ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

31.01.2017 Справа № 904/10449/16

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "УКР ОПТ ТОРГ ЛТД", м. Біла Церква, Київська область

до Товариства з обмеженою відповідальністю "ОСОБА_1 ПЛЮС", м. Дніпро

про стягнення 460 487,47 грн.

Суддя Золотарьова Я.С.

Представники:

від позивача: ОСОБА_2 - представник (дов. б/№ від 01.11.2016)

від відповідача: ОСОБА_3- представник (дов. № 280 від 01.12.2016)

СУТЬ СПОРУ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "УКР ОПТ ТОРГ ЛТД" звернулось до господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "ОСОБА_1 ПЛЮС" про стягнення заборгованість у розмірі 460487,47 грн., за договором № 10/27 від 20.09.2016, з яких 455 495,00 основна заборгованість, 4 542,47 грн. пеня.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем своїх зобов'язань за спірними договором № 10/27 від 20.09.2016, в частині передачі у власність позивача дизельного палива та бензину, оплаченого позивачем, за скретч-картками придбаними у відповідача.

Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 21.11.2016, порушено провадження у справі, а розгляд призначено на 05.12.2016.

02.12.2016 представник відповідача подав через канцелярію суду клопотання про долучення документів до матеріалів справи.

В межах строків встановлених ст. 69 ГПК України, розгляд справи було відкладено з 05.12.2016 до 20.12.2016.

15.12.2016 позивач подав до суду заяву про збільшення розміру позовних вимог, в якій просив суд стягнути з відповідача на користь позивача загальну суму боргу 491853,64 грн., що складається із 468 715,00 грн. - основна сума боргу, 14701,77 грн. - пені та 8 436,87 грн. - інфляційного збільшення (а.с.89-91).

На підставі ст. 22 ГПК України, заява позивача про збільшення розміру позовних вимог, прийнята судом до розгляду.

Таким чином, судом розглядаються вимоги позивача про стягнення з відповідача загальної суми боргу 491853,64 грн., що складається із 468 715,00 грн. - основна сума боргу, 14701,77 грн. - пені та 8 436,87 грн. - інфляційного збільшення.

20.12.2016 відповідач подав через канцелярію суду відзив на позовну заяву, у якому проти позову заперечував у повному обсязі, просив суд у задоволенні позову відмовити, посилаючись на те, що позивачем не було доведено належними доказами факт неможливості отримання нафтопродуктів за зазначеними у позовній заяві скретч-картками (а.с. 97-98).

В межах строків встановлених ст. 69 ГПК України, в судовому засіданні було оголошено перерву з 20.12.2016 до 17.01.2017.

16.01.2017 відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що позивачем не було доведено факту відмови у відпуску товару безпосередньо за кожною скретч-карткою. Також, відповідач заперечив проти нарахованих пені та інфляційних втрат, посилаючись на те, що спірна заборгованість є не грошовим зобов'язанням, а тому інфляційні втрати та пеня, нарахована позивачем, безпідставно. Просив суд у задоволенні позову відмовити (а.с.101-103).

17.01.2017 представник позивача подав до суду клопотання про долучення документів до матеріалів справи.

Відповідач подав через канцелярію суду клопотання про продовження строку вирішення спору на 15 днів.

Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 17.01.2017, продовжено строк вирішення спору на 15 днів до 02.02.2017, а розгляд справи відкладено на 31.01.2017.

25.01.2017 позивач подав через канцелярію суду пояснення по справі, в яких вказав, що у тексті позовної заяви (у нумерації скретч-карток) позивачем було допущено помилку та включено до позовної заяви скретч-картки які вже були використані, в зв'язку з чим позивач вказує, що замість скретч-карток № № 6, 8, 6 необхідно вважати скретч-картки за № № 6 та 57, які були отримані за видатковою накладною № 0027/0000129 від 01.11.2016. Також, у своїх поясненнях позивач вказав на допущену помилку нумерації скретч-карток отриманих за видатковою накладною №0027/0000107 від 25.10.2016.

30.01.2017 позивач в судовому засіданні підтримав позовні вимоги у повному обсязі, просив суд позов задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечував, просив суд в задоволенні позову відмовити.

Згідно зі статтею 85 Господарського процесуального кодексу України у судовому засіданні 31.01.2017 було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення представників позивача та відповідача, господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

20.09.2016 між Товариством з обмеженою відповідальністю "УКР ОПТ ТОРГ ЛТД" (покупець-позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "ОСОБА_1 ПЛЮС" (постачальник-відповідач) було укладено договір № 10/27, відповідно до умов якого постачальник приймає на себе зобов'язання передати покупцю у власність товари, а покупець зобов'язується платити і прийняти вказаний товар.

Пунктами 1.2, 1.3., 1.4., 1.5 договору встановлено: найменування товару - згідно накладних на товар; одиниця вимірювання - літр; кількість - згідно накладних на товар; відпуск товару з АЗС здійснюється за довірчими документами (скретч-картки) на отримання товару відповідно до "Правил роздрібної торгівлі нафтопродуктами" затверджених Постановою Кабінету Міністрів України №1442 від 20.12.1997.

