ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" січня 2017 р.Справа № 922/2847/16

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Хотенця П.В.

при секретарі судового засідання Гаврильєву О.В.

розглянувши справу

за позовом Приватного акціонерного товариства "ХАРКІВСЬКИЙ КОКСОВИЙ ЗАВОД", м. Харків
до Публічного акціонерного товариства "СБЕРБАНК" в особі відділення "Харківське відділення № 5 "АТ "СБЕРБАНК РОСІЇ", м. Харків 3-я особа , яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області ОСОБА_1, м. Харків
про визнання недійсним іпотечного договору
за участю представників сторін:

позивача - ОСОБА_2, дов. від 29.08.2016 року, ОСОБА_3, дов. від 26.10.2015 року

відповідача - Гур*єв М.В., дов. від 22.11.2016 року

третьої особи - не з*явився

ВСТАНОВИВ:

Розглядається позовна вимога про визнання недійсним іпотечного договору, укладеного між Приватним акціонерним товариством "ХАРКІВСЬКИЙ КОКСОВИЙ ЗАВОД" та Публічним акціонерним товариством "ОСОБА_4 СБЕРБАНКУ РОСІЇ" (нове найменування Публічне акціонерне товариство "СБЕРБАНК"), посвідченого 13 вересня 2012 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області ОСОБА_1, зареєстрований в реєстрі за номером 5139, в частині забезпечення виконання недійсних зобов*язань за: договором про відкриття кредитної лінії № 26-В/12/66/ЮО від 04 вересня 2012 року, укладеним між Приватним акціонерним товариством "ХАРКІВСЬКИЙ КОКСОВИЙ ЗАВОД" та Публічним акціонерним товариством "ОСОБА_4 СБЕРБАНКУ РОСІЇ"; договором про відкриття кредитної лінії № 28-В/12/66/ЮО від 04 вересня 2012 року, укладеним між Товариством з обмеженою відповідальністю "КОКСОТРЕЙД" та Публічним акціонерним товариством "ОСОБА_4 СБЕРБАНКУ РОСІЇ".

Підставами звернення Приватного акціонерного товариства "ХАРКІВСЬКИЙ КОКСОВИЙ ЗАВОД" до суду із вказаними позовними вимогами є те, що договір про відкриття кредитної лінії № 26-В/12/66/ЮО від 04 вересня 2012 року, укладений між Приватним акціонерним товариством "ХАРКІВСЬКИЙ КОКСОВИЙ ЗАВОД" та Публічним акціонерним товариством "ОСОБА_4 СБЕРБАНКУ РОСІЇ" (Кредитний договір-1), зобовязання за яким забезпечені Іпотечним договором, рішенням господарського суду Харківської області від 25 квітня 2016 року у справі №922/6554/15 визнано недійсним; договір про відкриття кредитної лінії № 28-В/12/66/ЮО від 04 вересня 2012 року, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "КОКСОТРЕЙД" та Публічним акціонерним товариством "ОСОБА_4 СБЕРБАНКУ РОСІЇ" (Кредитний договір-2), зобовязання за яким забезпечені Іпотечним договором, рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 15 березня 2016 року у справі №904/11194/15 визнано недійсним.

Представник відповідача у судовому засіданні та у наданому клопотанні просить суд зупинити провадження у справі № 922/2847/16 до винесення Вищим господарським судом України рішень по справах № 922/6554/15 та № 904/11194/15.

Представники позивача у судовому засіданні проти клопотання відповідача про зупинення провадження у справі № 922/2847/16 до винесення Вищим господарським судом України рішень по справах № 922/6554/15 та № 904/11194/15 заперечують.

Відповідно до положень статті 79 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд зупиняє провадження у справі в разі неможливості розгляду даної справи до вирішення пов'язаної з нею іншої справи, що розглядається іншим судом, а також у разі звернення господарського суду із судовим дорученням про надання правової допомоги до іноземного суду або іншого компетентного органу іноземної держави.

Пунктом 3.16. Пленуму Вищого господарського суду № 18 від 26 грудня 2011 року "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" встановлено, що статтею 79 Господарського процесуального кодексу України встановлено вичерпний перелік підстав зупинення провадження у справі. Зупинення провадження у справі з інших підстав є неправомірним.

