РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.01.2017Справа №910/21361/16

За позовомРегіонального відділення Фонду державного майна України по Київській області
до Приватного акціонерного товариства «Телесистеми України»
простягнення 46 671,17 грн.
суддя Пукшин Л.Г.

Представники:

від позивача Котовський В.М. - представник за довіреністю № 12 від 19.01.2017
від відповідача не з'явився

У судовому засіданні 25.01.2017 в порядку ст. 85 ГПК України, було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Обставини справи:

Регіональне відділення Фонду державного майна України по Київській області звернулось до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Приватного акціонерного товариства «Телесистеми України» про стягнення 46 671,17 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що відповідач в порушення умов укладеного між сторонами договору оренди № 857 від 22.07.2009 належним чином не виконав свої зобов'язання щодо вчасної сплати орендних платежів, у зв'язку з чим позивачем було нараховано штрафні санкції за прострочення виконання грошового зобов'язання у вигляді пені - 28 861,00 грн. та штрафу - 17 810,17 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 24.11.2016 порушено провадження у справі № 910/21361/16 за вказаною позовною заявою та призначено розгляд справи в судовому засіданні на 14.12.2016.

13.12.2016 через загальний відділ діловодства господарського суду надійшли документи позивача на виконання вимог ухвали суду від 24.11.2016.

14.12.2016 до канцелярії господарського суду надійшов письмовий відзив ПрАТ "Телесистеми України", відповідно до якого відповідач заперечує проти позову та просить суд відмовити в його задоволенні, оскільки вимоги позивача про стягнення пені, нарахованої за період до 21.11.2015 року, не можуть бути задоволенні у зв'язку зі спливом строку позовної давності передбаченої п. 1. ч. 1 ст. 258 Цивільного кодексу України.

Крім того, відповідач також заперечує щодо стягнення штрафу у розмірі 17 810,17 грн., оскільки станом на дату заявлення таких вимог договір припинив свою дію, орендоване майно повернуто в повному обсязі за актом приймання-передачі від 30.06.2013, а тому позивачем пропущено строк для задоволення таких вимог.

У судовому засіданні, призначеному на 14.12.2016, представник позивача заявив усне клопотання про відкладення розгляду справи для можливості ознайомитись з відзивом відповідача.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.12.2016 розгляд справи в порядку ст. 77 ГПК України було відкладено на 25.01.2017.

24.01.2017 через загальний відділ діловодства господарського суду надійшли письмові пояснення позивача, відповідно до яких позивач зазначає, що згідно умов договору сторони погодили нарахування пені протягом усього періоду прострочення зобов'язання, а тому є підстави для стягнення її з відповідача у повному обсязі. Крім того, позивач не погоджується із запереченнями відповідача щодо відсутності підстав для нарахування штрафу, оскільки нарахування було здійснено одноразово та під час дії договору 21.10.2016.

У судове засідання, призначене на 25.01.2017, з'явився представник позивача, який підтримав позовні вимоги та надав усні пояснення по суті спору.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про дату та час проведення судового засідання був повідомлений належним чином.

При цьому, судом враховано, що відповідно до п. 3.9. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", розпочинаючи судовий розгляд, суддя має встановити, чи повідомлені про час і місце цього розгляду особи, які беруть участь у справі, але не з'явилися у засідання.

У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Зважаючи на те, що неявка представника відповідача не перешкоджає всебічному, повному та об'єктивному розгляду всіх обставин справи, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами в порядку ст. 75 ГПК України.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представника позивача, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив.

22 липня 2009 року між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Київській області (далі - позивач, орендодавець), Державним підприємством «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» (надалі- балансоутримувач) та Закритим акціонерним товариством «Телесистеми України» (надалі- відповідач,орендар) було укладено договір оренди нерухомого майна, що належить до державної власності № 857 (надалі - договір), відповідно до предмету якого орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування частину даху будівлі профілакторію площею 20,00 кв.м. (надалі - майно), що знаходиться на балансі балансоутримувача та розміщене за адресою: 08307, Київська обл., м. Бориспіль, аеропорт (п. п. 1.1., 1.2. договору).

Згідно п. 2.1. договору орендар вступає в строкове платне користування майном у термін, вказаний у договорі, але не раніше дати підписання сторонами цього договору та Акту приймання-передачі майна.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно Акту приймання-передачі від 22.07.2009 вказане майно було передано балансоутримувачем у користування орендаря.