Пунктом. 4.1 договору визначені наступні умови оплати: 100% попередня оплата протягом 1-го банківського дня з моменту оформлення постачальником рахунку.

Відповідно до п. 4.4 договору, після оплати товару на протязі 5-ти робочих днів постачальник зобов'язаний передати покупцю, а покупець зобов'язаний отримати від постачальника довірчі документи (талони пластикові, паперові або паливні скретч-картки) на придбану кількість ПММ, як підтвердження здійснення оплати товару.

Згідно п. 4.5 договору постачальник зобов'язується видати довірчі документи представнику покупця, за умови надання представником довіреності на отримання товару, що скріплена підписом та печаткою (за умови її наявності у сторони) покупця, та видаткову накладну на товар.

Передача покупцю товару за договором здійснюється на АЗС постачальника шляхом заправки автомобілів покупця при пред'явленні довіреними особами покупця скретч-карт (п. 5.2.1 договору).

Скретч-картка є підставою для видачі (заправки) з АЗС вказаного у карті об'єму і марки товару, після чого всі обов'язки сторін по погашених скретч-картках вважаються виконаними, при цьому постачальник не може передати покупцю товар іншої марки чи в кількості меншій, ніж зазначено в скретч-картці (п. 5.2.2 договору).

За умовами п. п. 10.1, 10.2 договору, цей договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту підписання сторонами та його скріплення печатками сторін (за умови наявності печатки у сторони); даний договір укладено терміном на 1 рік. У випадку якщо жодна зі сторін письмово не виявила бажання припинити його дію, даний договір вважається пролонгованим на наступний рік на тих же умовах.

На виконання умов укладеного договору відповідач передав, а позивач прийняв та оплатив товар на загальну суму 2 714 215 грн. 00 коп., про що свідчать наявні в матеріалах справи видаткові накладні та специфікації відпущених скретч - карток на нафтопродукти (а.с.15-39,115-121). За вказаними видатковими накладними та згідно специфікацій відпущених скретч-карток на нафтопродукти по купюрах до видаткових накладних, позивачем було отримано скретч-картки.

Позивач вказує, що по скретч-карткам на загальний об'єм 22 270 літрів, з яких 990 літрів дизельного палива, 7 460 літрів бензину А-95, 13 820 літрів бензину А-92, представникам позивача було відмовлено у відпуску пального, про що свідчать надані позивачем квитанції про відхилення заблокованих карток (а.с.52-71). Загальна сума придбаних та непрацюючих скретч-карток складає 468 715 грн. 00 коп.

07.11.2016 позивачем на адресу відповідача було направлено лист № 78/07 з переліком заблокованих скретч-карток, та з вимогою усунення причин, що не дозволяють використовувати скретч-картки або повернути сплачені за скретч-картки грошові кошти (а.с.13-14).

Відповідач відповіді на вищевказаний лист не надав, вимоги позивача щодо усунення перешкод у користування скретч-картками не виконав, грошові кошти у розмірі 468 715 грн. 00 коп. позивачу не повернув, що і є причиною виникнення цього спору.

Приймаючи рішення, господарський суд виходив з наступного.

Частиною 1 статті 193 Господарського кодексу України передбачено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 1 статті 509 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Частиною 1 статті 265 Господарського кодексу України передбачено, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною 1 статті 712 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною 1 статті 612 Цивільного кодексу України зазначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Господарське зобов'язання виникає, зокрема із господарського договору (стаття 174 Господарського кодексу України).

Статтями 525 та 526 Цивільного кодексу України передбачено, що одностороння відмова вiд зобов'язання або одностороння змiна його умов не допускається, якщо iнше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином вiдповiдно до умов договору та вимог цього Кодексу, iнших актiв цивiльного законодавства.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (стаття 530 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. 1 статті 670 Цивільного кодексу України якщо продавець передав покупцеві меншу кількість товару, ніж це встановлено договором купівлі-продажу, покупець має право вимагати передання кількості товару, якої не вистачає, або відмовитися від переданого товару та його оплати, а якщо він оплачений, - вимагати повернення сплаченої за нього грошової суми.

Згідно ч.2 ст. 693 ЦК України, якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Оскільки оплату вартості товару здійснено, а товар не поставлено, у покупця виникає право вимагати передання оплаченого товару або повернення сплаченої за нього грошової суми.

Факт попередньої оплати за товар з боку позивача доводиться матеріалами справи та не заперечується відповідачем.

Станом на час розгляду справи доказів поставки товару або повернення попередньої оплати у повному обсязі від представників сторін не надійшло.

Посилання відповідача, на недоведеність факту неможливості отримання нафтопродуктів за скретч-картками, суд вважає такими, що спростовуються матеріалами справи, зокрема наявними у справі копіями квитанцій про відхилення заблокованих карток (а.с.52-71). Отже, заперечення відповідача є безпідставними.