Зокрема, відповідно до частини 1 статті 79 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд зупиняє провадження у справі в разі неможливості розгляду даної справи до вирішення пов'язаної з нею іншої справи, що розглядається іншим судом. При цьому пов'язаною з даною справою є така інша справа, у якій інший суд встановлює обставини, що впливають чи можуть вплинути на подання і оцінку доказів у даній справі.

Під неможливістю розгляду даної справи слід розуміти неможливість для даного господарського суду самостійно встановити обставини, які встановлюються іншим судом в іншій справі, - у зв'язку з непідвідомчістю або непідсудністю іншої справи даному господарському суду, одночасністю розгляду двох пов'язаних між собою справ різними судами або з інших причин.

Відповідно до вимог статті 32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

В силу вимог статті 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Суд, розглянувши клопотання відповідача про зупинення провадження у справі № 922/2847/16 до винесення Вищим господарським судом України рішень по справах № 922/6554/15 та № 904/11194/15 вважає його необґрунтованим, безпідставним та таким що не підлягає задоволенню.

Також суд звертає увагу відповідача на те, що зупинення провадження у справі є правом, а не обов'язком суду.

Представник відповідача у судовому засіданні та у наданому клопотанні просить суд залучити до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача ОСОБА_5 "Коксоліт", ОСОБА_5 "Слобожанський коксовий завод" та витребувати у них документи.

Представники позивача у судовому засіданні проти клопотання відповідача про залучення до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача ОСОБА_5 "Коксоліт", ОСОБА_5 "Слобожанський коксовий завод" та витребування у них документів заперечують.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення повноважних представників позивача та відповідача, суд вважає клопотання відповідача про залучення до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача ОСОБА_5 "Коксоліт", ОСОБА_5 "Слобожанський коксовий завод" та витребування у них документів необґрунтованим, відмовляє у його задоволенні та переходить до розгляду справи по суті.

Представники позивача у судовому засіданні та у наданих письмових поясненнях підтримують заявлені позовні вимоги і просять їх задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача у судовому засіданні та у відзиві на позовну заяву проти заявлених позовних вимог заперечує, просить відмовити у задоволенні позову.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача в судове засідання не з*явився.

Розглянувши надані учасниками судового процесу документи і матеріали, всебічно та повно зясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, обєктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вислухавши пояснення повноважних представників позивача та відповідача, суд дійшов до висновку про задоволення позовних вимог, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини, а також інші юридичні факти. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду.

Статтею 15 Цивільного кодексу України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно частини 1 статті 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою цієї статті визначено способи захисту цивільних прав та інтересів.

Відповідно до частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Такі ж способи захисту прав і законних інтересів суб'єктів господарювання передбачені статтею 20 Господарського кодексу України, якою, в тому числі встановлено, що держава забезпечує захист прав і законних інтересів суб'єктів господарювання та споживачів. Кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. ОСОБА_5 та законні інтереси зазначених суб'єктів захищаються шляхом: визнання наявності або відсутності прав; визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб'єктів, що суперечать законодавству, ущемляють права та законні інтереси суб'єкта господарювання або споживачів; визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом; відновлення становища, яке існувало до порушення прав та законних інтересів суб'єктів господарювання; припинення дій, що порушують право або створюють загрозу його порушення; присудження до виконання обов'язку в натурі; відшкодування збитків; застосування штрафних санкцій; застосування оперативно-господарських санкцій; застосування адміністративно-господарських санкцій; установлення, зміни і припинення господарських правовідносин; іншими способами, передбаченими законом. Порядок захисту прав суб'єктів господарювання та споживачів визначається цим Кодексом, іншими законами.