18.03.2010 Додатковою угодою № 1 до договору було змінено назву орендаря на Приватне акціонерне товариство «Телесистеми України» у зв'язку з приведенням у відповідність назви орендаря відповідно до ч. 5 розділу XVII Закону України «Про акціонерні товариства».

Відповідно до п. 14.1. договору встановлено, що цей договір укладається строком на один рік, що діє з 22.07.2009 по 21.07.2010 включно.

Додатковими угодами до договору термін дії договору оренди було неодноразово продовжено до 18.07.2015 включно.

Згідно п. 14.2 договору передбачено, що умови договору зберігають силу протягом всього терміну дії договору, в тому числі у випадках, коли після його укладення, законодавством встановлено правила, що погіршують становище орендаря, а в частині зобов'язань орендаря щодо орендної плати - до виконання зобов'язань.

30.06.2013 сторонами було підписано та скріплено печатками Акт передачі- приймання орендованого майна, відповідно до якого орендар передав, а балансоутримувач прийняв частину орендованого майна загальною площею 8,20 кв.м.

Інша частина орендованого майна загальною площею 11,2 кв.м. була прийнята сторонами за Актом передачі- приймання від 12.07.2016.

Згідно з п. 3.1. договору оплата здійснюється орендарем з дати підписання балансоутримувачем і орендарем Акту приймання-передачі майна в оренду і припиняється з дати фактичного звільнення орендарем майна, що підтверджується підписанням балансоутримувачем і орендарем Акту передачі-прийняття.

У відповідності до п. 3.5 договору орендна плата перераховується до державного бюджету та Балансоутримувачу у співвідношенні 70 % до 30 %, щомісяця не пізніше 15 числа місяця відповідно до пропорцій розподілу, установлених КМУ і чинних на кінець періоду, за який здійснюється платіж, згідно з рахунком-фактурою, який надає відповідачу позивач.

Додатковою угодою № 3 від 20.12.2013 сторони змінили орендну ставку з 30% на 40 % та домовились, що така умова застосовується до відносин між ними, що виникли до її укладення, а саме з 20.09.2011.

За умовами п. 5.4. договору відповідач зобов'язаний з 10 числа місяця, що слідує за звітним, самостійно одержувати в бухгалтерії позивача рахунок та акт приймання-здачі виконаних послуг. Сплата рахунку здійснюється відповідачем до 15 числа того ж місяця. Підписаний акт приймання-здачі виконаних послуг відповідач зобов'язаний повернути в бухгалтерію позивача протягом 5 днів з дати його отримання. Якщо протягом 5 днів акт приймання-здачі виконаних послуг не буде повернутий позивачу, він вважається підписаним сторонами.

Як передбачено сторонами у п. 3.7 договору орендна плата, перерахована несвоєчасно або не в повному обсязі, підлягає індексації і стягується до бюджету та Балансоутримувачу у визначеному пунктом 3.5. співвідношенні відповідно до чинного законодавства України з урахуванням пені в розмірі подвійної облікової ставки національного банку України на дату нарахування пені від суми заборгованості, з урахуванням індексації, за кожен день прострочення, включаючи день оплати.

У разі, якщо на дату сплати орендної плати заборгованість за нею становить загалом не менше ніж три місяці, відповідач також сплачує штраф у розмірі 21 % від суми заборгованості (п. 3.11 договору в редакції додаткової угоди № 4 ).

Спір у даній справі виник у зв'язку з тим, що відповідач всупереч умовам договору оренди № 857 від 22.07.2009 належним чином не виконав зобов'язання щодо оплати орендних платежів, внаслідок чого останньому було нараховано штрафні санкції за прострочення грошового зобов'язання, а саме: пеню у розмірі 28 861,00 грн. та штраф у розмірі 17 810,17 грн.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Укладений договір за своєю правовою природою є договором оренди, а відтак між сторонами виникли правовідносини, що регулюються Главою 58 Цивільного кодексу України та Главою 30 Господарського кодексу України, Законом України "Про оренду державного та комунального майна".

Відповідно до ст. 2 Закону України "Про оренду державного і комунального майна" визначено, що орендою є засноване на договорі строкове платне користування майном, необхідним орендареві для здійснення підприємницької та іншої діяльності. Державну політику у сфері оренди здійснюють, зокрема, Фонд державного майна України, його регіональні відділення та представництва - щодо державного майна.

Згідно із ч. 1 ст. 283 Господарського кодексу України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

Відповідно до ч. 3 ст. 285 Господарського кодексу України орендар зобов'язаний берегти орендоване майно відповідно до умов договору, запобігаючи його псуванню або пошкодженню, та своєчасно і в повному обсязі сплачувати орендну плату.

