ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" січня 2017 р.Справа № 922/210/15

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Прохорова С.А.

при секретарі судового засідання Яковенко Ю.В.

розглянувши справу

за позовом Харківської міської ради Харківської області, м. Харків
до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2, м. Харків
про повернення майна та стягнення 297 840,09 грн.
за участю представників:

позивача - Мех Д.В. за довіреністю №08-11/4548/2-16 від 27.12.2016

відповідача - ОСОБА_1 за довіреністю від 05.11.2016

ВСТАНОВИВ:

Рішенням від 12.03.2015 господарського суду Харківської області по справі №922/210/15, залишеним в силі постановою від 03.06.2015 Харківського апеляційного господарського суду та постановою Вищого господарського суду від 04.11.2015, в задоволенні позову про повернення в натурі територіальній громаді м. Харкова в особі Харківської міської ради безпідставно набутого майна - земельної ділянки площею 0,3440 га, розташованої по АДРЕСА_2 та стягнення з відповідача доходів, отриманих від безпідставно набутого майна в розмірі 297840, 09 грн. відмовлено.

Постановою Верховного суду України від 09 листопада 2016 року були скасовані вищезазначені рішення та направлено справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24 листопада 2016 року, справу було передано до розгляду судді Прохорову С.А.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 25.11.2016 справу № 922/210/15 призначено до розгляду у судовому засіданні з урахуванням обставин, викладених у постанові Верховного Суду України від 09.11.2016.

Розгляд справи було призначено на 21 грудня 2016 року.

Відповідачем було надано до суду відзив на позовну заяву (вх. № 43767 від 21.12.2016) в якому відповідач заперечує проти позовних вимог. Також, відповідач звернувся до суду з клопотанням (вх. № 43766 від 21.12.2016) в якому просить суд припинити провадження по справі на тій підставі, що нежитлові будівлі, які знаходяться на спірній земельній ділянці належать їй на праві власності як фізичній особі, а не як фізичній особі - підприємцю, а тому вважає, що спір не підлягає розгляду в господарських судах.

Розгляд справи було відкладено на 11 січня 2017 року.

Позивач надав до суду пояснення по справі (вх. № 591 від 11.01.2017) та правове обґрунтування позову (вх. № 592 від 11.01.2017), які були досліджені судом та долучені до матеріалів справи.

В судове засіданні, яке розпочалося 11 січня 2017 року було оголошено перерву до 18 січня 2017 року для надання сторонами додаткових пояснень по справі.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримує в повному обсязі та наполягає на їх задоволенні.

Також представник позивача звернувся до суду із заявою (вх. № 1520 від 18.01.2017) про долучення до матеріалів справи доказів, поданих до суду, які досліджені судом та долучені до матеріалів справи.

Відповідач надав суду відзив на пояснення позивача (вх. № 1543 від 18.01.2017), які були досліджені судом та долучені до матеріалів справи.

Представник відповідача проти позову в судовому засіданні заперечував. Просив суд припинити провадження по справі.

Розглянувши клопотання відповідача (вх. № 43766 від 21.12.2016) про припинення провадження по справі, суд встановив наступне.

Відповідно до інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань станом на 10.01.2017 ОСОБА_2 (відповідач по справі) зареєстрована як фізична особа - підприємець з 27.01.2004. Основним видом діяльності є виробництво будівельних виробів і пластмас.

Відповідач використовує земельну ділянку площею 0,3440 га по АДРЕСА_2 для експлуатації та обслуговування нежитлових будівель літ. «Г-1» (виробнича та складська будівля) та літ. «Д-1» (адміністративна будівля), що підтверджується актом обстеження та визначення меж, площі та конфігурації земельної ділянки від 20.08.2014. Тобто, із зазначеного акту обстеження вбачається, що будівлі літ. «Г-1» та літ. «Д-1» використовуються для діяльності, що співпадає з основним видом КВЕД ФОП ОСОБА_2

Відповідно до Роз'яснення Міністерства юстиції України від 14.01.2011 «Статус фізичної особи підприємця: проблеми застосування законодавства» визначено, що згідно з частиною першою статті 128 Господарського кодексу України громадянин визнається суб'єктом господарювання у разі здійснення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи відповідно до статті 58 цього Кодексу. Саме у господарських відносинах фізичні особи - підприємці приймають участь перш за все як підприємці, а не як фізичні особи, та лише на підставі їх реєстрації і внесення відомостей про них до Єдиного державного реєстру юридичних та фізичних осіб - підприємців.

