РІШЕННЯ

25 січня 2017 року Справа № 913/1310/16

Провадження №18/913/1310/16

За позовом публічного акціонерного товариства «Укртелеком» в особі Харківської філії ПАТ «Укртелеком», м. Харків

до Управління праці соціального захисту населення Сєвєродонецької міської ради, м. Сєвєродонецьк Луганської області

про стягнення 46075,63 грн

Суддя Корнієнко В.В.

Секретар судового засідання-помічник судді Шапошникова О.М.

У засіданні брали участь:

від позивача: ОСОБА_1 за дов. від 28.12.2015 № 1990;

від відповідача: не прибув.

Суть спору: позивачем заявлено вимоги про стягнення з відповідача:

- залишку невідшкодованої заборгованості в сумі 42601,83 грн по витратах, понесених внаслідок надання послуг звязку пільговим категоріям населення;

- втрат від інфляції в сумі 2726,52 грн та трьох процентів річних в сумі 747,28 грн за прострочення платежів.

Заявою від 04.01.2017 № 26-15/7 позивач зменшив розмір заявлених до стягнення втрат від інфляції до суми 2513,51 грн.

Відповідач відзивом на позовну заяву від 13.12.2016 № 10389/03 (який надійшов на адресу електронної пошти суду) проти позову заперечує посилаючись на те, що заявлене позивачем до стягнення відшкодування здійснюється за рахунок субвенцій державного бюджету; однак, у 2016 році видатки на відшкодування вказаних витрат у Державному бюджеті не передбачались; відповідач просив розглядати справу без участі його представника.

25.01.2017 позивач подав суду заяву від 23.01.2017 № 26-15/73 про зменшення розміру позовних вимог, якою просив суд не стягувати з відповідача втрати від інфляції та три проценти річних.

Розглянувши матеріали справи, вислухавши представника позивача, суд

В С Т А Н О В И В:

Позивач у позовній заяві вказав, що у грудні 2015 року ним були надані послуги звязку громадянам (населенню м. Сєвєродонецьк Луганської області), що мають право на пільги відповідно до чинного законодавства, на суму 42601,83 грн.

Позивач зазначив, що відповідно до вимог ст. ст. 87, 89, 97, 102 Бюджетного кодексу України, ст. ст. 222, 526, 610, 625 Цивільного кодексу України та Порядку фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.2002 № 256, відповідач був зобовязаний відшкодувати позивачу, у місяці наступному за звітним, витрати, понесені внаслідок надання у грудні 2015 року послуг звязку пільговим категоріям громадян в сумі 42601,83 грн.

Однак, відповідач вказані витрати не відшкодував.

На підставі вказаних доводів, з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог від 04.01.2017 № 26-15/7 позивачем заявлено вимоги про стягнення з відповідача:

- залишку невідшкодованої заборгованості в сумі 42601,83 грн по витратах, понесених внаслідок надання послуг звязку пільговим категоріям населення;

- втрат від інфляції в сумі 2513,51 грн та трьох процентів річних в сумі 747,28 грн за прострочення платежів.

Відповідач відзивом на позовну заяву від 13.12.2016 № 10389/03 (який надійшов на адресу електронної пошти суду) проти позову заперечує посилаючись на те, що заявлене позивачем до стягнення відшкодування здійснюється за рахунок субвенцій державного бюджету; однак, у 2016 році видатки на відшкодування вказаних витрат у Державному бюджеті не передбачались.

25.01.2017 позивач подав суду заяву від 23.01.2017 № 26-15/73 про зменшення розміру позовних вимог, якою просив суд взагалі не стягувати з відповідача втрати від інфляції та три проценти річних.

Відповідно до пп. 3.10 п. 3 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України, судами першої інстанції», під збільшенням або зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено в позовній заяві.

Заявлені позивачем вимоги про стягнення з відповідача втрат від інфляції та трьох процентів річних, є самостійними вимогами.

У даному випадку позивач не просив зменшити кількісні показники цих вимог, а взагалі не стягувати з відповідача втрати від інфляції та три проценти річних.