Строки внесення орендної плати визначаються в договорі (ч. 4 ст. 286 Господарського кодексу України).

Як встановлено у п. 3.5. договору орендна плата перераховується до Державного бюджету України щомісяця не пізніше 15 числа.

Відповідно до ч. 3 ст. 18 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" орендар зобов'язаний вносити орендну плату своєчасно і у повному обсязі.

Частиною 1 статті 19 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" передбачено, що орендар за користування об'єктом оренди вносить орендну плату незалежно від наслідків господарської діяльності.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Судом встановлено, що під час дії договору відповідач належним чином не здійснював оплату орендних платежів, внаслідок чого, станом на момент передачі відповідачем предмету оренди за Актом передачі-приймання орендованого майна від 12.07.2016 у останнього утворилась заборгованість перед позивачем.

За умовами договору сторони передбачили, що у разі припинення (розірвання) договору оренди орендар сплачує орендну плату до дня повернення майна за Актом передачі -приймання майна включно. Закінчення строку дії договору не звільняє орендаря від обов'язку сплати заборгованості за орендною платою, якщо така виникла, у повному обсязі, ураховуючи санкції, до державного бюджету та балансоутримувачу (п. 3.10. договору).

Як вбачається з матеріалів справи, повна оплата заборгованості по орендній платі за договором оренди № 857 від 22.07.2009 року у розмірі 84 810,31 грн. була здійснена Приватним акціонерним товариством «Телесистеми України» лише 28.10.2016, тобто, з пропущенням строку оплати, який встановлений у п. 3.5. договору.

У зв'язку з неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов'язань за договором, позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь 28 861,00 грн. - пені та 17 810,17 грн. - штрафу.

Враховуючи, що відповідач своїми діями порушив зобов'язання за договором (ст. 610 Цивільного кодексу України), то він вважається таким, що прострочив виконання (ст. 612 Цивільного кодексу України), тому є підстави для застосування відповідальності, встановленої договором та законом.

Штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання (частина 1 статті 230 Господарському кодексі України).

Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, якими зокрема є сплата неустойки.

Згідно з статтею 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

У відповідності до частини 2 статті 551 Цивільного кодексу України якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі. Сторони можуть домовитися про зменшення розміру неустойки, встановленого актом цивільного законодавства, крім випадків, передбачених законом.

Згідно п. 3.7 договору сторони передбачили, що орендна плата, перерахована несвоєчасно або не в повному обсязі, підлягає індексації і стягується до бюджету та Балансоутримувачу у визначеному пунктом 3.5 співвідношенні відповідно до чинного законодавства України з урахуванням пені в розмірі подвійної облікової ставки національного банку України на дату нарахування пені від суми заборгованості, з урахуванням індексації, за кожен день прострочення, включаючи день оплати.

Відповідно до ч. 6 статті 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня коли зобов'язання мало бути виконано.

В пункті 2.5. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 року "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" зазначено, що: "Щодо пені за порушення грошових зобов'язань застосовується припис частини шостої статті 232 ГК України. Даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов'язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов'язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. Необхідно також мати на увазі, що умова договору про сплату пені за кожний день прострочення виконання зобов'язання не може розцінюватися як установлення цим договором іншого, ніж передбачений частиною шостою статті 232 ГК України, строку, за який нараховуються штрафні санкції".

Статтями 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" від 22.11.96 р. № 543-96-ВР (з змінами), платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочення платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Таким чином за розрахунком суду, вимога позивача щодо стягнення пені підлягає частковому задоволенню у розмірі 594,69 грн., що нарахована в період з 16.11.2013 по 15.05.2014, в іншій частині позовних вимог про стягнення 28 266,31 грн. пені слід відмовити.

Що стосується заявленої позивачем вимоги про стягнення штрафу у розмірі 17 810,17 грн. суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 3.11. договору (в редакції додаткової угоди № 4 ) у разі, якщо на дату сплати орендної плати заборгованість за нею становить загалом не менше ніж три місяці, відповідач також сплачує штраф у розмірі 21 % від суми заборгованості.

Суд зазначає, що одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання за договором, штрафу та пені не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 ЦК України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 ГК України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.

Аналогічна правова позиція відображена у постановах Верховного Суду України від 09.04.2012 р. № 3-88гс11, від 28.02.2011 у справі № 23/225 та від 27.04.2012 у справі №06/5026/1052/2011, та є обов'язковою відповідно до приписів ст. 111-28 ГПК України.