Фізична особа - підприємець в цивільно-господарських відносинах є різностороннім учасником. Принципи здійснення ним підприємницької діяльності роблять його подібним до юридичних осіб, тоді як в приватних відносинах, незважаючи на будь-які зміни в його статусі, він залишається бути громадянином - фізичною особою. Вбачається, що на підставі правила, встановленого у статті 51 Цивільного кодексу України, до фізичних осіб - підприємців слід застосовувати норми спеціального (господарського) законодавства, якщо предметом регулювання безпосередньо є їх підприємницька діяльність.

Таким чином, ФОП ОСОБА_2 зареєстрована як фізична особа - підприємець відповідно до вимог чинного законодавства та здійснює діяльність відповідно до основного виду своєї діяльності.

Також, стосовно клопотання відповідача щодо припинення провадження у справі у зв'язку з тим, що майно належить ОСОБА_2 як фізичній особі, в даному Роз'ясненні зазначено наступне.

Згідно зі статтею 325 Цивільного кодексу України суб'єктами права приватної власності є фізичні та юридичні особи. Фізичні та юридичні особи можуть бути власниками будь-якого майна, за винятком окремих видів майна, які відповідно до закону не можуть їм належати.

При цьому, власник має право використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 320 Цивільного кодексу України).

Відповідно до статті 42 Господарського кодексу України підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб'єктами господарювання (підприємцями).

Між тим, суб'єктами господарювання визнаються, зокрема, громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які зареєстровані відповідно до закону як підприємці, та здійснюють господарську діяльність, реалізуючи господарську компетенцію (сукупність господарських прав та обов'язків), мають відокремлене майно і несуть відповідальність за своїми зобов'язаннями в межах цього майна, крім випадків, передбачених законодавством (стаття 55 Господарського кодексу України).

Враховуючи наведене, чинне законодавство не виділяє такого суб'єкта права власності як фізична особа - підприємець та не містить норм щодо права власності фізичної особи - підприємця. Законодавство лише встановлює, що фізична особа - підприємець відповідає за зобов'язаннями, пов'язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення.

Отже, суб'єктом права власності визнається саме фізична особа, яка може бути власником будь - якого майна, крім майна, що не може перебувати у власності фізичної особи. При цьому, правовий статус фізичної особи - підприємця не впливає на правовий режим майна, що перебуває у його власності.

Таким чином, нерухоме майно має реєструватися за фізичною особою.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 здійснює свою діяльність та виступає в земельних правовідносинах з Харківською міською радою саме як фізична особа-підприємець, про що свідчить заява від ФО-П ОСОБА_2 на адресу Харківської міської ради про надання дозволу на розробку проекту відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,3440 га для експлуатації та обслуговування нежитлових будівель літ. «Г-1» та літ. «Д-1» по вул. Морозова, 13.

Враховуючи викладене вище, суд відмовляє в задоволенні клопотання відповідача про припинення провадження по справі.

Норми ст. 22 Господарського процесуального кодексу України зобов'язують сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

В силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

За висновками суду, в матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, в судові засідання з'являлися повноважні представники сторін які надавали письмові пояснення та заперечення, докази на підтвердження власних правових позицій, внаслідок чого справа може бути розглянута за результатами повного та всебічного розгляду спору.

Стаття 129 Конституції України встановлює, що судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону. Змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості - є однією із основних засад судочинства.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ч. 1 ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

З'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно та повно дослідивши надані учасниками судового процесу докази, враховуючи обов'язкові вказівки викладені у постанові Верховного Суду України від 09.11.2016 суд встановив наступне.

Верховний Суд України у постанові від 09.11.2016 зазначив:

«Вищий господарський суд України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення у справі № 922/210/15 і перевіряючи застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, не врахував, що відповідно до положень статей 2, 43, 54 Господарського процесуального кодексу України господарські суди розглядають справи за позовами суб'єктів господарської діяльності, фізичних осіб, які такими не є, державних та інших органів, які визначають предмет (матеріально-правову вимогу) та підстави (обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, а не самі по собі посилання позивача на певну норму закону) позову.

