РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.01.2017Справа №910/22055/16

Господарський суд міста Києва в складі:

головуючого судді Привалова А.І.

при секретарі Багнюк І.І.

розглянувши справу № 910/22055/16

за позовом приватного підприємства «Айслаг»;

до концерну «Військторгсервіс»;

про стягнення боргу 178 112,71 грн.

Представники сторін:

від позивача: Нерубайлов В.Д., довіреність № 05 від 18.01.2017р.;

від відповідача: не з'явився.

обставини справи:

Приватне підприємство «Айслаг» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до концерну «Військторгсервіс» про стягнення боргу 178 112,71 грн.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що відповідач в порушення умов укладеного між сторонами договору позики б/н від 02.07.2010р. у визначений строк не повернув грошові кошти в повному обсязі, внаслідок чого виникла заборгованість у сумі 65 800,00 грн., за прострочення оплати якої нараховані 60% річних у сумі 74 957,92 грн. Та інфляційні втрати в сумі 37 354,79 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.12.2016р. порушено провадження у справі № 910/22055/16 та призначено її розгляд на 19.01.2017р.

Присутній у судовому засіданні 19.01.2017р. представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги у повному обсязі.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, відзив на позовну заяву не подав, при цьому 19.01.2017р. через загальний відділ діловодства суду від представника відповідача отримано клопотання, в якому відповідач заперечив проти позову та просив суд про відкладення розгляду справи, у зв'язку з неможливістю явки представника відповідача.

Судом відмовлено в задоволенні клопотання відповідача, в зв'язку з його необґрунтованістю, оскільки відповідач не обмежений колом осіб для направлення в судове засідання для захисту прав та інтересів, а також відповідач не позбавлений був права подати обґрунтований відзив на позовну заяву через загальний відділ діловодства суду завчасно до судового засідання, враховуючи, що ухвала про порушення провадження у справі отримана відповідачем ще 08.12.2016р. Також, суд враховує обмеження процесуальними строками, встановленими чинним законодавством для розгляду справи.

А тому суд вважає, що, у відповідності до ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, справа може бути розглянута за наявними в ній матеріалами, без участі представника відповідача, яких достатньо для винесення рішення по суті.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 82 Господарського процесуального кодексу України, рішення прийнято господарським судом за результатами оцінки доказів, поданих позивачем, у нарадчій кімнаті.

Згідно ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, після закінчення розгляду справи у судовому засіданні було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представника позивача, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

02.07.2010р. між позивачем (за договором - позикодавець) та відповідачем (за договором - позичальник) було укладено Договір позики б/н, за умовами п.1.1. якого позикодавець зобов'язується надати позичальнику безпроцентну позику, а останній зобов'язується повернути позику у визначений цим договором термін.

Відповідно до п.2.1 договору, сума позики за цим договором становить 65 800,00 грн.

Згідно з п.3.1 договору позикодавець зобов'язаний перерахувати на розрахунковий рахунок філії «Управління Торгівлі Західного оперативного командування» Концерну «Військторгсервіс» кошти, вказані в п.2.1 до 01.08.2010р.

Як встановлено судом, позивач виконав взяті на себе за договором зобов'язання, згідно з довідкою Обласного відділення ПАТ «Промінвестбанк» за № 03/47/8 від 26.01.2016р. по рахунку позивач перерахував на рахунок філії «Управління Торгівлі Західного оперативного командування» Концерну «Військторгсервіс» кошти загалом у розмірі 65 800,00 грн.

З Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, сформованого на запит суду від 02.12.2016р. за № вбачається, що філія «Управління Торгівлі Західного оперативного командування» є відокремленим підрозділом Концерну «Військторгсервіс».

За умовами п.4.1 договору, термін надання позики позичальнику визначається з моменту підписання цього договору до 28.12.2014р.

Відповідно до п.5.1 договору, позичальник зобов'язується повернути суму позики до 31.12.2014р.

Проте, відповідач в порушення умов п. 5.1. договору позику в сумі 65 800,00 грн. у визначений строк не повернув, внаслідок чого виникла заборгованість за договором.