В своїй позовній заяві, позивач просить суд визнати недійсним іпотечний договір, укладений між Приватним акціонерним товариством "ХАРКІВСЬКИЙ КОКСОВИЙ ЗАВОД" та Публічним акціонерним товариством "ОСОБА_4 СБЕРБАНКУ РОСІЇ" (нове найменування Публічне акціонерне товариство СБЕРБАНК), посвідчений 13 вересня 2012 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області ОСОБА_1, зареєстрований в реєстрі за номером 5139 в частині забезпечення виконання недійсних зобовязань за договором про відкриття кредитної лінії № 26-В/12/66/ЮО від 04 вересня 2012 року, укладеним між Приватним акціонерним товариством "ХАРКІВСЬКИЙ КОКСОВИЙ ЗАВОД" та Публічним акціонерним товариством ОСОБА_4 СБЕРБАНКУ РОСІЇ", та за договором про відкриття кредитної лінії № 28-В/12/66/ЮО від 04 вересня 2012 року, укладеним між Товариством з обмеженою відповідальністю "КОКСОТРЕЙД" та Публічним акціонерним товариством "ОСОБА_4 СБЕРБАНКУ РОСІЇ".

В обґрунтування позовних вимог, позивач зазначає, що договір про відкриття кредитної лінії № 26-В/12/66/ЮО від 04 вересня 2012 року, укладеним між Приватним акціонерним товариством "ХАРКІВСЬКИЙ КОКСОВИЙ ЗАВОД" та Публічним акціонерним товариством "ОСОБА_4 СБЕРБАНКУ РОСІЇ" (Кредитний договір-1), зобовязання за яким забезпечені оспорюваним Іпотечним договором, рішенням господарського суду Харківської області від 25 квітня 2016 року у справі №922/6554/15 визнано недійсним.

Також позивач зазначає, що договір про відкриття кредитної лінії № 28-В/12/66/ЮО від 04 вересня 2012 року, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "КОКСОТРЕЙД" та Публічним акціонерним товариством "ОСОБА_4 СБЕРБАНКУ РОСІЇ" (Кредитний договір-2), зобовязання за яким забезпечені оспорюваним Іпотечним договором, рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 15 березня 2016 року у справі №904/11194/15 визнано недійсним.

Судом встановлено та підтверджується належними доказами, що рішення господарського суду Харківської області від 25 квітня 2016 року у справі №922/6554/15 було скасоване постановою Вищого господарського суду України від 19 жовтня 2016 року, а справа № 922/6554/15 направлена на новий розгляд до господарського суду Харківської області. Рішення у справі №922/6554/15 судом не прийняте.

Також судом встановлено та підтверджується належними доказами, що рішення господарського суду Дніпропетровської області від 15 березня 2016 року у справі №904/11194/15 було скасоване постановою Вищого господарського суду України від 07 листопада 2016 року, а справа № 904/11194/15 направлена на новий розгляд до Господарського суду Дніпропетровської області.

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 21 грудня 2016 року № 904/11194/15 визнано недійсним договір про відкриття кредитної лінії № 28-В/12/66/ЮО від 04 вересня 2012 року, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "КОКСОТРЕЙД" та Публічним акціонерним товариством "ОСОБА_4 СБЕРБАНКУ РОСІЇ".

Згідно частини 1 статті 546 Цивільного кодексу України, виконання зобов'язань може забезпечуватись неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов'язання.

Відповідно до статті 1 Закону України Про іпотеку, іпотека є видом забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном.

За змістом статті 3 Закону України Про іпотеку іпотекою може бути забезпечене виконання дійсного зобов'язання, іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Частиною 2 статті 548 Цивільного кодексу України визначено, що недійсне зобов'язання не підлягає забезпеченню. Недійсність основного зобов'язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим кодексом.

Згідно статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина 3 статті 215 Цивільного кодексу України).

Відповідно до статті 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

В пункті 2.5. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29 травня 2013 року № 11 Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними визначено, щоправочини, які не відповідають вимогам закону, не породжують будь-яких бажаних сторонам результатів, незалежно від волі сторін та їх вини у вчиненні незаконного правочину. Правові наслідки таких правочинів настають лише у формах, передбачених законом, - у вигляді повернення становища сторін у початковий стан (реституції) або в інших.

Таким чином, відповідно до закону іпотека - це вид забезпечення виконання зобовязання нерухомим майном, що залишається у володінні й користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобовязання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника в порядку, встановленому цим законом.

