РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.01.2017 Справа № 910/20321/16

Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді Головіної К.І., при секретарі судового засідання Шкоденко Ю.О., розглянувши матеріали справи

за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю "Теллавіт"

до Публічного акціонерного товариства "Акціонерна компанія "Київводоканал"

про визнання договору частково недійсним

за участю представників:

від позивача:Снісаренко Д.І.- представник за довіреністю № 19 від 26.10.2016 р.
від відповідача:Драчова М.С.- представник за довіреністю № 647 від 30.12.2016 р.

ВСТАНОВИВ:

До господарського суду м. Києва звернулось Товариство з обмеженою відповідальністю "Теллавіт" (далі - ТОВ "Теллавіт") з позовом до Публічного акціонерного товариства "Акціонерна компанія "Київводоканал" (далі - ПАТ "АК "Київводоканал") про визнання недійсним пункту 4.9 договору № 09036/5-05 від 14.04.2010 р. на постачання питної води та приймання стічних вод через приєднані мережі.

Свої позовні вимоги ТОВ "Теллавіт" обґрунтовує тим, що визначена пунктом 4.9 вказаного договору плата за скид стічних вод без відповідного дозволу є самовільно встановленим тарифом відповідача, що суперечить законодавчим актам, які регулюють ринок природних монополій та тарифи на комунальні послуги.

Посилаючись на ст. 215 ЦК України, позивач просить суд визнати недійсним пункт 4.9 договору № 09036/5-05 від 14.04.2010 р. на постачання питної води та приймання стічних вод.

У судовому засіданні представник позивача свої вимоги підтримав та обґрунтував, просив їх задовольнити.

Представник відповідача проти позову заперечив, зазначив, що передбачена п. 4.9 договору плата за скид стічних вод без відповідного дозволу є оперативно-господарською санкцією, застосування якої встановлено Правилами приймання стічних вод абонентів у систему каналізації міста Києва, затверджених розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради, а тому пістав для визнання вказаного пункту недійсним немає. Крім того, заявив клопотання про застосування строків позовної давності та просив відмовити у задоволенні позову.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з урахуванням наступного.

У судовому засіданні встановлено, 14.04.2010 р. між Публічним акціонерним товариством "Акціонерна компанія "Київводоканал" (постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Теллавіт" (абонент) був укладений договір на надання послуг з водопостачання та приймання стічних вод через приєднані мережі № 09036/5-05.

Відповідно до п. 1.1 договору постачальник зобов'язується надати абоненту послуги з постачання питної води та приймання від нього стічних вод у систему каналізації м. Києва за адресами об'єктів водоспоживання, зазначеними у дислокації об'єктів водоспоживання та водовідведення та на підставі пред'явлених абонентом умов (дозволу) на скид стічних вод у систему каналізації м. Києва, а абонент зобов'язується здійснювати своєчасну оплату наданих йому постачальником послуг на умовах цього договору та дотримуватись Правил користування системами централізованого комунального водопостачання та водовідведення в населених пунктах України, затверджених наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 27.06.2008 р. № 190 (надалі - Правила користування № 190), Правил приймання стічних вод підприємств у комунальні та відомчі системи каналізації населених пунктів України, затверджених наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 19.02.2002 р. за № 37 (далі - Правила приймання № 37), а також дотримуватися норм, визначених іншими нормативними актами, що регулюють правовідносини, які виникають за цим договором.

Згідно з п. 1.5 договору абонент забезпечує наявність та своєчасне подовження дозволу на скид стічних вод згідно із вимогами місцевих правил приймання, а також забезпечує скид стічних вод з дотриманням допустимих концентрацій забруднюючих речовин.

Відповідно до п. 4.9 договору в разі порушення абонентом п.п. 1.1, 1.5 цього договору плата за скид стічних вод без чинного дозволу нараховується у п'ятикратному розмірі тарифу відповідно до вимог місцевих правил приймання.

Звертаючись з даним позовом до суду, позивач стверджує, що пункт 4.9 договору суперечить Закону України "Про ціни і ціноутворення", Закону України "Про природні монополії", Закону України "Про державне регулювання у сфері комунальних послуг", якими здійснюється державне регулювання тарифів на комунальні послуги, що надаються суб'єктами природних монопополій. При цьому відповідач є природним монополістом, а, отже, він не уповноважений самостійно встановлювати тарифи на водопостачання та водовідведення абонентам таких послуг.

Розглядаючи спір по суті та перевіряючи доводи представника позивача, суд виходив з наступного.

