ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" січня 2017 р.Справа № 922/3784/16

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Ольшанченка В.І.

при секретарі судового засідання Черновій В.О.

розглянувши справу

за позовом Публічного акціонерного товариства "Укртрансгаз", в особі Філії управління магістральних газопроводів "Черкаситрансгаз" (м. Черкаси)
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-виробниче підприємство "Енергогазпром" (м. Харків)
про стягнення 43262,48 грн.,
за участю представників:

позивача - начальника сектору загально-правової роботи юридичного відділу філії управління магістральних газопроводів "Черкаситрансгаз" Товариства ОСОБА_1 (довіреність №2-420 від 28.12.2016 р.),

відповідача - не з'явився,

ВСТАНОВИВ:

Позивач просить стягнути з відповідача на користь ПАТ "Укртрансгаз" 43262,48 грн. збитків. Свої позовні вимоги обґрунтовує невиконанням відповідачем у встановлений строк вимог податкового законодавства.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 28.12.2016 р. був продовжений строк розгляду спору, за клопотанням позивача, за межи строку, встановленого ст. 69 ГПК України, на 15 днів - до 24.01.2017 р., та розгляд справи був відкладений на 18.01.2017 р. о 14:00 год.

Позивач надав письмове додаткове пояснення, в якому просить стягнути з відповідача на свою користь 43262,48 грн. збитків.

Відповідач відзив на позов та витребувані документи суду не надав.

Представник відповідача у судове засідання не зявився, про причини неявки суду не повідомив, хоча відповідач був належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду справи, що підтверджується відповідними повідомленнями про вручення поштових відправлень.

Дослідивши матеріали справи та вислухавши пояснення представника позивача, суд встановив наступне.

12.02.2003 р. між Управлінням магістральних газопроводів "Черкаситрансгаз" ДК "Укртрансгаз" (покупець) та відповідачем був укладений договір №45 купівлі-продажу електричної енергії (надалі - договір), предметом якого є умови та порядок продажу електроенергії продавцем та купівлі спожитої електроенергії покупцем.

Дію даного договору було пролонговано сторонами до 31.12.2008 р. з послідуючою пролонгацією на кожний наступний календарний рік, якщо кожна із сторін за 30 днів до закінчення календарного року не заявила письмово про розторгнення договору, про що свідчать додаткові угоди до договору за №1 від 31.12.2004 р. та №2 від 28.12.2007 р.

Відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України №360-р від 13.06.2012 р. "Про реорганізацію дочірніх компаній Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" та наказу Міністерства енергетики та вугільної промисловості України №530 від 18.07.2012 р. "Про реорганізацію Дочірньої компанії "Укртрансгаз" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" було припинено діяльність Дочірньої компанії "Укртрансгаз" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" шляхом її реорганізації - перетворення у Публічне акціонерне товариство "Укртрансгаз".

Відповідно до п. 1.2 статуту Публічного акціонерного товариства "Укртрансгаз", ПАТ "Укртрансгаз" є правонаступником усіх майнових та немайнових прав та обов'язків Дочірньої компанії "Укртрансгаз" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України".

Як убачається із матеріалів справи, при проведенні розрахунків за надані відповідачем послуги з постачання електроенергії в липні 2015 р. сторонами був складений акт звірки взаєморозрахунків за електроенергію згідно з договором №45 від 12.02.2003 р. станом на 01.08.2015 р., яким зафіксовано переплату позивача в сумі 40425,12 грн.

03.08.2015 р. позивач здійснив оплату відповідачу за електроенергію за договором №45 від 12.02.2003 р. в сумі 300000,00 грн., що підтверджується копією платіжного доручення №15396 від 03.08.2015 р. на суму 300000,00 грн.

31.08.2015 р. відповідач повідомив позивача листом №12/77 про отримання рішення №94 Ірпінської ОДПІ ГУ ДФС у Київській області щодо анулювання реєстрації №94 від 10.08.2015 р. про анулювання реєстрації податку на додану вартість. Також, даним листом відповідач повідомив позивача про те, що зведена податкова накладна ТОВ "НВП "Енергогазпром" за серпень 2015 р. буде включати суми коштів, отримані в період з 21.08.2015 р. по 31.08.2015 р.

17.12.2015 р. за вих.№10010/13 позивач надіслав відповідачу лист з проханням терміново скласти податкову накладну в електронній формі та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних, та з попередженням в разі ненадання податкової накладної звернення позивача до суду щодо відшкодування нанесених збитків.

У відповіді №40 від 23.12.2015 р. на лист позивача №10010/13 від 17.12.2015 р. відповідач повідомив позивача про те, зокрема, що він одразу подав скаргу на рішення про анулювання реєстрації платника податку на додану вартість, яку було задоволено рішенням про результати розгляду скарги 01.09.2015 р. Податковим органом було прийнято розпорядження щодо об'єднання двох особистих рахунків, та нове свідоцтво ПДВ ІПН 1 від 21.08.2015 р. об'єднати з помилково анульованим старим ПДВ ІПН 82 від 05.12.2000 р. під новим номером ІПН 1, але з датою виписки 05.12.2000 р. Був отриманий відповідний витяг, за яким підприємство є платником ПДВ безперервно з 05.12.2000 р., але вже під ІПН 1. На звернення до ДФС він отримав роз'яснення, що жодної методології та технічної можливості зареєструвати податкові накладні під старим ПДВ ІПН 82 немає, до того ж в системі даний ІПН анульовано, в на новий ІПН реєструвати такі податкові неможливо, оскільки в період до 21.08.2015 р. його не існувало. Внаслідок, зокрема, вищенаведених обставин, відповідач повідомив позивача, що він не в змозі зареєструвати податкову накладну у сумі 300000,00 грн., в т.ч. ПДВ - 50000,00 грн. від 03.08.2015 р.