При цьому господарський суд, з'ясувавши у розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу в обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує у прийнятті рішення саме ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.

Розглянувши позовну вимогу Харківської міської ради Харківської області щодо зобов'язання ФОП ОСОБА_2 повернути в натурі територіальній громаді міста Харків в особі Харківської міської ради безпідставне набуте майно - земельну ділянку площею 0,3440 га по АДРЕСА_2 суд встановив наступне.

Рішенням 10 сесії 6 скликання Харківської міської ради №430/11 від 28.09.2011 р. "Про надання юридичним та фізичним особам у користування земельних ділянок для експлуатації та обслуговування будівель і споруд" (п.32 Додатку 2 до Рішення), ФОП ОСОБА_2 надано в оренду строком до 01.09.2016 р. земельну ділянку загальною площею 0.3440 га по АДРЕСА_2 за рахунок земель промисловості, транспорту, зв'язку, енергетики та іншого призначення в межах, які визначені актом встановлення меж земельної ділянки на місцевості, реєстраційний №435/08 від 14.03.2008 р. (кадастровий номер НОМЕР_1) для експлуатації та обслуговування нежитлових будівель. Цим же рішенням ФОГІ ОСОБА_2 зобов'язано розробити та узгодити у встановленому порядку технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки по АДРЕСА_2 в натурі (на місцевості).

Предметом спору у справі, що розглядається, є вимога Харківської міської ради про стягнення з відповідача суми 297 840,09 грн., яку позивач обґрунтовує як несплачену відповідачем орендну плату за використання земельної ділянки, що перебуває у комунальній власності, без укладення договору оренди, внаслідок чого позивач був позбавлений можливості отримати дохід від здачі спірної земельної На підставі вказаного рішення відповідач замовив у ТОВ "Барвінок ЗЕМ" розробку проекту землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для експлуатації та обслуговування нежитлової будівлі по АДРЕСА_2.

Розробку технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки по АДРЕСА_2 було закінчено лише в 2013 р., у зв'язку з чим 18.11.2013 р. за №2906/7 було отримано витяг №264/13мг з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки.

Встановлені судом обставини справи свідчать, що на спірній земельній ділянці відповідачу на праві приватної власності належать нежитлових будівель літ. "Д-1" площею 38,4 кв. м. та літ. "Г-1" площею 1128,9 кв.м. по АДРЕСА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 17.08.2009р. №2462.

Таким чином, будь-яке переміщення вказаної нерухомості є неможливим без її знецінення (знищення) та зміни її призначення.

Крім того, частиною 1 ст. 16 Цивільного кодексу України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною 2 цієї ж статті визначено способи здійснення захисту цивільних прав та інтересів судом.

За ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а за її ст. 13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред'явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою (Лист Верховного Суду України від 01.04.2014 "Аналіз практики застосування судами ст. 16 Цивільного кодексу України").

Згідно чинного земельного законодавства використання землі здійснюється або на праві власності, або на праві користування земельною ділянкою (в даному випадку - договору оренди земельної ділянки).

Так, у відповідача виникло право власності на нерухомість на підставі цивільно-правових угод.

Відповідно ч. 1 та ч. 2 ст. 120 Земельного кодексу України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Аналогічна позиція відображена в п. 3.4 Постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.05.2011 р. № 6 «Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин» та ст. 377 Цивільного кодексу України.

Також дана позиція підтверджується постановами Верховного Суду України від 24.12.2010 р., 07.07.2015 р. та 30.09.2015 р., в яких викладені правові висновки з приводу застосування ст. 120 Земельного кодексу України та ст. 377 Цивільного кодексу України в аспекті особи, обтяженої обов'язком перераховувати платежі по платі за землю стосовно земельних ділянок зі спорудами та зазначено, що «Виконуючи покладені на Верховний Суд України завдання, у контексті розглядуваних правовідносин, суд виходить із того, що аналіз зазначених норм права дає підстави вважати, що з моменту набуття права власності на жилий будинок (будівлю або споруду) у набувача виникає право (власності чи користування) на земельну ділянку, на якій знаходиться цей об'єкт, а з ним і обов'язок сплачувати земельний податок чи орендну плату.» і «У той же час перевагу мають спеціальні норми, що регулюють випадки набуття права власності на землю чи права користування нею внаслідок придбання споруди, розміщеної на земельній ділянці, за наведених обставин, ст. 120 ЗК України та ст. 377 ЦК України (щодо відносин, які виникли після 1 січня 2004 року).» (номер рішень в Єдиному державному реєстрі судових рішень - 13485869, 13485871 та справа №6-1003цс15).