Визначення іпотеки також міститься і у статті 575 Цивільного кодексу України, згідно з якою іпотека - це застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Іпотекою може бути забезпечене виконання дійсного зобовязання або задоволення вимоги, яка може виникнути в майбутньому на підставі договору, що набрав чинності (частини 4 статті 3 закону №898-ІV).

Отже, згідно із чинним законодавством іпотекою забезпечуються виключно реально існуючі зобовязання або вимоги, які можуть виникнути в майбутньому на підставі договору, що набрав чинності. Питання про визначення дійсності правочину повязується з моментом його вчинення відповідно до статтей 205 - 210 Цивільного коедксу України. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 Цивільного кодексу України).

Безпосередньо законом визначено, що іпотека має похідний характер від основного зобовязання і є дійсною до припинення основного зобовязання або до закінчення строку дії іпотечного договору, а отже, іпотека не може існувати самостійно без зобовязання. Недійсність договору, забезпеченого іпотекою, тягне за собою й недійсність іпотеки.

Таким чином, недійсність договору про відкриття кредитної лінії № 28-В/12/66/ЮО від 04 вересня 2012 року, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю "КОКСОТРЕЙД" та Публічним акціонерним товариством "ОСОБА_4 СБЕРБАНКУ РОСІЇ", що встановлена рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 21 грудня 2016 року у справі № 904/11194/15 має наслідком недійсніть оспорюваного Іпотечного договору в частині забезпечення недійсних зобовязань за вказаним договором.

Разом з тим, суд зауважує, що дійсне зобовязання повинне грунтуватися на чинних правових підставах виникнення цивільних прав та обовязків, передбачених законом, якими є договір або інший правочин, закон, рішення суду (стаття 11, частина 2 статті 509 Цивільного кодексу України), і повинне бути спрямоване на реальне настання юридичних наслідків.

З іншого боку частиною 5 статті 52 Закону України Про банки і банківську діяльність встановлено, що банку забороняється надавати кредити будь-якій особі для погашення цією особою будь-яких зобов'язань перед пов'язаною особою банку; придбання активів пов'язаної особи банку, за винятком продукції, що виробляється цією особою; придбання цінних паперів, розміщених чи підписаних пов'язаною особою банку.

Таким чином, кредитні зобовязання, що виникли внаслідок укладення кредитного правочину з порушенням спеціальної норми частини 5 статті 52 Закону України Про банки і банківську діяльність не можуть вважатися кредитними зобовязаннями, оскільки не грунтуються на чинних правових підставах виникнення цивільних прав та обовязків, передбачених спеціальним законом у сфері кредитування і банківської діяльності, яким є Закон України Про банки і банківську діяльність.

В рішенні Господарського суду Дніпропетровської області від 21 грудня 2016 року у справі № 904/11194/15 господарський суд дійшов висновку, що Публічне акціонерне товариство "ОСОБА_4 СБЕРБАНКУ РОСІЇ" та Публічне акціонерне товариство Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк є спорідненими особами внаслідок опосередкованого володіння державою Російська Федерація 10 і більше відсотками їх статутного капіталу, а також, внаслідок незалежної від формального володіння можливості значного впливу на їх управління та діяльність, зокрема, через афілійованих осіб контролерів.

Разом з тим, в постанові Вищого господарського суду України від 19 жовтня 2016 року у справі справа № 922/6554/15 Вищий господарський суд України, направляючи справу на новий розгляд, вказав на допущені судами попередніх інстанцій порушення норм процесуального права щодо визначення територіальної підсудності, але при цьому не вказав на неправильність застосування місцевим та апеляційним господарськими судами спеціальної норми частини пятої статті 52 Закону України Про банки і банківську діяльність, як на підставу недійсності договору про відкриття кредитної лінії № 26-В/12/66/ЮО від 04 вересня 2012 року.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 Цивільного кодексу України).

Статтею 228 Цивільного кодексу України визначено правові наслідки вчинення правочинів, що порушують публічний порядок, вважаються серйозними порушеннями законодавства, мають антисоціальний характер і посягають на істотні громадські та державні (публічні) інтереси, та встановлено перелік правочинів, які є нікчемними та порушують публічний порядок.