Представнику позивача в судовому засіданні було додатково розяснено право позивача на відмову (часткову) відмову від позову, однак, позивач письмово відмовився від такої процесуальної дії (часткової відмови від позову), посилаючись на те, що у такому разі (при відмові від позову) витрати на судовий збір будуть покладені на позивача, що його не влаштовує.

За таких обстави, заява позивача від 23.01.2017 № 26-15/73 по своїй суті не є заявою про зменшення розміру позовних вимог. Тому, вказана заява позивача залишається судом без розгляду.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши представника позивача, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню за таких підстав:

Позивач публічне акціонерне товариство «Укртелеком» є оператором телекомунікацій, який надає телекомунікаційні послуги споживачам відповідно до вимог Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України, Закону України «Про телекомунікації», Правил надання та отримання телекомунікаційних послуг, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 11.04.2012 № 295, інших законодавчих актів України.

Відповідно до ч. 3 ст. 63 Закону України «Про телекомунікаційні послуги», телекомунікаційні послуги (послуги зв'язку) споживачам, які мають установлені законодавством України пільги з їх оплати, надаються операторами, провайдерами телекомунікацій відповідно до законодавства України.

Пунктом 63 Правил надання та отримання телекомунікаційних послуг, що затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 11.04.2012 № 295, визначено, що встановлені законами пільги з оплати послуг зв'язку надаються споживачеві відповідно до законодавства за місцем його проживання з дня пред'явлення ним документа, що підтверджує право на пільги.

Статтею 19 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» встановлено, що пільги щодо оплати житлово-комунальних, транспортних послуг і послуг зв'язку та критерії їх надання визначаються виключно законами України.

Як свідчать матеріали справи (картки абонентів; копії поіменних списків громадян, яким надано послуги звязку на пільгових умовах форма 2-пільга за грудень 2015 р.; копії реєстрів відомостей щодо надання пільг за грудень 2015 р.; розрахунок боргу), у грудні 2015 року позивачем були надані послуги звязку вартістю 42601,83 грн громадянам (населенню м. Сєвєродонецьк Луганської області), що включені до Єдиного державного автоматизованого реєстру осіб, які мають право на пільги та на яких поширювалась дія п. 19 ч. 1 ст. 12, п. 10 ч. 1 ст. 13, п. 18 ч. 1 ст. 14, п. 20 ч. 1 ст. 15 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», п. 11 ст. 20, ст. 21 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», п. 6 ч. 1 ст. 6, ч. 3 ст. 7 Закону України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ і деяких інших осіб та їх соціальний захист», ч. 5 ст. 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», п. 4 ч. 3 ст. 13 Закону України «Про охорону дитинства».

Відповідно до ст. 87 Бюджетного кодексу України, видатки на соціальний захист та соціальне забезпечення належать до видатків, що здійснюються з Державного бюджету України. При цьому порядок та умови надання субвенцій з державного бюджету місцевим визначаються Кабінетом Міністрів України (ч. 2 ст. 97 Бюджетного кодексу України).

Згідно пп. «б» п. 4 ч. 1 ст. 89 та ст. 102 Бюджетного кодексу України, видатки на відшкодування вартості послуг, наданих пільговим категоріям громадян, здійснюються з місцевих бюджетів за рахунок коштів, які надходять з державного бюджету України (субвенцій з державного бюджету України) у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Порядком фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.2002 № 256 (далі - Порядок № 256), встановлено механізм фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення компенсаційних виплат за вказані пільги окремих категорій громадян за рахунок субвенцій з Державного бюджету України.

Згідно п. 3 Порядку № 256 головними розпорядниками коштів місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення є керівники головних управлінь, управлінь, відділів та інших самостійних структурних підрозділів місцевих держадміністрацій, виконавчих органів рад, до компетенції яких належать питання праці та соціального захисту населення.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України та п. 1 ст. 193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно ст. 222 Господарського кодексу України, учасники господарських відносин, які порушили майнові права або законні інтереси інших суб'єктів, зобов'язані поновити їх, не чекаючи пред'явлення їм претензії або звернення до суду.

Одностороння відмова від виконання зобов'язань не допускається (ст. 525 Цивільного кодексу України, п. 7 ст. 193 Господарського кодексу України).

