донецький апеляційний господарський суд

Постанова

Іменем України

31.01.2017р. справа №905/2206/16

Донецький апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: суддівОСОБА_1 ОСОБА_2, ОСОБА_3
секретар судового засідання ОСОБА_4
за участю представників сторін:
від позивача: ОСОБА_5 (за довіреністю від 14.12.2016р.);
від відповідача:ОСОБА_6 (за довіреністю №3 від 31.12.2015р.)
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргуТовариства з обмеженою відповідальністю «Український рітейл», м. Донецьк
на рішення господарського суду Донецької області
від01.12.2016р. (повний текст підписано 06.12.2016р.)
по справі№905/2206/16 (головуючий суддя Паляниця Ю.О., судді Ніколаєва Л.В., Сажнева М.В.)
за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю «Востторг-Т», м.Полтава
до Товариства з обмеженою відповідальністю «Український рітейл», м. Донецьк
простягнення 326495,57грн.

В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Востторг-Т», м. Полтава (Позивач) звернулось до Господарського суду Донецької області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Український рітейл», м. Донецьк (Відповідач) про стягнення 326495,57грн. за договором оренди частини нежитлової будівлі №738 від 29.08.2013р., з яких: орендна плата в розмірі 279501,76грн., пеня в розмірі 31895,98грн., 3% річних в розмірі 2588,90грн. та інфляційні втрати в розмірі 12508,93грн.

Рішенням Господарського суду Донецької області від 01.12.2016р. (повний текст підписано 06.12.2016р.) у справі №905/2206/16 позовні вимоги було задоволено частково стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Український рітейл» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Востторг-Т» заборгованість по орендній платі у розмірі 49677,42грн., пеню в розмірі 1976,98грн. та 3% річних в розмірі 134,79грн.

Рішення місцевого суду було вмотивоване фактом неналежного виконання Відповідачем своїх зобовязань за договором оренди частини нежитлової будівлі від 29.08.2013р. в частині обовязкової щомісячної плати за період з жовтня 2015р. по 23.12.2015р., при цьому, частковість задоволення позовних вимог була обумовлена доведеністю матеріалами справи факту неможливості використання Відповідачем обєкту оренди починаючи з 24.12.2015р.

Товариство з обмеженою відповідальністю «Український рітейл», не погодившись з прийнятим рішенням суду, звернулось з апеляційною скаргою до Донецького апеляційного господарського суду в якій просить рішення Господарського суду Донецької області від 01.12.2016р. у справі №905/2206/16 скасувати в частині стягнення з Відповідача заборгованості в розмірі 49677,42грн., пені в розмірі 1976,98грн., 3% річних в розмірі 134,79грн., у звязку з чим прийняти нове рішення, яким у задоволені позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Підставою для скасування рішення суду першої інстанції апелянт зазначає:

- неврахування судом положень ч.6 ст.762 Цивільного кодексу України, відповідно якої Відповідач звільняється від сплати орендної плати з травня 2015р. у звязку зі зміною істотних обставин договору;

- не надання достатньої правової оцінки сертифікату Дніпропетровської Торгово-промислової палати №6174 від 13.04.2016р., якою була визначена дата виникнення обставин непереборної сили за спірним договором 18.05.2015р.;

- неприйняття судом до уваги факту наявності загрози для життя та здоровя працівників Відповідача під час виконання трудових обовязків на території проведення АТО та листів №3203 від 20.05.2015р. та №1677 від 24.06.2016р., якими Відповідач повідомив про відмову від подальшого виконання обовязків за укладеним договором оренди на підставі п.10.5 цього договору;

За результатами автоматизованого розподілу справи сформовано колегію суддів у наступному складі: головуючий (суддя-доповідач) Попков Д.О., судді Радіонова О.О., Марченко О.А.

Ухвалою Донецького апеляційного господарського суду від 20.12.2016р. було порушено апеляційне провадження із призначенням розгляду скарги на 31.01.2017р. о 14.30.

Фіксація судового засідання апеляційної інстанції здійснювалась у протоколі судового засідання у порядку розгляду апеляційної скарги, встановленому ст.ст. 4-4, 81-1, 99, 101 Господарського процесуального кодексу України.