Приписами ст.ст. 203, 215 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину сторонами вимог, які встановлені ч. ч. 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: 1) зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим актам законодавства, а також моральним засадам суспільства; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину, має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у Постанові "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 06.11.2009 р. № 9, вирішуючи спір про визнання договору або його частини недійсним, господарський суд має встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання договору (його частини) недійсним і настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту договору вимогам закону, додержання встановленої форми договору; правоздатність сторін за договором; у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони тощо.

При цьому, суперечність договору актам законодавства як підстава його недійсності, повинна ґрунтуватися на повно та достовірно встановлених судами обставинах справи про порушення певним договором (чи його частиною) імперативного припису законодавства чи укладення певного договору всупереч змісту чи суті правовідносин сторін.

Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. При цьому слід пам'ятати про вертикальну ієрархію правових норм, відповідно до якої закони мають пріоритет над підзаконними нормативними актами, а також про горизонтальну ієрархію, за якою новий закон має пріоритет над законом, прийнятим раніше, а спеціальний закон має пріоритет над загальним.

Так, відповідно до статті 16 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" (в редакції на час укладання договору) порядок надання житлово-комунальних послуг, їх якісні та кількісні показники мають відповідати умовам договору та вимогам законодавства.

Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 № 630, врегульовано відносини між суб'єктом господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальних послуг, і фізичною та юридичною особами, яка отримує або має намір отримувати послуги з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення.

Також порядок приймання стічних вод від підприємств, установ, організацій до системи централізованого водовідведення регулюється Правилами приймання стічних вод підприємств у комунальні та відомчі системи каналізації населених пунктів України, затвердженими наказом Державного комітету України з будівництва та архітектури від 19.02.2002 № 37.

Згідно із пунктом 1.5 Правил приймання № 37 на підставі цих Правил та Інструкції про встановлення та стягнення плати за скид промислових стічних вод у системи каналізації населених пунктів водоканали розробляють місцеві правила приймання стічних вод підприємств у систему каналізації населеного пункту, у яких установлюються допустимі концентрації для кожної забруднюючої речовини, що може скидатися підприємствами в систему каналізації, а також відображаються місцеві особливості приймання стічних вод підприємств у міську каналізацію.

Пунктом 1.6 Правил приймання № 37 передбачено, що місцеві правила приймання згідно з Законом України "Про місцеве самоврядування в Україні" затверджують виконавчі органи місцевих рад за поданням водоканалів після погодження з територіальними органами Мінекоресурсів та Міністерства охорони здоров'я України. Місцеві правила приймання є обов'язковими для всіх підприємств, яким водоканали надають послуги з водовідведення та які розташовані на території даної місцевої ради.

Згідно з п. 1.7 Правил приймання № 37 водоканали встановлюють кожному конкретному підприємству режими і нормативи скиду забруднюючих речовин у систему каналізації населеного пункту, які не підлягають погодженню з місцевими органами Мінекоресурсів та МОЗ України.

Як встановлено судом, на час укладання сторонами договору № 09036/5-05 від 14.04.2010 р. діяли Правила приймання стічних вод у систему каналізації міста Києва, затверджені розпорядженням Київської міської державної адміністрації від 04.08.2009 року № 876 (далі - місцеві Правила № 876).

Згідно з пунктом 1.7 місцевих Правил № 876 стічні води можуть бути прийняті у міську каналізацію, якщо мережі та споруди абонента, побудовані відповідно до проекту, розробленого згідно з виданими водоканалом ТУ, прийняті в експлуатацію згідно з вимогами Державних будівельних норм, абонентом одержаний дозвіл на скид та укладений договір на послуги водопостачання та водовідведення.

Пунктом 8.1 місцевих Правил № 876 абонент не має право скидати стічні води без одержання умов на скид. За скидання стічних вод без умов на скид (або після закінчення терміну його дії) абонент сплачує в п'ятикратному розмірі тарифу на послугу з водовідведення за весь період його відсутності.

У подальшому Розпорядженням Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 12.10.2011 № 1879 були затверджені Правила приймання стічних вод абонентів у систему каналізації міста Києва (далі - місцеві Правила № 1879), які встановлюють, зокрема, вимоги до абонентів, які скидають стічні води до міської каналізації, регламентують взаємні права та обов'язки абонентів і водоканалу, порядок визначення величини плати за скидання стічних вод у міську каналізацію, порядок контролю за виконанням цих правил, відповідальність та засоби впливу за їх порушення .

Згідно із пунктом 2.4 місцевих Правил № 1879 абоненти зобов'язані, зокрема, отримати умови на скид та відповідно до статей 19, 20 Закону України "Про питну воду та питне водопостачання" укласти договір з водоканалом.