Таким чином, отримавши у приватну власність нежитлові будівлі: літ.«Д-1» площею 38,4 кв. м. та літ.«Г-1» площею 1128,9 кв. м., розташовані по АДРЕСА_2 ОСОБА_2 одночасно отримала право користування земельною ділянкою площею 0,3440 га, на якій зведені ці нежитлові будівлі в обсязі, необхідному для належного доступу до них та їх утримання.

Укладання договору на право користування земельною ділянкою, його подальша реєстрація передбачена ст. 202 Земельного кодексу України та Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень».

Так, відповідно до зазначених правових норм для реєстрації земельної ділянки зацікавлена особа повинна замовити документацію із землеустрою. Більша частина цієї документації не може бути виготовлена сторонами самостійно. Для її підготовки слід звернутися до відповідної землевпорядної організації, замовити «технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку».

Відповідно ст. 15 Закону України «Про оренду землі», невід'ємною частиною договору оренди землі є: план схема земельної ділянки; кадастровий план з відображенням обмежень; акт визначення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості); акт приймання-передачі земельної ділянки; проект відведення земельної ділянки, тощо.

За ст. 123 Земельного кодексу України надання земельної ділянки державної або комунальної власності у користування здійснюється на підставі рішень органів виконавчої влади або органами місцевого самоврядування. Рішення зазначених органів приймаються на підставі проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок. Особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки.

На підставі рішення 10 сесії 6 скликання Харківської міської ради №430/11 від 28.09.2011 р. «Про надання юридичним та фізичним особам у користування земельних ділянок для експлуатації та обслуговування будівель і споруд» (п.32 Додатку 2 до Рішення), ФОП ОСОБА_2 надано в оренду строком до 01.09.2016 р. земельну ділянку загальною площею 0,3440 га по вул. Морозова, 13 у Комінтернівському районі м. Харкова за рахунок земель промисловості, транспорту, зв'язку, енергетики та іншого призначення в межах, які визначені актом встановлення меж земельної ділянки на місцевості, реєстраційний №435/08 від 14.03.2008 р. (кадастровий номер НОМЕР_1) для експлуатації та обслуговування нежитлових будівель. Цим же рішенням ФОП ОСОБА_2 зобов'язано розробити та узгодити у встановленому порядку технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки по АДРЕСА_2 в натурі (на місцевості).

На підставі даного рішення ФОП ОСОБА_2 замовила у ТОВ «Барвінок ЗЕМ» розробку проекту землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для експлуатації та обслуговування нежитлової будівлі по АДРЕСА_2.

Технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки по АДРЕСА_2 була закінчена в 2013 р.

18.11.2013 р. за №2906/7 було отримано витяг №264/13мг з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки, відповідно якого функціональне використання було визначено як «землі комерційного використання», що не відповідало ні проекту землеустрою, ні рішенню 10 сесії 6 скликання Харківської міської ради №430/11 від 28.09.2011 р. дійсності, оскільки земельна ділянка відноситься до земель промисловості. Дані підстави унеможливили укладання договору оренди земельної ділянки.

Порядок оформлення договорів оренди землі у місті Харкові визначений рішенням 21 сесії Харківської міської ради 6 скликання «Про затвердження Порядку оформлення договорів оренди землі у місті Харкові» від 19.12.2012 р. № 960/12 (далі Порядок).

Відповідно п. 7 Порядку Відділ організації землеустрою та обліку земель управління земельних відносин не пізніше 4 робочих днів з дня отримання справи документації із землеустрою готує проект договору оренди землі, який підлягає попередньому погодженню начальником управління земельних відносин, директором Юридичного департаменту, шляхом візування проекту договору.