Представник Скаржника у судовому засіданні 31.01.2017р. підтримав доводи і вимоги апеляційної скарги в повному обсягу.

Представник Позивача у судовому засіданні 31.01.2017р. підтримав доводи і заперечення, викладені у відзиві на апеляційну скаргу та просив залучити додаткові документи до матеріалів справи на спростування тверджень Скаржника щодо невикористання майна впродовж розглядуваного періоду (а.с.а.с.154-166 т.2), проти чого представника Скаржника не заперечив.

Відповідно до ст.101 Господарського процесуального кодексу України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Розглянувши матеріали господарської справи, апеляційну скаргу, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, судова колегія апеляційної інстанції зазначає наступне:

Як було встановлено місцевим судом та вбачається із матеріалів справи, 29.08.2013р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «Востторг-Т» (Орендодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Дайм» (Орендар) було укладено договір оренди частини нежитлової будівлі №738 (Договір а.с.а.с.16-19 т.1), відповідно до умов якого Орендодавець зобовязується передати, а Орендар зобовязується прийняти в строкове платне користування частину нежитлової будівлі, магазин №34 кафе офіс, що знаходиться за адресою: м. Макіївка, вул.Малиновського, 63 (загальною площею 1887,3кв.м.), яка належить Орендодавцю на праві власності, на підставі договору купівлі-продажу нежитлового приміщення від 19.11.2010р., укладеного між Орендодавцем та Товариством з обмеженою відповідальністю «Універсалторг», зареєстрованого за №6417 Загальна площа приміщення складає 1887,3кв.м.

Відповідно до пп.1.1.4 договору №738 від 29.08.2013р. площа обєкта оренди складає 394 кв.м, план меж додається (додаток №1).

В пп.1.1.5 укладеного сторонами правочину визначено склад обєкту оренди: частина нежитлової будівлі літ. А-3 на першому поверсі, а саме: приміщення №2 службова площею 2,9 кв. м.; приміщення №4 торгівельний зал площею 291,1 кв. м; приміщення №5- щитова площею 2,3 кв. м; приміщення №6 склад площею 15,2 кв. м; приміщення №7 службова площею 3,8 кв. м; приміщення №7а туалет площею 3,4 кв. м.; приміщення №8 коридор площею 3,0 кв. м; приміщення №9 туалет площею 2,3 кв. м; приміщення №10 мийка площею 2,4 кв. м; приміщення №11 коридор площею 9 кв. м; приміщення №12 коридор площею 11, 3 кв. м; приміщення №13 склад-магазин площею 11,3 кв. м; приміщення №15 магазин площею 33,4 кв. м; приміщення №18 ліфт площею 1,4 кв. м; приміщення №19 ліфт площею 1,2 кв. м

В свою чергу, в п. 4.1 договору оренди сторони погодили, що протягом двох місяців від дати передачі Орендарю обєкту оренди за відповідними актами орендна плата не сплачується у звязку із здійсненням технічного переобладнання та поточного ремонту обєктів оренди з метою приведення в стан, необхідний для цільового використання. Починаючи з третього місяця користування обєктом (приміщення №2) орендна плата складає 24750,00грн. за місяць оренди за весь обєкт оренди. На кожний наступний рік користування обєктами оренди орендна плата встановлюється з урахуванням індексів інфляції за попередній період, офіційно оприлюднених Державним комітетом статистики України, є незмінною протягом кожного наступного року користування обєктом оренди.

Відповідно до п.4.2 договору оренди, сума орендної плати сплачується щомісячно в безготівковому порядку на поточний рахунок орендаря до 10-го числа за поточний місяць оренди за наданими рахунками.

За приписами п.2.1 договору №738 від 29.08.2013р. приміщення надається для використання орендарем у підприємницькій діяльності, у тому числі, для розташування магазину роздрібної торгівлі продуктами харчування, алкогольною продукцією, аптечними товарами та додатковим асортиментом товарів народного споживання (миючі засоби, предмети гігієни та інше).

