РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

31 січня 2017 року Справа № 903/1024/16

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючого судді Саврій В.А.

судді Савченко Г.І. ,

судді Павлюк І. Ю.

при секретарі судового засідання Кужель Є.М.

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу господарського суду Волинської області від 30.12.16 р. у справі №903/1024/16 (суддя Шум М.С.)

за позовом ОСОБА_1, м.Луцьк

до публічного акціонерного товариства "Західінкомбанк", м.Луцьк від імені якого діє уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "Західінкомбанк" Костенко Ігор Іванович

про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити дії

за участю представників сторін:

позивача - ОСОБА_1 - НОМЕР_1;

відповідача - не з"явився;

В С Т А Н О В И В :

Ухвалою господарського суду Волинської області від 30.12.2016р. у справі №903/1024/16 повернуто позовну заяву ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства "Західінкомбанк" від імені якого діє уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "Західінкомбанк" Костенко Ігор Іванович про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити дії, на підставі п.4 ст.63 Господарського процесуального кодексу України.

Не погоджуючись з винесеною ухвалою, позивач - ОСОБА_1 звернувся до Рівненського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою (арк.справи 12).

Апелянт в скарзі зазначає, що повертаючи позовну заяву без розгляду, суд порушив ч.3 ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів», ч.5 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та неправильно застосував ст.63 ГПК України.

Апелянт звертає увагу, що у позовній заяві вказав про те, що є споживачем банківських послуг, а тому звільняється від сплати судового збору на підставі ч.3 ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів», однак, суд прийшов до висновку, що позивач не обгрунтував підстави звільнення від сплати судового збору. Суд посилається на рішення Конституційного суду України від 10.11.2011р. №15-рп/2011, яке немає жодного відношення до справ за позовами вкладників банків, оскільки в ньому йдеться про позичальників за споживчим кредитом.

Також скаржник зазначає, що аналіз положень ст.1, ч.3 ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів», ч.1 ст.1058 Цивільного кодексу України, норм Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо сплати судового збору» від 22 травня 2015 року №484-VIII, ст.2 Закону України «Про банки і банківську діяльність», преамбули та п.5 ч.1 ст.1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», положення Аналізу судової практики з розгляду цивільних справ про захист прав споживачів (2009 - 2012 рр.), свідчить про те, що вкладник за договором банківського вкладу (депозиту) є споживачем фінансових послуг, а банк - їх виконавцем. Посилається на правову позицію викладену у Постанові Верховного Суду України від 01.06.2016р. у справі №6-2558цс15.

Тому апелянт вважає, що як вкладник банку по договору банківського вкладу, на підставі ч.3 ст.22 Закону України "Про захист прав споживачів" звільняється від сплати судового збору за заявленим позовом, а тому господарський суд Волинської області неправомірно повернув позивачу позовну заяву без розгляду.

На підставі викладеного ОСОБА_1 просить суд скасувати ухвалу господарського суду Волинської області від 30.12.2016р. №01-39/903/1024/16, а справу передати на розгляд місцевого господарського суду.

Ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду від 18.01.2017р. прийнято апеляційну скаргу ОСОБА_1 та призначено до розгляду на 25.01.2017р. о 15:00 год. Витребувано у позивача оригінал позовної заяви (вх.№01-47/1073/16 від 20.12.2016р.) з додатками, належним чином завірені копії договору банківського вкладу в національній валюті №ДД-9707.03.980 від 20.03.2007р. та додаткової угоди №1 від 21.04.2008р. для долучення до матеріалів справи та оригінали для огляду у судовому засіданні; у відповідача - обґрунтований відзив на апеляційну скаргу та документи на підтвердження своїх доводів чи заперечень.

24.01.2017р. позивач, на виконання ухвали від 18 січня 2017 року, надіслав на адресу суду оригінал позовної заяви вх.№01-47/1073/16 від 28.12.2016р. з додатками, копію договору банківського вкладу в національній валюті №ДД-9707.03.980 від 20.03.2007р., копію додаткової угоди №1 від 21.04.08р. (арк.справи 33-48).

Позивач не скористався правом, передбаченим ч.1 ст.96 ГПК України, надіслати відзив на апеляційну скаргу, що відповідно до частини 2 зазначеної статті не перешкоджає перегляду рішення місцевого господарського суду.