02.02.2016 р. позивач надіслав відповідачу претензійну вимогу на суму 43262,48 грн. (в порядку ст. 530 ЦК України) за №761/02 від 02.02.2016 р. про сплату спричинених відповідачем збитків в сумі 43262,48 грн. в семиденний строк, яку відповідач отримав 04.02.2016 р., що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, виплату поштового переказу від 02.02.2016 р.

Відповідач листом №16/16 від 25.04.2016 р. на лист позивача №10010/13 від 17.12.2015 р. та претензійну вимогу на суму 43262,48 грн. за вих.№761/02 від 02.02.2016 р. надав додаткову інформацію у копіях завірених належним чином, а саме: копію листа ТОВ "НВП "Енергогазпром" №7/07 від 28.01.2016 р. Голові ДФС України, копію листа Головного управління ДФС у Київській області №7440/6/99- від 05.04.2016 р. (відповідь на лист відповідача №7/07 від 28.01.2016 р.) та відповідь ДФС України з інформаційно-довідкового департаменту ДФС щодо даного питання.

Як зазначає позивач у позовній заяві, як з'ясувалось з отриманих копій документів, відповідачем не складено та не зареєстровано податкову накладну в порушення вимог ст. 201 ПК України з суб'єктивних причин, що наведені в зазначених листах та в листі від 31.08.2015 р., та як на нормативне обґрунтування позову посилається на ст.ст. 224, 225, 226 Господарського кодексу України.

Відповідно до ст. 224 ГК України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено.

Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Згідно зі ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є:

1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);

2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв'язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право.

На вимогу особи, якій завдано шкоди, та відповідно до обставин справи майнова шкода може бути відшкодована і в інший спосіб, зокрема, шкода, завдана майну, може відшкодовуватися в натурі (передання речі того ж роду та тієї ж якості, полагодження пошкодженої речі тощо).

У пункті 1 роз'яснень Вищого арбітражного суду України від 01.04.1994 р. №02-5/215 "Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних з відшкодуванням шкоди" (в редакції рекомендацій президії Вищого господарського суду України від 29 грудня 2007 р. №04-5/239) (надалі - Розяснення) визначено, що вирішуючи спори про стягнення заподіяних збитків, господарський суд перш за все повинен з'ясувати правові підстави покладення на винну особу зазначеної майнової відповідальності. При цьому господарському суду слід відрізняти обов'язок боржника відшкодувати збитки, завдані невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання, що випливає з договору (статті 623 ЦК України), від позадоговірної шкоди, тобто від зобов'язання, що виникає внаслідок завдання шкоди (глава 82 ЦК України).

Згідно з п. 2 Розяснень як у випадку невиконання договору, так і за зобов'язанням, що виникає внаслідок заподіяння шкоди, чинне законодавство виходить з принципу вини контрагента або особи, яка завдала шкоду (статті 614 та 1166 ЦК України).

Крім застосування принципу вини при вирішенні спорів про відшкодування шкоди необхідно виходити з того, що шкода підлягає відшкодуванню за умови безпосереднього причинного зв'язку між неправомірними діями особи, яка заподіяла шкоду, і самою шкодою.

Відповідно до п. 6 зазначених Роз'яснень встановлення причинного зв'язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала шкоду, та збитками потерпілої сторони є важливим елементом доказування наявності реальних збитків. Слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність завдавача є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи, - наслідком такої протиправної поведінки.

Питання про наявність або відсутність причинного зв'язку між протиправною поведінкою особи і шкодою має бути вирішено судом шляхом оцінки усіх фактичних обставин справи.

Як у випадках порушення зобов'язання за договором, так і за зобов'язанням, що виникає внаслідок заподіяння шкоди, цивільне законодавство (статті 614 та 1166 ЦК України) передбачає презумпцію вини правопорушника. Отже, позивач не повинен доказувати наявність вини відповідача у заподіянні шкоди. Навпаки, на відповідача покладено тягар доказування того, що в його діях (діях його працівників) відсутня вина у заподіянні шкоди.

Таким чином, предметом доказування у справах про стягнення збитків є:

а) неправомірність поведінки особи - неправомірною поведінкою можна вважати будь-яку поведінку, внаслідок якої завдано шкоду, якщо особа, яка завдала шкоду, не була уповноважена на такі дії;

б) наявність шкоди, яка в даному випадку полягає у збитках, правова природа та визначення яких регламентуються п. 1 ч. 2 ст. 22 ЦК України, ст. 225 ГК України;

в) наявність причинного зв'язку між протиправною поведінкою та шкодою (збитками);

г) вину заподіювача шкоди, за винятком випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов'язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Позивач не надав суду: докази порушення відповідачем зобов'язання; доказів завдання відповідачем позивачу збитків; докази понесення збитків; доказів наявності прямого причинного звязку між порушенням зобов'язання відповідачем та збитками; обґрунтований розрахунок суми збитків; доказів вжиття заходів до зменшення суми збитків.

За таких обставин, суд вважає за необхідне відмовити в позові у повному обсязі.

Відповідно до ст. 49 ГПК України судовий збір належить покласти на позивача.

Керуючись ст. 224 ГК України, ст.ст. 22, 623 ЦК України, ст.ст. 33-35, 43, 49, 82-85 ГПК України,

ВИРІШИВ:

В позові відмовити повністю.

Повне рішення складено 23.01.2017 р.

Суддя ОСОБА_2