29.08.2013р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «Дайм» (Продавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Український Рітейл» (Покупець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Востторг-Т» (Сторона 3) було укладено договір купівлі-продажу майнових прав №739 (а.с.а.с.22,23 т.1).

В п.1.1.2 договору купівлі-продажу було встановлено, що обєктом майнових прав (нежитлові приміщення) є частина нежитлової будівлі літ. А-3, площею 394кв.м., що розташоване за адресою: м.Макіївка, вул. Малиновського, 63, яким Сторона 3 володіє на підставі договору купівлі-продажу нежитлового приміщення від 19.11.2010р., укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Востторг-Т» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Універсалторг», зареєстрованого за №6417.

Згідно з п.2.2. договору купівлі-продажу Продавець за цим договором передає Покупцю всі права та обовязки орендаря за договором оренди зазначеним у п.1.3.2 цього договору. З моменту підписання акту приймання-передачі майнових прав Продавець вибуває, як сторона з даних договорів оренди та суборенди.

На підтвердження договору купівлі-продажу майнових прав, сторонами було підписано акт прийомку-передачі майнових прав від 05.09.2013р.

Листами №3203 від 20.05.2015р. та №1677 від 24.06.2015р. (а.с.а.с.26,28 т.1) Відповідач повідомив Позивача про бажання достроково розірвати договір оренди починаючи з 31.05.2015р. через неможливість подальшого здійснення господарської діяльності.

В свою чергу, за наслідками листування (а.с.а.с.29-32 т.1) між Позивачем та Відповідачем було укладено договір від 09.12.2015р. про внесення змін до договору оренди частин нежитлових приміщень №738 від 29.08.2013р., а саме було викладено п.4.1 договору оренди №738 від 29.08.2013р. в наступній редакції: «орендна плата на період з 01.07.2015р. по 30.09.2015р. включно є фіксованою та становить 20000,00грн. (з урахуванням ПДВ 3333,33грн.). Орендна плата на період з 01.10.2015р. по 31.01.2016р. включно є фіксованою та становить 40000,00грн. (з урахуванням ПДВ 6666,66грн.). При цьому, індексація орендної плати, передбачена умовами даного договору, не застосовується.»

Листом №79 від 01.02.2016р. (а.с.33 т.1) Відповідач повідомив Позивача про неможливість використання обєкту суборенди за договором №737 за цільовим призначенням з обєктивних причин, що є підставою для звільнення від сплати орендних платежів на підставі ч.6 ст.762 Цивільного кодексу України, крім того було зазначено, що у січні 2016р. обєкт було захоплено невідомими особами, у звязку з чим було вирішено звернутись до правоохоронних органів.

В матеріалах справи міститься копія листа Позивача (а.с.34 т.1), яким останній висловив згоду про можливість дострокового розірвання договору оренди та зазначив, що така додаткова угода повинна бути вчинена у нотаріальній формі.

Наразі, факт дострокового розірвання договору оренди матеріалами справи не підтверджено.

Окрім того, Позивачем до матеріалів справи було надано банківські виписки (а.с.а.с.35-37 т.1), з яких вбачається, що 08.10.2015р., 19.11.2015р., 10.12.2015р. Відповідачем було сплачено загалом 60000,00грн., що є 50% від належної суми орендної плати за період з жовтня по грудень 2015р.

Наказом від 18.05.2015р. за №205-1 (а.с.а.с.188-190 т.1) Товариства з обмеженою відповідальністю «Український рітейл» було вирішено припинити діяльність обєктів підприємства, розташованих на території Донецької та Луганської області, яка є непідконтрольною українській владі.

Окрім того, 09.06.2015р. Міністерством доходів та зборів України було видані довідки про скасування реєстрації реєстратора розрахункових операцій (а.с.а.с.117-120 т.1), які знаходилися в магазині за адресою: Донецька обл., м. Макіївка, вул. Малиновського, 63.

Також Відповідачем до матеріалів справи було залучено заяви та виписки з наказів по особовому складу (а.с.а.с.123-187 т.1), з яких вбачається, що трудові відносини між Товариством з обмеженою відповідальністю «Український рітейл» та працівниками магазину 01326 були припинені за згодою сторін впродовж травня, червня і листопада 2015р.