Пунктом 3.3 місцевих Правил № 1879 передбачено, що абоненти зобов'язані отримати у водоканалі умови на скид згідно з додатком 2, які видаються на один рік.

Абонент не має права скидати стічні води без одержання умов на скид. За скидання стічних вод без умов на скид або після закінчення строку їх дії абонент сплачує в п'ятикратному розмірі тарифу на послугу з водовідведення за весь період їх відсутності (пункт 8.1 місцевих Правил № 1879).

Крім того, відповідно до відповідно до Закону України "Про охорону навколишнього природного середовища", Водного кодексу України, Основних напрямів державної політики України у галузі охорони довкілля, використання природних ресурсів та забезпечення екологічної безпеки, затверджених Постановою Верховної Ради України від 5 березня 1998 року № 188/98-ВР, на виконання постанови Кабінету Міністрів України від 1 березня 1999 року № 303 "Про затвердження Порядку встановлення нормативів збору за забруднення навколишнього природного середовища і стягнення цього збору" із змінами і доповненнями розроблено Інструкцію про встановлення та стягнення плати за скид промислових та інших стічних вод у системи каналізації населених пунктів, затверджену наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 19.02.2002 р. № 37 (далі - Інструкція № 37).

Дана Інструкція № 37 встановлює єдиний на території України порядок встановлення та стягнення плати за скиди промислових та інших стічних вод у системи каналізації населених пунктів і поширюється на комунальні підприємства водопровідно-каналізаційного господарства міст і селищ України та інші підприємства, що мають на балансі системи місцевого водопроводу та каналізації (далі - Водоканали), та на всі підприємства, установи, організації незалежно від форм власності й відомчої належності, які скидають свої стічні води в системи каналізації населених пунктів (п. 1.2 Інструкції № 37).

Згідно з п. 2.1 Інструкції № 37 у разі повної відповідності якості та режиму скиду стічних вод місцевим Правилам приймання та умовам укладеного договору підприємства сплачують за послуги водовідведення за тарифом, установленим згідно з чинним законодавством для відповідної категорії абонентів. Обсяги стічних вод підприємств, які підлягають оплаті, визначають згідно з правилами користування. Підприємства, що здійснюють скид та не мають договору (або при закінченні строку його дії), сплачують водоканалу в п'ятикратному розмірі встановленого тарифу за весь обсяг скинутих за час відсутності договору стічних вод відповідно до місцевих правил приймання.

На підставі всіх вищенаведених правових норм суд вважає, що вказана плата за скидання стічних вод є вартістю виконуваних водоканалом послуг з приймання стічних вод.

На виконання зазначених вимог законодавства, що діяло на час укладання договору № 09036/5-05 від 14.04.2010 р., у пункті 4.9 сторони передбачили, що в разі порушення абонентом п.п. 1.1, 1.5 цього договору плата за скид стічних вод без чинного дозволу нараховується у п'ятикратному розмірі тарифу відповідно до вимог місцевих правил приймання. Тобто вказаним пунктом передбачена відповідальність споживача за порушення порядку скиду стічних вод (повинен бути дозвіл на скид).

Відповідно до статті 217 Господарського кодексу України господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції.

Підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинення ним правопорушення у сфері господарювання. (ч. 1 ст. 218 ГК України).

Статтею 235 ГК України передбачено, що за порушення господарських зобов'язань до суб'єктів господарювання та інших учасників господарських відносин можуть застосовуватися оперативно-господарські санкції - заходи оперативного впливу на правопорушника з метою припинення або попередження повторення порушень зобов'язання, що використовуються самими сторонами зобов'язання в односторонньому порядку. До суб'єкта, який порушив господарське зобов'язання, можуть бути застосовані лише ті оперативно-господарські санкції, застосування яких передбачено договором.

Згідно із ч. 2 ст. 237 ГК України порядок застосування сторонами конкретних оперативно-господарських санкцій визначається договором. У разі незгоди з застосуванням оперативно-господарської санкції заінтересована сторона може звернутися до суду з заявою про скасування такої санкції та відшкодування збитків, завданих її застосуванням.

Отже, законом передбачена можливість визначення оперативно-господарської санкції умовами договору. При цьому суд вважає, що передбачена пунктом 4.9 плата за скид стічних вод без чинного дозволу за своєю правовою природою є саме оперативно-господарською санкцією, тобто платою, передбаченою договором за недотримання абонентом умов п.п. 1.1, 1.5 договору № 09036/5-05 від 14.04.2010 р., а не тарифом, встановленим ПАТ "АК "Київводоканал" за послуги з водовідведення та водопостачання.