Відповідно п.7.2 Порядку, у разі виявлення умов, що суперечать чинному законодавству, підстав для визнання договору недійсним чи інших порушень чинного законодавства при складенні проекту договору оренди землі, Юридичний департамент складає протокол розбіжностей до проекту договору, робить на примірнику проекту договору оренди землі відмітку: «Є зауваження до змісту» та візує його і повертає разом із справою документації із землеустрою супровідним листом до управління земельних відносин із вказівкою про це.

Управління земельних відносин не пізніше 3-х робочих днів з дня отримання проекту договору оренди землі разом із справою документації із землеустрою, в разі наявності зауважень, усуває зауваження до його змісту відповідно до протоколу розбіжностей.

Як вбачається з матеріалів справи, та, що не було спростовано позивачем під час розгляду справи, Харківська міська рада в порушення зазначеного Порядку, не зважаючи на суттєві розбіжності між розробленим ТОВ «Барвінок ЗЕМ» проектом, наданим 18.11.2013 за №2906/7 витягом № 246/13мг з технічної документації про нормативно грошову оцінку земельної ділянки та ухваленим рішенням 10 сесії 6 скликання Харківської міської ради №430/11 від 28.09.2011 р., протокол розбіжностей до проекту договору не склала та з відповідною відміткою на примірнику проекту договору оренди землі разом із справою документації із землеустрою до управління земельних відносин не повернула.

Доказів того, що примірники договору оренди землі було виготовлено та доказів направлення повідомлень про необхідність з'явитися до управління земельних відносин для погодження істотних умов договору оренди землі на адресу ФОП ОСОБА_2 позивачем не надано, у зв'язку з чим можна прийти до висновку, що був порушений п. 8 Порядку.

Всі ці обставини стали підставою звернення до Харківської міської ради з заявою від 25.03.2014 р., з метою обстеження земельної ділянки та усунення розбіжностей.

Рішенням 35 сесії 6 скликання Харківської міської ради №1673/14 від 29.10.2014 «Про надання дозволу на розробку проектів відведення земельних ділянок юридичним та фізичним особам для експлуатації та обслуговування будівель і споруд» (п.15 Додатку до Рішення) ФОП ОСОБА_2 надано дозвіл на розробку проекту відведення земельної ділянки для експлуатації та обслуговування будівель і споруд, а саме на земельну ділянку територіальної громади м. Харкова загальною площею, орієнтовно, 0,3440 га для експлуатації та обслуговування нежитлових будівель літ.«Г-1» (виробничого призначення) та літ.«Д-1» (будівля побутового призначення) по АДРЕСА_2.

На підставі даного рішення ФОП ОСОБА_2 було укладено з ФОП ОСОБА_5 12.11.2014 р. договір №3-013/14 на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для експлуатації та обслуговування нежитлової будівлі по АДРЕСА_2.

В листопаді 2016 року ФОП ОСОБА_2 отримано проект землеустрою щодо відведення меж земельної ділянки для експлуатації та обслуговування нежитлових будівель виробничого признання та будівель побутового призначення по вул.. Морозова, 13 у Слобідському районі м. Харкова, який подано на погодження до ЦНАП 09.11.2016 року.

Висновком про розгляд проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки від 16.11.2016 року № 40/82-16 ФОП ОСОБА_2 даний проект не погоджено.

Таким чином, ФОП ОСОБА_2 вживаються заходи щодо укладення договору користування земельною ділянкою під належним їй нерухомим майном. Втім, право користування земельною ділянкою, яка знаходиться під цією нерухомістю належним чином відповідачем не оформлено, але недотримання порядку оформлення права на земельну ділянку, на якій розташована нерухомість, не може бути підставою для обмеження права відповідача, як власника нерухомості на користування нерухомістю та, як наслідок - земельною ділянкою, на якій вона розташована, оскільки користування нерухомістю неможливе без користування земельною ділянкою.

Зобов'язання відповідача в примусовому порядку звільнити земельну ділянку та передати її в натурі позивачу є порушенням права власності відповідача, гарантованого статтею 41 Конституції України. Зазначені обставини виключають можливість звільнення земельної ділянки під будівлею з посиланням на її самовільне зайняття (Лист Вищого господарського суду від 01.01.2010 "Узагальнення судової практики розгляду господарськими судами справ у спорах, пов'язаних із земельними правовідносинами").