Між тим, на підтвердження неможливості користуванням орендованим приміщенням, до суду було надано фотокопії постанови так званої Ради міністрів Донецької народної республіки зі змінами 24.12.2015р. (а.с.а.с.85-88 т.2), відповідно до яких передбачалося введення тимчасової адміністрації та у подальшому відбулося фізичне захоплення обєкту оренди, що знаходиться за адресою: м. Макіївка, вул. Малиновського, 63

На підставі цього факту, Відповідач був вимушений звернутися до поліції з повідомлення про вчинення правопорушення. (а.с.а.с.91-93 т.2)

14.04.2016р. Відповідачем було отримано сертифікат Дніпропетровської ТПП №6199 (а.с.116 т.1), яким було засвідчено форс-мажорні обставини та неможливість виконати зобовязання за договором оренди частини нежитлових приміщень від 29.08.2013р. у встановлений термін.

Також, Позивачем до матеріалів справи було залучено копії підписаних обома сторонами актів надання послуг за період з травня по грудень 2015р. (а.с.а.с.154-160 т.2)

Між тим, враховуючи несплату Відповідачем суми заборгованості за договором оренди частини нежитлової будівлі №738 за період з жовтня 2015р. по травень 2016р. в розмірі 279501,76грн. Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення означеної суми заборгованості, нарахувавши на неї 3% річних, пеню та інфляційну індексацію.

В свою чергу, Господарський суд Донецької області, враховуючи доведеність матеріалами справи факту неможливості використання Відповідачем обєкту оренди починаючи з 24.12.2015р., своїм рішенням позовні вимоги задовольнив частково: стягнув з Відповідача заборгованість за період з жовтня 2015р. по 23.12.2015р. в розмірі 49677,42грн. та нарахованих на неї сум пені в розмірі 1976,98грн., 3% річних в розмірі 134,79грн.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів зазначає наступне.

Виходячи із приписів ст.1 Господарського процесуального кодексу України, ст.ст.15,16 Цивільного кодексу України можливість задоволення позовних вимог перебуває у залежності від наявності (доведеності) наступної сукупності умов: наявність у Позивача певного захищуваного суб'єктивного права або інтересу, порушення такого суб'єктивного права (інтересу) з боку Відповідача та належність (передбаченість законодавством та адекватність встановленому порушенню) обраного способу судового захисту. Відсутність (недоведеність) будь-якого з означених елементів унеможливлює задоволення позовних вимог.

Враховуючи правову природу та змісту діючого між сторонами (внаслідок набуття майнових прав) договору оренди частини нежитлової будівлі №738 від 29.08.2013р., який у розумінні ст.ст.173, 174 Господарського кодексу України та ст.ст.11, 509 Цивільного кодексу України є належною підставою для виникнення у його сторін кореспондуючих прав і обов'язків, спірні правовідносини регламентуються, насамперед, нормами законодавства про оренду (найм).

Таким чином, діючий між сторонами договір оренди частини нежитлової будівлі №738 від 29.08.2013р. є належною у розумінні ст.ст.11,509 Цивільного кодексу України та ст.ст.173, 174 Господарського кодексу України правовою підставою для виникнення і існування у Позивача суб'єктивного права на отримання орендної плати, якому (праву) кореспондує відповідний обов'язок Відповідача як Орендаря її сплачувати згідно умов договору за весь період користування майном, що безпосередньо закріплено ч.1 ст.762 Цивільного кодексу України і ч.1 ст.286 Господарського кодексу України.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України та ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов закону, інших правових актів, договору, а за відсутністю таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ч.1 ст.530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). При цьому, приписи ч.7 ст. 193 Господарського кодексу України та ст.525 Цивільного кодексу України встановлюють загальне правило щодо заборони односторонньої відмови від зобов'язання або односторонньої зміни його умов, що кореспондується із вимогами ст.629 Цивільного кодексу України щодо обов'язковості договору для виконання сторонами.

