський суд України відхиляє, оскільки предметом позову у цій справі є не договір від 30.01.2015 року, а додаткова угода до нього. Основний договір був предметом розгляду при вирішенні спору у справі № 910/6436/15-г. Тому оцінка порядку укладання та його змісту на відповідність вимогам законодавства обґрунтовано не здійснювалась судами при вирішенні спору у цій справі.

Щодо посилань заявника касаційної скарги на порушення судами вимог ч. 1 ст. 207 ГК України (яка передбачає, що господарське зобов'язання, вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині), з огляду на неврахування тієї обставини, що строк дії договору встановлений у додатковій угоді строк (до 31.12.2019 року) експлуатації фіксованих місць паркування за адресою: м. Київ, Дарницький р-н, просп. П.Григоренка, 22/20 перевищує строк оренди КП "Київтранспарксервіс" земельної ділянки за цією адресою (до 13.11.2018 року), що встановлений рішенням Київської міської ради № 610/10098 від 13.11.2013 року, Вищий господарський суд України відхиляє, оскільки відповідно до цієї норми господарське зобов'язання може бути визнано судом недійсним повністю або в частині лише на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади. Позивач у справі не є стороною договору або відповідним органом державної влади, тому суди обґрунтовано не застосовували положення ч. 1 ст. 207 ГК України до спірних правовідносин.

Відповідно до ч. 1 ст. 11110 ГПК України підставою для скасування рішення місцевого господарського суду та постанови апеляційного господарського суду є порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

Переглянувши у касаційному порядку судові рішення, Вищий господарський суд України не встановив порушення або неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.

З урахуванням викладеного, касаційна скарга залишається без задоволення, а ухвалені судові рішення - без змін.

Судові витрати у справі згідно з вимогами ст. 49 ГПК України покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 49, 1115, 1117, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Рент Інвест" залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 30.05.2016 року та постанову Київського апеляційного господарського суду від 02.11.2016 року у справі № 910/4121/16- без змін.

Головуючий суддя Кондратова І.Д.
Суддя Карабань В.Я.
СуддяКовтонюк Л.В.