Матеріали справи не містять доказів зміни строків повернення відповідачем отриманої позики позивачу.

Оскільки отриману суму позики відповідач не повернув у повному обсязі, позивач направляв відповідачу вимогу за вих. № 01-03/242 від 07.11.2016р. про повернення позики в сумі 65 800,00 грн. Проте, відповідач вказану вимогу залишив без відповіді та задоволення.

Станом на дату звернення з даним позовом до суду, відповідач грошові кошти в сумі 65 800,00 грн. позивачу не повернув.

Таким чином, основна заборгованість відповідача перед позивачем за спірним договором становить 65 800,00 грн.

Згідно ст. 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до ст. 174 Господарського кодексу України, однією з підстав виникнення господарських зобов'язань є господарський договір та інші угоди, передбачені законом, а також угоди, не передбачені законом, але такі, які йому не суперечать.

Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України (ч. 1 ст. 175 Господарського кодексу України).

Приписом ст. 1046 Цивільного кодексу України унормовано, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Положеннями ч. 1 ст. 1049 Цивільного кодексу України встановлено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України).

Суд відзначає, що жодних доказів відносно повернення відповідачем позивачеві суми позики в розмірі 65 800,00 грн. сторонами спору під час розгляду справи представлено не було.

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України, суб'єкт господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України.

Згідно ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За таких обставин, позовні вимоги в частині стягнення суми основного боргу за позикою в розмірі 65 800,00 грн. обґрунтовані та підлягають задоволенню.

Також, у зв'язку з неналежним виконанням відповідачем своїх зобов'язань, позивач просить суд стягнути з відповідача 60% річних у сумі 74 957,92 грн., які нараховані за період з 01.01.2015р. по 31.12.2015р., та 37 354,79 грн. інфляційних втрат, які нараховані за період з 01.01.2015р. по 31.10.2016р.

Відповідно до положень ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Статтею 611 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Згідно ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, передбачене законом право кредитора вимагати сплати річних та інфляційних втрат є способом захисту його майнового права та інтересу, суть якого полягає в отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Тобто, у разі неналежного виконання боржником грошового зобов'язання виникають нові додаткові зобов'язання, які тягнуть за собою втрату матеріального характеру.

Відповідно до п. 5.5. Договору, за користування чужими грошовими коштами внаслідок неповернення суми позики в строк, передбачений п.5.1 даного договору, позичальник зобов'язаний сплатити покупцю 60 відсотків річних за кожен день такого використання.

Відповідно до ст. 55 Господарського процесуального кодексу України, суд, перевіривши розрахунок позивача щодо нарахування 60% річних, який наведено у позовній заяві, визнав його необґрунтованим, оскільки при розрахунку річних позивачем не було враховано, що у 2016 році 366 днів, у зв'язку з чим позовні вимоги в частині стягнення 60% річних підлягають задоволенню частково в сумі 74860,98 грн.

Також, оскільки вимоги позивача щодо стягнення з відповідача інфляційних втрат ґрунтуються на законі (ст. 625 Цивільного кодексу України), а відповідач є таким що прострочив виконання грошового зобов'язання, тому позовні вимоги позивача в частині стягнення інфляційних втрат, підлягають задоволенню в сумі 37 354,79 грн., відповідно до розрахунку позивача, який судом перевірено.

Враховуючи вищевикладені обставини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково.

Судові витрати, відповідно до ст. 49 ГПК України, покладаються на відповідача пропорційно розміру задоволених вимог.

Керуючись ст.ст. 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В :

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з концерну «Військторгсервіс» (03151, м. Київ, вул. Молодогвардійська, 28-А; ) на користь приватного підприємства «Айслаг» (43021, м. Луцьк, вул. Стрілецька, 4; ) 65 800 грн. - основного боргу, 74 860 грн. 98 коп. - 60% відсотків річних, 37 354 грн. 79 коп. - інфляційних втрат та 2670 грн. 24 коп. - витрат по сплаті судового збору. Видати наказ.

3. В іншій частині вимог в позові відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його прийняття, оформленого відповідно до вимог ст. 84 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено: 24.01.2017р.

Суддя А.І. Привалов