При цьому, враховуючи положення ч.6 ст.762 вказаного кодексу, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого господарського судом в частині нарахування суборендної плати лише з жовтня 2015р. по 23.12.2015р. (оскільки з 24.12.2015р. Відповідач фактично не мав можливості користуватися майном у звязку із рішеннями і діями осіб, які фактично здійснюють повноваження на неконтрольованій органами української влади території), що зумовлює частковість задоволення позовних вимог в цій частині.

Таким чином, враховуючи наведене та часткові оплати Відповідача, а саме: 08.10.2015р. - за жовтень 2015р. в розмірі 20000,00грн.; 19.11.2015р. - за листопад 2015р. в розмірі 20000,00грн.; 10.12.2015р. - за грудень 2015р. в розмірі 20000,00грн., належна до стягнення сума суборендних платежів, як вірно було встановлено місцевим господарським судом повинна становити 49677,42грн.

Отже, місцевий господарський суд прийшов до вірного висновку, про частковість задоволення позовних вимог в частині стягнення суборедної плати в розмірі 49677,42грн.

В свою чергу, доводи викладені в апеляційній скарзі, сутність яких зводиться до відсутності обовязку у Відповідача сплачувати суборендні платежі у звязку з нездійсненням ним господарської діяльності починаючи з травня 2015р., відхиляються судом апеляційної інстанції з огляду на наступне:

- по-перше, належних у розумінні ст.34 Господарського процесуального кодексу України доказів припинення означеного грошового зобовязання виконанням, або у будь-яких інших визначений діючим законодавством спосіб Відповідачем до матеріалів справи всупереч ст.ст.4-3, 33 вказаного Кодексу не представлено, а наявні листи Відповідача №3203 від 20.05.2015р. та №1677 від 24.06.2016р., якими останній повідомив про бажання відмовитися від подальшого виконання обовязків за договором, свідчать лише про існування такого наміру, проте в матеріалах справи відсутня додаткова угода про розірвання договору;

- по-друге, Відповідачем також не було доведено належними засобами доказування неможливість використання ним майна, що було обєктом суборенди у період з травня 2015р., оскільки сертифікат Дніпропетровської ТПП №6199 від 14.04.2016р. в силу ч.1 ст.625 Цивільного кодексу України ніяким чином не звільняє Відповідача від виконання взятих на себе зобовязань з оплати орендних платежів за діючим договором, а лише встановлює наявність форс-мажорних обставин.

Апеляційний суд наголошує, що наведені Скаржником обставини щодо заявленого періоду до 24.12.2015р. вказують не про неможливість використання майном у розумінні ч.6 ст.762 Цивільного кодексу України, а про істотне зменшення такої можливості користування, що охоплюється ч.4 вказаної статті та має наслідком виникнення у наймача права вимагати зменшення розміру плати, яке (право) і було реалізоване шляхом укладання договору №2223 від 09.12.2015р. про внесення змін до договору оренди частин нежитлових приміщень №738 від 29.08.2013р. та його подальшого часткового виконання сторонами.

Беручи до уваги, що запроваджене за згодою сторін зменшення розміру орендної плати, яке відбулося після посилання Відповідача у листі №3203 від 20.05.2015р. (а.с.26 т.1) та узгоджується із викладеною у листах Відповідача (а.с.а.с.26-32 т.1) позицією, що у сукупністю із частковими оплатами за період, щодо якого Скаржник заперечував можливість користування майном, актами приймання-передачі наданих послуг за період з травня по листопад 2015р. (а.с.а.с.154-160 т.2), які суд вважає за можливе залучити до матеріалів справи в порядку ст.101 Господарського процесуального кодексу України як таких, що мають істотне значення для встановлення всіх обставин спірних правовідносин в контексті доводів і заперечень щодо апеляційної скарги, зауваження Скаржника про вимушене підписання угоди від 09.12.2015р., достовірність якої у розумінні ст.ст.204, 215 Цивільного кодексу України не спростована, до уваги не приймається.