На підставі вищевказаних нормативних актів, відповідач, за рахунок державних субвенцій, зобов'язаний відшкодувати витрати, понесені позивачем внаслідок надання населенню м. Сєвєродонецьк Луганської області послуг зв'язку на пільгових умовах.

Проте, в порушення вищезазначених вимог законодавства, відповідач не здійснив в повному обсязі відшкодування позивачу витрат на надання послуг зв'язку пільговим категоріям населення, внаслідок чого станом на 01.02.2016 у нього утворилась заборгованість перед позивачем у розмірі 42601,83 грн. (за грудень 2015 р.).

При цьому, неналежне фінансування заходів соціального захисту окремих категорій громадян не є підставою для звільнення відповідача від відшкодування вказаних вище витрат, понесених позивачем та не може бути підставою для звільнення від відповідальності за порушення такого зобов'язання.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 Цивільного кодексу України).

Згідно ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 617 Цивільного кодексу України, ч. 2 ст. 218 Господарського кодексу України та рішення Європейського суду з прав людини у справі «Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України» від 18.10.2005, відсутність бюджетних коштів, передбачених у видатках Державного бюджету України на відповідний рік, не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення грошового зобов'язання (згідно ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права).

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 15.05.2012 у справі № 3-28гс12 і відповідно до приписів ст. 11128 Господарського процесуального кодексу України є обовязковою для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України.

За таких обставин, вимоги про стягнення з відповідача залишку невідшкодованої заборгованості в сумі 42601,83 грн по витратах, понесених внаслідок надання послуг звязку пільговим категоріям населення, підлягають задоволенню.

У зв'язку з тим, що витрати, понесені позивачем внаслідок надання послуг зв'язку пільговим категоріям населення, в сумі 42601,83 грн. не були добровільно відшкодовані відповідачем на момент подачі позову, позивачем на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України на суму заборгованості було здійснено нарахування інфляційних втрат та трьох процентів річних.

Згідно уточненому (заява про зменшення позовних вимог від 04.01.2017 № 26-15/7), обґрунтованому, перевіреному судом розрахунку позивача (а/с 190) втрати від інфляції за період прострочення: березень вересень 2016 р. складають 2513,51 грн., три проценти річних 747,28 грн., та підлягають стягненню з відповідача.

Доводи відповідача, якими він заперечує проти позову (видатків на відшкодування вказаних витрат позивача у Державному бюджеті не передбачено), не приймаються судом до уваги в звязку з вищенаведеним.

Клопотанням від 23.01.2017 № 26-15/74, в звязку із зменшенням розміру позовних вимог (втрат від інфляції) позивач просив повернути йому судовий збір.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила, за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог.

У випадках, установлених пунктом 1 частини першої цієї статті, судовий збір повертається в розмірі переплаченої суми (ч. 2 ст. 7 вказаного Закону).

Враховуючи, що позивачем судовий збір був сплачений у мінімальному розмірі 1378 грн (платіжне доручення від 28.11.2016 № 1078764), судовий збір поверненню не підлягає (переплачена сума відсутня).

Згідно ст. ст. 44, 49 ГПК України витрати позивача на судовий в сумі 1378 грн. покладаються на відповідача.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 44, 49, 82, 84, 85 ГПК України, суд

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Управління праці соціального захисту населення Сєвєродонецької міської ради, м. Сєвєродонецьк Луганської області, вул. Новікова, 15-б, ідентифікаційний код 24179564, на користь публічного акціонерного товариства «Укртелеком» в особі Харківської філії ПАТ «Укртелеком», м. Харків, вул. Свободи, 7/9, ідентифікаційний код 25614660, залишок невідшкодованої заборгованості в сумі 42601,83 грн по витратах, понесених внаслідок надання послуг звязку пільговим категоріям населення, втрати від інфляції в сумі 2513,51 грн, три проценти річних в сумі 747,28 грн, витрати на судовий збір в сумі 1378 грн., наказ видати.

25 січня 2017 р. було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення. Повне рішення складено 30 січня 2017 р. і може бути оскаржене протягом 10 днів з цієї дати.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Суддя В.В. Корнієнко