Отже, доводи позивача щодо невідповідності вказаного пункту Закону України "Про ціни і ціноутворення", Закону України "Про природні монополії", Закону України "Про державне регулювання у сфері комунальних послуг", Положенню про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, затвердженому Указом Президента України № 715 від 10.09.2014 р., є необгрунтованими, оскільки санкція, визначена п. 4.9 договору, не є вартістю послуги, яка надається відповідачем, а отже, Закон України "Про ціни і ціноутворення" та Закон України "Про природні монополії" не регулюють спірні правовідносини сторін при визначенні оперативно-господарської санкції за порушення умов договору.

Вказаний висновок зроблений Вищим господарським судом України у постанові від 15.11.2016 р. у справі № 910/5837/16.

Стосовно нарахування податку на додану вартість на плату, визначену пунктом 4.9 договору, що на думку позивача виключає віднесення останньої до штрафних санкцій, суд зазначає, що плата за скид без дозволу не є штрафом (адміністративно-господарською санкцією) в розумінні ст.ст. 238-241 ГК України, а є оперативно-господарською санкцією, що має іншу правову природу, відмінну від адміністративно-господарської санкції (ст. 237 ГК України). При цьому базою для розрахунку вказаної господарсько-правової санкції взято тариф (вартість) послуги за скид стічних вод.

Відповідно до пункту 188.1 статті 188 Податкового кодексу України до бази оподаткування ПДВ, яка визначена з постачання товарів/послуг виходячи з їх договірної вартості, включаються будь-які суми коштів вартості матеріальних і нематеріальних активів, що передаються платнику податку безпосередньо покупцем або через будь-яку третю особу в зв'язку з компенсацією вартості товарів (послуг).

Отже, оскільки передбачена п. 4.9 оперативно-господарська санкція вираховується виходячи з вартості послуги (скид стічних вод), то ця вартість (тариф) оподатковується податком на додану вартість.

Окрім вказаного суд звертає увагу, що підписуючи договір № 09036/5-05 від 14.04.2010 р., позивач фактично погодився з погодженими сторонами умовами, в тому числі із п. 4.9 договору.

Згідно зі ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до частини 1 ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Свобода договору означає право громадян або юридичних осіб, та інших суб'єктів цивільного права вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості, наданій сторонам, визначати умови такого договору. Однак під час укладення договору, визначаючи його умови, сторони повинні дотримуватись нормативно-правових актів.

Свобода договору передбачає можливість укладати не лише ті договори, які передбачені нормами чинного цивільного законодавства, а й ті, які законом не передбачені, але в такому разі такий договір не повинен суперечити законодавству. Також принцип свободи договору полягає в можливості особи вільно обирати контрагента.

Отже, судом встановлено, що договір № 09036/5-05 від 14.04.2010 р. був укладений між ТОВ "Теллавіт" та ПАТ "АК "Київводоканал" за взаємної згоди і за відсутності законодавчих заборон на укладення таких угод, а передбачена пунктом 4.9 договору плата за скид стічних вод без чинного дозволу прямо передбачена діючим на час укладення договору законодавством.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Обов'язок доказування та подання доказів відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення. Зазначене положення стосується позивача, який мав би довести наявність тих обставин, на підставі яких він звернувся до суду з позовними вимогами, що ним зроблено не було.

Отже, зважаючи на встановлені обставини справи та враховуючи положення законодавства, що діяло на час укладання договору № 09036/5-05 від 14.04.2010 р., суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання п. 4.9 цього договору недійсним. За таких обставин суд відмовляє у задоволенні позовних вимог ТОВ "Теллавіт".

Щодо заяви представника відповідача про застосування строків позовної давності, наслідки якого передбачені статтею 267 Цивільного кодексу України, суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 2.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 29.05.2013 р. "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

За таких обставин, зважаючи на той факт, що судом не встановлено порушень прав та інтересів позивача, строк позовної давності в даному випадку не застосовується.

Згідно статті 49 ГПК України витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 49, 32 - 34, 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В:

Відмовити у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю "Теллавіт" до Публічного акціонерного товариства "Акціонерна компанія "Київводоканал" про визнання договору частково недійсним.

Рішення ухвалено в нарадчій кімнаті та проголошено його вступну та резолютивну частини в судовому засіданні 19 січня 2017 року.

Повний текст рішення підписаний 25 січня 2017 року.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного господарського суду через господарський суд міста Києва шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня підписання повного тексту рішення.

Суддя Головіна К.І.