З урахуванням викладеного, господарський суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача щодо стягнення з відповідача суми попередньої оплати за нафтопродукти у розмірі 468 715,00 грн. підлягають задоволенню.

Відповідно до положень ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

За умовами п. 7.2 договору встановлено, що за невиконання чи неналежне виконання зобов'язань за цим договором, сторони несуть відповідальність шляхом сплати пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми невиконаного стороною зобов'язання за кожний день прострочення.

Згідно з ч. 2 ст. 218 ГК України, учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання. У разі, якщо інше не передбачено законом або договором, суб'єкт господарювання за порушення господарського зобов'язання несе господарсько-правову відповідальність.

Відповідно до ч. 1. ст. 216 ГК України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до ч.1 ст. 199 Господарського кодексу України до відносин щодо забезпечення виконання зобовязань учасників господарських відносин застосовуються положення Цивільного кодексу України, насамперед, загальні положення про забезпечення виконання зобовязання, встановлені його статтями 546-548. ОСОБА_1, норми Цивільного кодексу України не повністю поширюються на господарсько-правові штрафні санкції.

За правилами Цивільного кодексу України пеня обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання (ч.3 ст. 549 ЦК України).

У частині першій статті 230 Господарського кодексу України поняття "неустойка" вживається як різновид штрафних санкцій. Господарський кодекс України не містить визначення штрафу і пені, як не містить і обмежень щодо застосування пені як санкції за порушення лише грошових зобовязань.

Господарським кодексом України закріплено право сторін на власний розсуд формулювати умову договору про штрафні санкції (з дотриманням правил ч.1 ст. 231), їх розмір, спосіб обчислення, підстави застосування, співвідношення із збитками.

За розрахунком позивача до сплати відповідачем підлягає пеня у розмірі 14701,77 грн., нарахована за період з 05.11.2016 по 15.12.2016.

Суд, перевіривши наданий позивачем розрахунок пені, встановив, що він відповідає обставинам справи, є арифметично вірним, в зв'язку із чим, суд вважає, що позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача пені у розмірі 14701,77 грн. підлягають задоволенню у повному обсязі.

Також, на підставі ст. 625 ЦК України, за неналежне виконання грошових зобов'язань, позивач нарахував відповідачу інфляційні втрати в розмірі 8436,87 грн.

За змістом ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Статтею 625 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У цьому випадку зобов'язання відповідача щодо повернення передплати не є грошовим зобов'язанням у розумінні вимог ст. 625 Цивільного кодексу України, а є правовим наслідком порушення умов договору, щодо здійснення поставки товару.

За змістом статей 524 та 533 ЦК грошовим є зобов'язання, яке виражається в грошовій одиниці України (або грошовому еквіваленті в іноземній валюті). Така правова позиція підтверджується й практикою Верховного Суду України (постанова від 6 червня 2012 р. у справі № 6-49цс12).

Разом з тим не є грошовими зобов'язання, в яких грошові знаки використовуються не як засіб погашення грошового боргу, а виконують роль товару: зобов'язання передачі грошей, що випливають з угод обміну валюти, опціону, купівлі-продажу монет і банкнот, зобов'язання повернути грошові знаки, які перебували на зберіганні, передати перевізником банкноти за договором перевезення та ін. З огляду на це положення ст. 625 ЦК не застосовуються до зазначених відносин.

У пункті 5.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" від 17.12.2013 № 14 зазначено, що обов'язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних не виникає у випадках повернення коштів особі, яка відмовилася від прийняття зобов'язання за договором (стаття 612 ЦК України), повернення сум авансу та завдатку, повернення коштів у разі припинення зобов'язання (в тому числі шляхом розірвання договору) за згодою сторін або визнання його недійсним, відшкодування збитків та шкоди, повернення безпідставно отриманих коштів (стаття 1212 ЦК України), оскільки відповідні дії вчиняються сторонами не на виконання взятих на себе грошових зобов'язань, а з інших підстав.

Отже чинне законодавство передбачає нарахування індексу інфляції саме за грошовими зобов'язаннями, матеріальними втратами, у зв'язку з чим суд доходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог позивача про стягнення з відповідача інфляційних втрат.

Відповідно до вимог статті 49 Господарського процесуального кодексу України, при частковому задоволенні позову судовий збір покладається на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 1, 4, 12, 33, 34, 43, 49, 75, 82 - 85, 115 - 117 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "ОСОБА_1 ПЛЮС" (49051, м. Дніпро, просп. ім. Газети "Правда", 40-А, код 39726851) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "УКР ОПТ ТОРГ ЛТД" (09100, Київська область, м. Біла Церква, вул. Шолом-Алейхема, 35, офіс 2, код 40543777) 468 715,00 грн. - основної суми боргу, 14701,77 грн. - пені, 7251,25 грн. судового збору, про що видати наказ.

В решті позову відмовити.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення суду може бути оскаржено протягом десяти днів з дня підписання рішення шляхом подання апеляційної скарги до Дніпропетровського апеляційного господарського суду через господарський суд Дніпропетровської області.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 03.02.2017

Суддя ОСОБА_4