ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

про повернення позовної заяви

25.01.2017 Справа № 908/129/17

Суддя Федорова О.В., розглянувши матеріали

за позовом публічного акціонерного товариства «Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат», м. Запоріжжя,

до відповідача товариства з обмеженою відповідальністю «Запоріжалюмінторг», м.Запоріжжя,

про визнання договору недійсним,

ВСТАНОВИВ:

До господарського суду Запорізької області надійшла позовна заява публічного акціонерного товариства «Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат» до товариства з обмеженою відповідальністю «Запоріжалюмінторг» про визнання недійсним договору позики №ЗАТ-Д-2014-005/ЗАлК-Д-2014-205 як такого, що не спрямований на реальне настання юридичних наслідків.

Вивчивши матеріали позовної заяви, господарським судом встановлено, що позовна заява підлягає поверненню позивачу у звязку з наступним.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 54 ГПК України позовна заява повинна містити найменування (для юридичних осіб) або імя (прізвище, імя та по батькові за його наявності для фізичних осіб) сторін, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання (для фізичних осіб), ідентифікаційні коди субєкта господарської діяльності за їх наявності (для юридичних осіб) або реєстраційний номер облікової картки фізичної особи - платника податків за його наявності.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 63 ГПК України суддя повертає позовну заяву і додані до неї документи без розгляду, якщо у позовній заяві не вказано повного найменування сторін, їх поштових адрес.

Згідно інформації з Бази даних «Діловодство спеціалізованого суду» позивач вже звертався до господарського суду Запорізької області з аналогічною позовною заявою до відповідача і дана позовна заява повернута ухвалою суду від 13.01.2017 р. №908/99/17 на підставі п. п. 2, 4, 6 ч. 1 ст. 63 ГПК України у звязку з порушенням заявником вимог статей 54, 55 ГПК України, у тому числі з підстав не зазначення в позовній заяві ідентифікаційного коду відповідача. Дана ухвала не була оскаржена позивачем та набрала законної сили.

Частиною 3 статті 63 ГПК України передбачено, що повернення позовної заяви не перешкоджає повторному зверненню з нею до господарського суду в загальному порядку після усунення допущеного порушення.

Таким чином, у разі повернення позовної заяви особа має право звернутися до господарського суду з позовною заявою повторно після усунення виявлених судом недоліків позовної заяви.

При повторному зверненні до господарського суду з даною позовною заявою позивач не усунув усіх виявлених судом недоліків позовної заяви, а саме: потворно не зазначив у позовній заяві ідентифікаційний код відповідача. В прохальній частині позову позивачем зазначений ідентифікаційний код відповідача - 3862614, у той час як за даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ідентифікаційний код товариства з обмеженою відповідальністю «Запоріжалюмінторг» інший - 32573524. Тобто позивачем не дотримано вимог п. 2 ч. 2 ст. 54 ГПК України щодо зазначення в позовній заяві ідентифікаційного коду відповідача.

Також відповідно до вимог п. 5 ч. 2 ст. 54 ГПК України позовна заява повинна містити виклад обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги; зазначення доказів, що підтверджують позов.

Відповідно до п. 8 постанови пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину.

Таким чином, обґрунтовуючи вимоги про визнання недійсним спірного договору, позивач має зазначити обставини, які свідчать про невідповідність спірного договору вимогам законодавства саме на момент його укладання.

У якості підстави для визнання спірного договору недійсним позивач посилається на порушення при його укладанні ч. 5 ст. 203 ЦК України, зокрема, вказує, що правочин не спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За визначенням ч. 1 ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Пунктом 24 постанови пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009р. № 9 ««Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину.

Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Як вбачається зі змісту спірного договору позики, його предметом є передача відповідачем позивачу у власність грошових коштів в розмірі 43 000 000,00 грн. та зобовязання позивача повернути ці кошти. Для розгляду даної справи по суті суду необхідно встановити відсутність у сторін на момент укладання спірного договору позики наміру щодо настання юридичних наслідків, обумовлених цим договором, зокрема, наміру передати кошти.

Будь-яких обставин, що свідчать про укладання сторонами договору позики без мети фактичної передачі коштів у позові не наведено. Натомість в позові зазначені обставини, що спростовують позицію позивача.

Також позивач не зазначає в позові обставини, які свідчать про недійсність цього договору саме на момент його укладання (25.09.2014 р.). ОСОБА_1 національної безпеки і оборони України рішення від 16.09.2016 р. «Про застосування персональних спеціальних економічних та обмежувальних заходів (санкцій)», на яке посилається позивач в обґрунтування своєї правової позиції, прийнято вже після укладання спірного договору, тому не є такою обставиною. Про наявність застереження щодо зворотної дії акту, на який посилається позивач в обґрунтування своєї позиції, ним не зазначено. До того ж само рішення ОСОБА_1 національної безпеки і оборони України від 16.09.2016 р. «Про застосування персональних спеціальних економічних та обмежувальних заходів (санкцій)», що є обставиною обґрунтування позовних вимог та є предметом дослідження, не додано до матеріалів позову, тому позбавляє суд можливості здійснити належну підготовку справи до розгляду.

Відповідно до абз. 1 п. 3.5 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011р. № 18 Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції недодержання вимог статей 54, 56 та пунктів 2 і 3 частини першої статті 57 ГПК щодо форми, змісту і додатків до позовної заяви тягне за собою наслідки, передбачені статтею 63 ГПК.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 63 Господарського процесуального кодексу України суддя повертає позовну заяву і додані до неї документи без розгляду, якщо у позовній заяві не вказано обставин, на яких ґрунтується позовна вимога, доказів, що підтверджують викладені в заяві обставини.

Враховуючи викладене, позовна заява підлягає поверненню позивачу без розгляду.

Згідно з ч. 3 ст. 63 Господарського процесуального кодексу України повернення позовної заяви не перешкоджає повторному зверненню з нею до господарського суду в загальному порядку після усунення допущеного порушення.

Керуючись п. 3 ч. 1 ст. 63, 86 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

Позовну заяву повернути без розгляду.

Матеріали позовної заяви надіслати позивачу на адресу: вул. Південне шосе, 15, м.Запоріжжя, 69032.

Додаток: позовна заява від 20.01.2017 р. №01юр/2017 з додатками усього на 15 арк., у тому числі оригінали фіскального чеку від 23.01.2017 р. №037 на імя ЗАПОРІЖАЛЮМІНТОРГ, опису вкладення від 23.01.2017 р. на імя ТОВ «Запріжалюмінторг», платіжного доручення від 11.01.2017 р. №5 про сплату судового збору на суму 1600,00 грн.

Суддя О.В.Федорова