У судове засідання апеляційної інстанції 25.01.2017р. представники сторін не з"явилися. Розгляд справи було відкладено на "31" січня 2017р. об 10:30 год.

30.01.2017р. на електронну скриньку суду від ОСОБА_1 надійшло клопотання про розгляд справи за його відсутності (арк.справи 55), однак, у судове засідання апеляційної інстанції 31.01.2017р. о 10:30год. ОСОБА_1 з'явився: вимоги апеляційної скарги підтримав в повному обсязі, з підстав, викладених в ній; пояснив, що відповідно до Закону України "Про захист прав споживачів" та згідно з правовою позицією викладеною в постанові Верховного Суду України від 01.06.2016р. у справі №6-255цс15 він звільнений від сплати судового збору як споживач за договором банківського депозиту, просив апеляційну скаргу задоволити: а ухвалу господарського суду Волинської області скасувати, а справу передати на розгляд місцевого господарського суду.

Представник відповідача у судове засідання не з'явився, хоч про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги був повідомлений у встановленому Законом порядку (арк.справи 50, 58).

Враховуючи приписи ст.101 ГПК України про межі перегляду справ в апеляційній інстанції, ст.102 ГПК України про строки розгляду апеляційної скарги та той факт, що неявка в засідання суду представників сторін, належним чином та відповідно до законодавства повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає перегляду оскарженого рішення, судова колегія визнала за можливе розглянути апеляційну скаргу за відсутності представника відповідача.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, наявні в ній докази, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, Рівненський апеляційний господарський суд прийшов до висновку про наступне:

Господарський суд Волинської області ухвалою від 30.12.2016р. у справі №903/1024/16 повернув без розгляду позовну заяву ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства "Західінкомбанк", від імені якого діє уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "Західінкомбанк" Костенко Ігор Іванович, про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити дії, на підставі п.4 ст.63 Господарського процесуального кодексу України (не подано доказів сплати судового збору у встановлених порядку та розмірі).

Щодо підсудності даного спору господарським судам, колегія суддів Рівненського апеляційного господарсього суду звертає увагу, що у постанові від 16 лютого 2016 року (справа №21-4846а15) колегія суддів Судової палати в адміністративних справах і Судової палати в господарських справах Верховного Суду України на спільному засіданні вирішувала питання про усунення розбіжностей у застосуванні судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у спорі цієї ж категорії і вказала, що виходячи із системного аналізу частини третьої статті 2 Закону України від 14 травня 1992 року № 2343-ХІІ «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», статті 1 Закону України від 7 грудня 2000 року №2121-III «Про банки та банківську діяльність», пункту шостого статті 2 Закону №4452-VІ та враховуючи положення статті 12 Господарського процесуального кодексу України, можна дійти висновку, що на спори, які виникають на стадії ліквідації (банкрутства) банку, не поширюється юрисдикція адміністративних судів.

У справі, яка розглядається, відповідач - Банк знаходиться в процедурі ліквідації у зв'язку із визнанням його неплатоспроможним.

Відповідно до ст.12 Господарського процесуального кодексу України господарським судам підвідомчі, зокрема, справи про банкрутство.

За таких обставин, на думку колегії суддів, спір, що виник між сторонами, повинен розглядатися за правилами господарського судочинства.

Суд першої інстанції в оскаржуваній ухвалі зазначив, що позивачем не обґрунтувано його звільнення від сплати судового збору за подання даної позовної заяви, як споживача, на підставі Закону України "Про захист прав сплживачів".

Однак, як вбачається з тексту позовної заяви, ОСОБА_1 зазначив, що є споживачем банківських послуг, а тому звільняється від сплати судового збору на підставі ч.3 ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів».

Щодо вказаного твердження позивача, колегія суддів Рівненського апеляційного господарського суду зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів позовної заяви, 20.03.2007р. Комерційним банком "Західінкомбанк" (банк) та ОСОБА_1 (вкладник) було укладено договір банківського вкладу в національній валюті NДД-9707.03.980, відповідно до пункту 1.1. якого, вкладник передає, а банк приймає на депозитний вклад на умовах цього Договору грошові кошти в сумі 43924,31грн. на термін 13 місяців

Згідно статті 2 Закону України "Про банки і банківську діяльність" вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 1 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.

За договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором (частина перша статті 1058 ЦК України).

Стаття 1 Закону України "Про захист прав споживачів" визначає: споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника (пункт 22); продукція - це будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб (пункт 19); послугою є діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб (пункт 17); виконавець - це суб'єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги (пункт 3).

Відповідно до частини п'ятої статті 10 Закону України "Про захист прав споживачів" у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення.

Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов'язання, не звільняє його від виконання зобов'язання в натурі.

Аналіз наведених норм закону свідчить про те, що вкладник за договором депозиту є споживачем фінансових послуг, а банк їх виконавцем та несе відповідальність за неналежне надання цих послуг.

Враховуючи вищезазначене, можна дійти висновку про поширення положень Закону України "Про захист прав споживачів" на спірні правовідносин.

Відповідний правовий висновок викладено в Постанові Верховного Суду України від 1 червня 2016 року у справі N6-2558цс15.

Згідно ч.5 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду України, є обов'язковими для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Також, колегія суддів звертає увагу на Аналіз судової практики з розгляду цивільних справ про захист прав споживачів (2009-2012рр.), в якому Верховний Суд України вказує на те, що сам характер фінансово-кредитних відносин, стороною в якій є фізична особа, а також використані у Законах N 1023-XII та N 2664-III терміни "споживчий кредит", "фінансова установа", "фінансова послуга" дають підстави вважати, що правовідносини, які виникають із кредитних договорів, договорів банківського вкладу, договорів страхування, підпадають під дію Закону N1023-XII (ЗУ «Про захист прав споживачів»).

Частиною 3 статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що споживачі звільняються від стати судового збору за позовами, що пов'язані з порушенням їх прав.

Суд першої інстанції в оскаржуваній ухвалі посилається на рішення Конституційного суду України від 10.11.2011р. №15-рп/2011, однак, останнє не має відношення до справ за позовами вкладників банків, оскільки в ньому суд роз'яснює, чи дія Закону в частині регулювання договору споживчого кредиту поширюється лише на стадію укладення такого договору чи й на стадію його виконання.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що позивач, як вкладник банку по договору банківського вкладу (депозиту), звільняється від сплати судового збору за заявленим позовом, а тому господарський суд Волинської області неправомірно повернув позивачу позовну заяву без розгляду на підставі п.4 ст.63 Господарського процесуального кодексу України (не подано доказів сплати судового збору у встановленому порядку та розмірі).

Статтею 33 ГПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Відповідно до ст.43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до ч.5 ст.106 ГПК України апеляційні скарги на ухвали місцевого господарського суду розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення місцевого господарського суду.

Як встановлено частиною 1 статті 104 ГПК України підставами для скасування або зміни рішення місцевого господарського суду є: 1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи; 4) порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

Відповідно до ч.7 ст.106 ГПК України у випадках скасування апеляційною інстанцією ухвал про відмову у прийнятті позовної заяви або заяви про порушення справи про банкрутство, про повернення позовної заяви або заяви про порушення справи про банкрутство, зупинення провадження у справі, припинення провадження у справі, про залишення позову без розгляду або залишення заяви у провадженні справи про банкрутство без розгляду справа передається на розгляд місцевого господарського суду.

Зважаючи на порушення господарським судом Волинської області норм процесуального права, колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 на ухвалу господарського суду Волинської області від 30.12.2016р. у справі №903/1024/16, а тому: скасувує ухвалу суду першої інстанції та передає справу №903/1024/16 на розгляд господарського суду Волинської області.

Керуючись, ст.ст.33, 43, 99, 101, 103-106 Господарського процесуального кодексу України, Рівненський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу господарського суду Волинської області від 30.12.2016р. у справі №903/1024/16 задоволити.

Скасувати ухвалу господарського суду Волинської області від 30.12.2016р. у справі №903/1024/16.

Справу №903/1024/16 передати на розгляд господарського суду Волинської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

Головуючий суддя Саврій В.А.

Суддя Савченко Г.І.

Суддя Павлюк І. Ю.