З огляду на наведене, обраний позивачем спосіб захисту у вигляді зобов'язання відповідача повернути земельну ділянку в натурі є неефективним в розумінні Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та фактично не призводить до відновлення його порушених прав, а тому виключає можливість задоволення позовних вимог в цій частині.

Стосовно позовних вимог Харківської міської ради Харківської області про стягнення з ФОП ОСОБА_2 297 840,09 грн. суд зазначає наступне.

Предметом спору у справі, що розглядається, є вимога Харківської міської ради про стягнення з відповідача суми 297 840,09 грн, яку позивач обґрунтовує як несплачену відповідачем орендну плату за використання земельної ділянки, що перебуває у комунальній власності, без укладення договору оренди, внаслідок чого позивач був позбавлений можливості отримати дохід від здачі спірної земельної ділянки в оренду саме відповідачеві, чим позивачеві завдано збитки у виді неодержаної орендної плати за землю, які за визначенням, наведеним у статті 22 Цивільного кодексу України і статті 225 Господарського кодексу України, є збитками у виді упущеної вигоди.

Згідно інформації з реєстру прав власності на нерухоме майно від 18.08.2014 № 25712162 ФО-П ОСОБА_2 є власником нежитлових будівель літ. «Д-1» площею 38,4 кв. м. та літ. «Г-1» площею 1128,9 кв.м. по АДРЕСА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 17.08.2009 №2462.

Відповідач використовує земельну ділянку площею 0,3440 га по вул. Морозова, 134 у м. Харкові для експлуатації та обслуговування нежитлових будівель літ. «Д-1» (адміністративна будівля) та літ. «Г-1» (виробнича та складська будівля), що підтверджується актом обстеження земельної ділянки Департаменту самоврядного контролю за використанням та охороною земель Харківської міської ради від 20.08.2014 р.

Набуття, збереження Відповідачем земельної ділянки є результатом правомірної поведінки набувача, а саме - наслідком придбання ним у власність будівель, які безпосередньо пов'язані із земельною ділянкою.

Саме цей фізичний, матеріальний зв'язок придбаного Відповідачем майна та земельної ділянки є однією з ключових ознак, що вказує на приналежність цього майна до об'єктів нерухомості, а так, й на неможливість існування цих об'єктів нерухомості без використання земельної ділянки.

Як вже зазначалося вище, розташування будівлі на земельній ділянці робить неможливим переміщення будівлі без її знецінення та зміни її призначення як об'єкту цивільних прав (стаття 181 ЦК України).

Наявність на земельній ділянці об'єктів нерухомості, які належать на праві власності відповідачу, робить неможливим використання цієї земельної ділянки територіальною громадою міста Харкова для власних або інших цілей.

Речові права Відповідача на земельну ділянку не зареєстровані, останній не набув належних прав власності або користування щодо земельної ділянки по АДРЕСА_2 а тому використовує земельну ділянку без достатніх правових підстав, що підтверджується листами Управління Держземагентства у м. Харкові Харківської області від 27.08.2014 № 4032/08 та Департаменту земельних відносин Харківської міської ради від 11.09.2014 № 10238/0/225-14.

Речові права Відповідача на земельну ділянку не зареєстровані, останній не набув належних прав власності або користування щодо земельної ділянки по АДРЕСА_2 а тому використовує земельну ділянку без достатніх правових підстав, що підтверджується листами Управління Держземагентства у м. Харкові Харківської області від 27.08.2014 № 4032/08 та Департаменту земельних відносин Харківської міської ради від 11.09.2014 № 10238/0/225-14.

Відповідно до ст. 206 Земельного кодексу України використання землі в Україні є платним. Об'єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону. Статтею 14 Податкового кодексу України визначено, що плата за землю - це загальнодержавний податок, який справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності.

Судом встановлено, що відповідач в період з 01.12.2011 по 30.11.2014 не сплачував за користування земельною ділянкою плату за землю у встановленому законодавчими актами розмірі.

Відповідно до ст. 21 Закону України "Про оренду землі" орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою. Розмір, форма і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Закону України "Про плату за землю").