Дії відповідача є порушенням умов договору, що є підставою для застосування відповідальності (стягнення неустойки (штраф та пеня)) відповідно до пунктів 3.7, 3.11. договору та захисту майнових прав та інтересів позивача, відповідно до норм статей 549 Цивільного кодексу України.

Суд перевіривши розрахунок штрафу у розмірі 17 810,17 грн., визнає його арифметично вірним та обґрунтованим, а вимоги в цій частині такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

Заперечення відповідача щодо пропущення позивачем строку для заявлення вимог в частині стягнення штрафу, у зв'язку з припинення дії договору та поверненням орендованого майна, не приймаються судом до уваги з огляду на наступне.

Відповідно до п. 3.10. договору сторони передбачили, що у разі припинення (розірвання) договору оренди орендар сплачує орендну плату до дня повернення майна за Актом передачі -приймання майна включно. Закінчення строку дії договору не звільняє орендаря від обов'язку сплати заборгованості за орендною платою, якщо така виникла, у повному обсязі, ураховуючи санкції, до державного бюджету та балансоутримувачу.

Як встановлено судом, повна передача орендованого приміщення була здійснена відповідачем 12.07.2016 за Актом передачі-приймання орендованого майна, а повна оплата заборгованості по орендній платі лише 28.10.2016.

З огляду на вищезазначене та з урахуванням п. 3.10. договору, нарахований 21.10.2016 штраф у розмірі 21 % від суми заборгованості не звільняє відповідача від його сплати.

Стосовно заявленої відповідачем позовної давності щодо нарахування пені в період з 16.11.2013 по 20.11.2016, суд зазначає наступне.

Стаття 256 Цивільного кодексу України визначає, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно з ст. 253 Цивільного кодексу України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язують його початок.

Відповідно до ст. 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Статтею 258 Цивільного Кодексу України передбачено, що для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.

Частиною 2 вказаної норми ЦК України встановлено, що позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до п. 2.2 Постанови пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 29.05.2013р. "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" за змістом частини 1 ст. 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Суд зазначає, що відповідно до ст. 264 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Пунктом 4.4.1 Постанови пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 29.05.2013 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" у дослідженні обставин, пов'язаних із вчиненням зобов'язаною особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку (частина перша статті 264 ЦК України), господарському суду необхідно у кожному випадку встановлювати, коли конкретно вчинені боржником відповідні дії, маючи на увазі, що переривання перебігу позовної давності може мати місце лише в межах строку давності, а не після його спливу. До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати: визнання пред'явленої претензії; зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. При цьому якщо виконання зобов'язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу. Вчинення боржником дій з виконання зобов'язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності, лише за умови, коли такі дії здійснено уповноваженою на це особою, яка представляє боржника у відносинах з кредитором у силу закону, на підставі установчих документів або довіреності.

Правила переривання перебігу позовної давності (стаття 264 ЦК України) застосовуються господарським судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останній є докази, що підтверджують факт такого переривання.

Дослідивши розрахунок заборгованості за договором оренди № 857 від 22.07.2009 та довідку про стан надходження орендної плати, суд встановив, що в період з грудня 2014 року по січень 2016 року відповідач майже щомісячно здійснював часткову проплату заборгованості, а 28.10.2016 здійснив повне погашення боргу за договором, тобто, дані виплати відображають факт визнання відповідачем заборгованості за договором та свідчать про переривання перебігу строку позовної давності.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

З огляду на вищенаведене та доведення факту несвоєчасності виконання грошового зобов'язання за договором оренди нерухомого майна, що належить до державної власності № 857 від 22.07.2009, вимоги позивача про стягнення з відповідача пені та штрафу підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до вимог ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи викладене та керуючись ст. 32, 33, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Телесистеми України» (02154, м. Київ, Русанівський бульвар, буд. 7, ідентифікаційний код 22599262) на користь Регіонального відділення Фонду державного майна України по Київській області в дохід Державного бюджету України (одержувач: ГУ ДКСУ у Київській області, р/р 0001, МФО 821018, ідентифікаційний код 1928107) 594 (п'ятсот дев'яносто чотири) грн. 69 коп. - пені, 17 810 ( сімнадцять тисяч вісімсот десять) грн. 17 коп. - штрафу та 543 (п'ятсот сорок три) грн. 42 коп. - судового збору.

3. В іншій частині позовних вимог відмовити.

4. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 26.01.2017

Суддя Пукшин Л.Г.