Відтак, оскільки сам користувач майна (Відповідач) вчиняв означені дії, достовірність доказів про які в межах цієї справи не спростована, то остільки він на той момент не сприймав згадувані ним обставини як такі, що фізично унеможливлюють здійснення усіх прав орендаря приміщень і здійснював такі права певною мірою, тоді як їх (прав) фактичне обмеження до 24.12.2015р. було компенсоване у порядку ч.4 ст.762 Цивільного кодексу України подальша зміна субєктивного ставлення Відповідача до обмежувальних обставин після вирішення питання відносно компенсації у вигляді наданого зменшення суборендної плати і намагання уникнути від виконання грошових зобовязань суперечитиме визначеним в п.6 ч.1 ст.3 вказаного Кодексу принципам.

Колегія суддів звертає увагу на те, що дійсно сама по собі зміна умов договору суборенди не виключає можливості застосування ч.6 ст.762 Цивільного кодексу України, проте якщо обставини (перебування майна на неконтрольованій українською владою території, проведення АТО, поетапне звільнення працівників, встановлення спеціального режиму перетинання ліні зіткнення для людей і товарів, зняття з реєстрації касових апаратів тощо), якими підтверджується така повна неможливість користування, фактично вже мали місце і на момент зменшення розміру орендної плати і таке зменшення, власне, і зумовлювалось такими обставинами (а отже не сприймалися Відповідачем як повне унеможливлення користування, а лише його певним обмеженням), то ці обставини не можуть у подальшому вважатися підставою для повного звільнення від грошових зобовязань зі здійснення зменшених через їх наявність суборендних платежів незалежно від надання додаткових доказів існування цих же обставин (сертифікат Дніпропетровської ТПП від 14.04.2016р.). Однак, встановлення місцевим судом інших обставин (дії та рішення осіб, які фактично здійснюють владу не неконтрольованій Україною території, безпосередньо до конкретного обєкту оренди), які виникли хронологічно пізніше укладання угоди від 09.12.2015р. про зменшення плати, а отже не могли братися сторонами до уваги, і за своєю суттю зумовили саме повну неможливість здійснення прав Відповідача, цілком правомірно мали наслідком висновок про звільнення від сплати стягуваної заборгованості, нарахованої після 23.12.2015р.

Таким чином, відповідно до ст.ст.549, 611, 625 Цивільного кодексу України та ст.ст.216-218 Господарського кодексу України наслідком прострочення виконання грошового зобов'язання є право кредитора вимагати, зокрема, сплати заборгованості, з нарахованими впродовж періоду прострочення на неї 3% річних, інфляційної індексації та пені, передбаченої п.6.3.1 договору суборенди частини нежитлових приміщень №738 від 29.08.2013р.

Перевіривши розрахунок суду першої інстанції, враховуючи часткові оплати Відповідача та задоволення вимог по стягненню орендних платежів лише з жовтня 2015р. по 23.12.2016р., апеляційний суд погоджується з правомірністю стягнення з Відповідача пені у розмірі 1976,98грн., 3% річних в розмірі 134,79грн. та інфляційних втрат в розмірі 4902,69грн.

Враховуючи наведене, а також те, що будь-яких інших підстав, передбачених ст.104 Господарського процесуального кодексу України для зміни чи скасування оскаржуваного рішення апеляційним судом не встановлено, апеляційна скарга Відповідача залишається без задоволення, а переглядуване рішення - без змін, що за змістом ст.49 вказаного Кодексу має наслідком віднесення на рахунок Товариства з обмеженою відповідальністю «Український рітейл», витрат зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 49, 99, 101 - 105 Господарського процесуального кодексу України, Донецький апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В:

1.Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Український рітейл», м.Донецьк на рішення Господарського суду Донецької області від 01.12.2016р. (повний текст підписано 06.12.2016р.) у справі №905/2206/16 залишити без задоволення.

2.Рішення Господарського суду Донецької області від 01.12.2016р. (повний текст підписано 06.12.2016р.) у справі №905/2206/16 залишити без змін.

3.Постанова апеляційної інстанції набирає сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

Головуючий суддя: Д.О.Попков

Судді: О.А. Марченко

ОСОБА_3

Надруковано 5 прим.: 1-2 - сторонам, 3-у справу, 4 - ДАГС, 5 - ГСДО