Згідно зі ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, п. 21 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Федоренко проти України" від 30.06.2006 визначено, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути "існуючим майном" або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні "виправданими очікуваннями" щодо отримання можливості ефективного використання права власності.

Предметом позову в цій справі є стягнення грошових коштів, належних до сплати за користування земельною ділянкою за звичайних умов (в разі оформлення договірних відносин відповідачем у порядку та в строки, визначені зазначеним вище рішенням міської ради), втім не сплачених відповідачем, що пов'язується із втратою позивачем як потерпілою особою цього ж майна (грошових коштів).

Згідно з частинами 1-3 ст. 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Положення цієї глави застосовуються також до вимог про:

1) повернення виконаного за недійсним правочином;

2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння;

3) повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні;

4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Отже, норма статті 1212 Цивільного кодексу України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

Зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Об'єктивними умовами виникнення зобов'язань із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна у іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

За змістом частини першої статті 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Тобто, незалежно від наявності вини в поведінці відповідача, сам факт несплати відповідачем за користування земельною ділянкою, свідчить про втрату позивачем майна, яке у спірних правовідносинах підпадає під вказане вище визначення Європейського суду з прав людини "виправдане очікування" щодо отримання можливості ефективного використання права власності.

При цьому, суд зазначає, що відновлення порушених прав позивача за таких обставин і в такий спосіб не створює для відповідача жодних необґрунтованих, додаткових або негативних наслідків, оскільки предметом позову є стягнення грошових коштів, які останній мав би сплатити за звичайних умов як і фактичний добросовісний землекористувач.

Навіть за умови правомірної поведінки відповідача у спірних правовідносинах, в обраний позивачем спосіб захисту відбувається відновлення справедливої рівноваги між правами та обов'язками сторін спору, встановлення якої ґрунтується на визначеній нормами земельного законодавства умові платності використання земельної ділянки.

Крім того, за приписами п. 4 ч. 3 ст. 1212 Цивільного кодексу України положення цієї глави застосовуються також до вимог про відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Підстави та порядок стягнення коштів, які особа мала б отримати за звичайних умов, втім не отримала, визначені також статтею 22 Цивільного кодексу України та частиною 2 статті 224, статтею 225 Господарського кодексу України, за змістом яких упущеною вигодою вважаються доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене, а друга сторона додержувалася правил здійснення господарської діяльності.

Відповідно до ст. 1166 Цивільного кодексу України України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної особи або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Таким чином, як норми ст. ст. 22, 1166 Цивільного кодексу України , так і ст. 1212 Цивільного кодексу України унормовують відшкодування шкоди, зокрема, у вигляді неодержаних потерпілою особою доходів, що завдана як внаслідок неправомірних дій/бездіяльності, так і внаслідок безпідставного збагачення іншої особи за рахунок безпідставного збереження нею коштів, які належать (мають бути сплачені) цій потерпілій особі.

При цьому, правову кваліфікацію матеріально-правової природи вимоги про стягнення коштів має дати саме суд, виходячи з обставин справи.

Упущеною вигодою за змістом статті 22 Цивільного кодексу України та частини 2 статті 224, статті 225 Господарського кодексу України вважаються доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене, а друга сторона додержувалася правил здійснення господарської діяльності.

Відшкодування збитків (упущеної вигоди) є видом цивільно - правової відповідальності.

Підстави для настання цивільно-правової відповідальності за порушення земельного законодавства встановлено, зокрема, Земельним кодексом України.

За змістом статті 152 Земельного кодексу України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Водночас відповідно до статті 156 Земельного кодексу України власникам землі та землекористувачам відшкодовуються збитки, заподіяні внаслідок, зокрема, неодержання доходів за час тимчасового невикористання земельної ділянки.

Згідно зі статтею 157 Земельного кодексу України відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам здійснюють юридичні особи, які використовують земельні ділянки, а також юридичні особи, діяльність яких обмежує права власників і землекористувачів. Порядок визначення та відшкодування збитків власникам землі і землекористувачам встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до пункту 3 Порядку визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19 квітня 1993 року № 284, відшкодуванню підлягають збитки власників землі та землекористувачів, у тому числі орендарів, включаючи і неодержані доходи, якщо вони обґрунтовані.

Вирішуючи цей спір, необхідно брати до уваги загальні положення статті 22, глави 82 Цивільного кодексу України.