В постанові Верховного Суду України від 13 квітня 2016 року у справі № 6-1528цс15 постановлено, що публічний порядок - це публічно-правові відносини, які мають імперативний характер і визначають основи суспільного ладу держави.

Таким чином, суд приходить до висновку, що імперативна заборона банкам надавати кредити будь-якій особі для погашення цією особою будь-яких зобов'язань перед пов'язаною особою банку, що встановлена частиною 5 статті 52 Закону України Про банки і банківську діяльність, відноситься до публічно-правових відносин і визначає в тому числі основи суспільного ладу держави в економічній, банківській сферах.

Відтак, суд приходить до висновку, що для визнання оспорюваного Іпотечного договору недійсним в частині забезпечення недійсних зобовязань за договором про відкриття кредитної лінії № 26-В/12/66/ЮО від 04 вересня 2012 року окремого рішення суду не вимагається, оскільки вказаний договір є нікчемним відповідно до статті 228 Цивільного кодексу України, як такий, що порушує публічний порядок в економічній, банківській сфері, встановлений частиною 5 статті 52 Закону України Про банки і банківську діяльність.

Все вищевказане стосується також і договору про відкриття кредитної лінії № 28-В/12/66/ЮО від 04 вересня 2012 року. Оскільки чинне законодавство не забороняє визнання нікчемних правочинів недійсними, господарський суд також приймає до уваги рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 21 грудня 2016 року у справі № 904/11194/15.

Згідно статті 32 Господарського процесуального кодексу України: доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно частини 1 статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

З огляду на викладене, суд вважає, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими, законними, підтвердженими матеріалами справи і такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до статті 44 та статті 49 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору, у разі задоволення позовних вимог, покладаються на відповідача.

На підставі викладеного та керуючись статтями 6, 8, 124, 129 Конституції України, статтями 1, 4, 12, 22, 33-34, 43, 44, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Визнати недійсним іпотечний договір, укладений між Приватним акціонерним товариством "ХАРКІВСЬКИЙ КОКСОВИЙ ЗАВОД" (ідентифікаційний код 24481702) та Публічним акціонерним товариством "ОСОБА_4 СБЕРБАНКУ РОСІЇ" (нове найменування Публічне акціонерне товариство "СБЕРБАНК" (ідентифікаційний код 25959784), посвідчений 13 вересня 2012 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області ОСОБА_1, зареєстрований в реєстрі за номером 5139, в частині забезпечення виконання недійсних зобов*язань за: договором про відкриття кредитної лінії № 26-В/12/66/ЮО від 04 вересня 2012 року, укладеним між Приватним акціонерним товариством "ХАРКІВСЬКИЙ КОКСОВИЙ ЗАВОД" (ідентифікаційний код 24481702) та Публічним акціонерним товариством "ОСОБА_4 СБЕРБАНКУ РОСІЇ" (ідентифікаційний код 25959784); договором про відкриття кредитної лінії № 28-В/12/66/ЮО від 04 вересня 2012 року, укладеним між Товариством з обмеженою відповідальністю "КОКСОТРЕЙД" (ідентифікаційний код 30962083) та Публічним акціонерним товариством "ОСОБА_4 СБЕРБАНКУ РОСІЇ" (ідентифікаційний код 25959784).

Стягнути з Публічного акціонерного товариства "СБЕРБАНК" (попереднє найменування Публічне акціонерне товариство "ОСОБА_4 СБЕРБАНКУ РОСІЇ") (01601, м. Київ, вул. Володимирська, буд. 46, ідентифікаційний код 25959784) в особі відділення "Харківське відділення № 5 "АТ "СБЕРБАНК РОСІЇ" (61124, м. Харків, проспект. Гагаріна, 167) на користь Приватного акціонерного товариства "ХАРКІВСЬКИЙ КОКСОВИЙ ЗАВОД" (61010, м. Харків, набережна Червоношкільна, буд. 24, ідентифікаційний код 24481702) 2067,00 грн. судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Повне рішення складено 23.01.2017 р.

Суддя ОСОБА_6