Так, згідно зі статтею 22 Цивільного кодексу України збитками є:

1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);

2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Статтею 1166 Цивільного кодексу України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Отже, відповідальність за завдану шкоду може наставати лише за наявності підстав, до яких законодавець відносить наявність шкоди, протиправну поведінку заподіювача шкоди, причинний зв'язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача і вину. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.

Для застосування такого заходу відповідальності як відшкодування шкоди слід встановити як наявність у діях винної особи усіх чотирьох елементів складу цивільного правопорушення (протиправної поведінки), так і ступінь вини у розумінні статті 1193 Цивільного кодексу України.

Слід зазначити, що склад цивільного правопорушення у діях ФОП ОСОБА_2 полягає у наявності усіх чотирьох елементів:

Протиправної поведінки - (поведінка особи, яка порушує приписи закону чи іншого нормативного акта, або виявилася у невиконанні чи неналежному виконанні договірного зобов'язання) використання Відповідачем земельної ділянки по АДРЕСА_2 без державної реєстрації права оренди на вказану земельну ділянку, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкту нерухомого майна від 10.01.2017 № 77914416.

Збитків - (зменшення або втрата майнового блага): нанесення Відповідачем матеріальної шкоди Харківській міській раді (ненадходження до місцевого бюджету плати за землю у розмірі орендної плати), що підтверджується розрахунком збитків, зробленим відповідно до вимог чинного законодавства та рішень сесій Харківської міської ради.

Причинного зв'язку між протиправною поведінкою та збитками - (протиправна дія та бездіяльність Відповідача є причиною, а збитки, що виникли у потерпілої особи (Позивача), - наслідком протиправної поведінки Відповідача: використання Відповідачем земельної ділянки по АДРЕСА_2 без правовстановлюючих документів та, як наслідок, несплата ФО-П ОСОБА_2 плати за землю у вигляді орендної плати, що підтверджується копією листа Основ'янської ОДПІ м. Харкова від 15.09.2014 № 5804/9/20-38-15-03-16, який міститься у матеріалах даної справи.

Вини - (психічне ставлення Відповідача до своєї протиправної поведінки та її наслідків): свідоме не оформлення Відповідачем права на земельну ділянку за вищевказаною адресою, про що свідчить обов'язкове до виконання рішення Харківської міської ради від 28.09.2011 р. № 430/11 про надання Відповідачу в оренду земельної ділянки по вул. Морозова, 13 загальною площею 0,3440 га для експлуатації та обслуговування нежитлових будівель до 01.09.2016.

Крім того, позиція Харківської міської ради підтверджується постановою Вищого господарського суду України від 17.11.2016 у справі № 922/1255/15.

З урахуванням викладеного, а також встановлення судом всіх обставин справи, необхідних для вирішення спору, зокрема, щодо несплати коштів за користування земельною ділянкою за період з 01.12.2011 по 30.11.2014, суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги в цій частині та стягнути з відповідача на користь позивача 297840,09 грн. збитків у вигляді доходів, отриманих від безпідставно набутого майна.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати зі сплати судового збору покладаються на сторін пропорційно задоволених вимог.

Враховуючи викладене та керуючись статтями 1, 4, 12, 22, 33, 34, 43, 44, 49, 77, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 (61072, АДРЕСА_1, код ЄДРПОУ НОМЕР_2) на користь Харківської міської ради Харківської області (61003, м. Харків, пл. Конституції, 7, , рах. 0002 в ГУДКСУ у Харківській області, МФО 851011, , код платежу 24062200) - 297 840,09 грн. збитків у вигляді доходів, отриманих від безпідставно набутого майна.

Стягнути з Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 (61072, АДРЕСА_1, код ЄДРПОУ НОМЕР_2) на користь Харківської міської ради Харківської області (61003, м. Харків, пл. Конституції, 7, ) - 5 956,80 грн. судового збору.

Видати накази після набрання рішенням законної сили.

В решті позову відмовити.

Повне рішення складено 23.01.2017 р.

На рішення господарського суду, яке не набрало законної сили, сторони мають право подати апеляційну скаргу, протягом десяти днів з дня прийняття (підписання) рішення через місцевий господарський суд.

Суддя С.А. Прохоров