ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

23.01.2017 Справа № 904/11054/15

За первісним позовом Українського державного підприємства "Укрхімтрансаміак", м. Київ

до Державного підприємства "Український державний науково-дослідний і проектний інститут азотної промисловості і продуктів органічного синтезу", м. Кам'янське, Дніпропетровська область

про розірвання договору підряду та стягнення 27756227 грн 45 коп.

та за зустрічним позовом Державного підприємства "Український державний науково-дослідний і проектний інститут азотної промисловості і продуктів органічного синтезу", м. Кам'янське, Дніпропетровська область

до Українського державного підприємства "Укрхімтрансаміак", м. Київ

про визнання недійсними пунктів договору № 24-18 від 21.08.2014

Суддя Воронько В.Д.

Представники:

від первісного позивача (зустрічного відповідача): не з'явився;

від первісного відповідача (зустрічного позивача): не з'явився.

СУТЬ СПОРУ:

Українське державне підприємство "Укрхімтрансаміак" (далі - позивач) звернулося до господарського суду Дніпропетровської області з позовною заявою до Державного підприємства "Український державний науково-дослідний і проектний інститут азотної промисловості і продуктів органічного синтезу" (далі - відповідач) з вимогами про стягнення передоплати у сумі 24195799,41 грн, неустойки у сумі 1866722,50 грн та штрафу у сумі 1693705,95 грн, нарахованих ним з посиланням на неналежне виконання відповідачем умов договору № 24-18, укладеного між сторонами 21.08.2014.

До початку розгляду справи по суті представник відповідача - Державного підприємства "Український державний науково-дослідний і проектний інститут азотної промисловості і продуктів органічного синтезу" подав зустрічну позовну заяву до Українського державного підприємства "Укрхімтрансаміак" з вимогами про визнання недійсними пунктів договору № 24-18, укладеного між сторонами 21.08.2014, а саме:

пункту 7.2 договору в частині: "у разі затримки робіт або виконання робіт не в повному обсязі, заявленому Замовником, Виконавець сплачує неустойку у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла в період за який сплачується неустойка, від вартості невиконаних робіт за кожний день затримки";

пункту 5.2.1 договору в частині: "Замовник має право достроково розірвати цей Договір у будь-який момент без сплати Виконавцю штрафних санкцій та компенсації збитків, повідомивши про це Виконавця за п'ятнадцять календарних днів до запланованої дати припинення Договору".

Дослідження її змісту показало, що ця заява відповідає вимогам чинного законодавства, а дані два позови є взаємопов'язаними, а тому є підстави для їх спільного розгляду.

З урахуванням того, що зустрічна позовна заява не суперечить приписам ч.5 ст. 22 та ст.60 ГПК України, судом її прийнято для спільного розгляду з первісним позовом.

У судовому засіданні позивач заявлені первісні вимоги підтримав у повному обсязі.

Відповідач у судовому засіданні надав відзив на позовну заяву, яким проти первісного позову заперечив пославшись на відсутність з його сторони факту порушення зобов'язань за договором, оскільки він отримав передоплату лише 08.04.2015 і строк виконання робіт сплине в квітні 2016 року. Але позивач до цього часу не передав йому необхідну технічну та експлуатаційну документацію, як це передбачено пунктом 7.2 технічного завдання, що не дає можливості розпочати виконання робіт.

В судовому засіданні 09.02.2016 оголошено перерву до 17.02.2016, в судовому засіданні 17.02.2016 оголошено перерву до 24.02.2016.

Первісним позивачем 09.02.2016 надано до суду відзив на зустрічний позов, яким від заперечив проти зустрічних вимог, вважає їх необгрунтованими та безпідставними.

09.02.2016 відповідачем надано додаткові пояснення та заявлено клопотання призначення експертизи та продовження строку розгляду справи на 15 днів, які задоволені судом у судовому засіданні 24.02.2016, а відтак, ухвалою суду від 24.02.2016 було призначено судову інженерно - технічну експертизу та продовжено строк розгляду справи на 15 днів і зупинено провадження у справі.

13.12.2016 від позивача на електронну скриньку суду надійшло клопотання про поновлення провадження у справі, продовження строку розгляду справи на 15 днів та призначення справи до розгляду.

Враховуючи той факт, що експертиза не була оплачена відповідачем, в результаті чого остання не була проведена, то обставини, які зумовили зупинення справи усунуті, тому суд ухвалою від 11.01.2017 провадження у справі поновив та призначив її до розгляду за наявними в ній матеріалами. Крім того виправив описку допущену у даті продовження строку розгляду справи та відмовив у повторному продовженні такого строку.

Сторони своїм правом на участь у судовому засіданні не скористалися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином за їх місцезнаходженням згідно матеріалів справи та за інформацією з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців.

Від позивача 19.01.2017 на електронну скриньку суду та 25.01.2017 поштою надіслав клопотання, яким просив розглядати справи за відсутності його представника.

З огляду на викладене суд керується ч.1 ст.64 ГПК України, у якій зазначено, що ухвала про порушення провадження по справі надсилається зазначеним особам (сторонам) за повідомленою ними господарському суду поштовою адресою. У разі ненадання сторонами інформації щодо їх поштової адреси, ухвала про відкриття провадження по справі надсилається за адресою місцезнаходження (місця проживання) сторін, що зазначена в ЄДР юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців. У разі відсутності сторін за такою адресою вважається, що ухвала про порушення провадження по справі вручена їм належним чином.

Аналогічна позиція викладена у п.п. 3.9.1, 3.9.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" де зазначено, що особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК. За змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом. Доказом такого повідомлення в разі неповернення ухвали підприємством зв'язку може бути й долучений до матеріалів справи та засвідчений самим судом витяг з офіційного сайту Українського державного підприємства поштового зв'язку "Укрпошта" щодо відстеження пересилання поштових відправлень, який містить інформацію про отримання адресатом відповідного поштового відправлення, або засвідчена копія реєстру поштових відправлень суду. У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Крім того, суд наголошує на тому, що ухвали суду були надіслані відповідачу завчасно, з урахуванням Нормативів і нормативних строків пересилання поштових відправлень, затверджених наказом Міністерства інфраструктури України від 28.11.2013 № 958.

За таких обставин у суду маються достатні підстави вважати, що ним вжито належних заходів до повідомлення відповідача про дату, час та місце судового слухання, але відповідач не скористався своїм правом на участь свого представника у судовому засіданні.

Суд, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті,

ВСТАНОВИВ:

21.08.2014 між Українським державним підприємством "Укрхімтрансаміак" (далі замовником, позивач) та Державним підприємством "Український державний науково-дослідний і проектний інститут азотної промисловості і продуктів органічного синтезу" (далі виконачець, відповідач) укладено договір №24-18 (далі - договір), за умовами якого виконавець зобов'язався виконати роботи з експертного обстеження (технічного діагностування) обладнання ГПС, СПС, ЗК, а замовник, прийняти та оплатити виконані роботи.

Загальна вартість робіт за договором складає 26884221,56 грн.

29.08.2013 замовником здійснено попередню оплату, що становила 90% від всієї ціни договору, на загальну суму 24195799,41 грн, що підтверджується платіжним дорученням № 1282 від 29.08.2014.

Сторони погодили, що роботи з експертного обстеження (технічного діагностування) обладнання ГПС, СПС, ЗК повинні бути закінченні 25.09.2015.

В порушення умов договору відповідач не виконав взяті на себе зобов'язання щодо виконання вищевказаних робіт на загальну суму 24195799,41 грн.

З метою досудового врегулювання спору 13.11.2015 позивачем було направлено на адресу відповідача претензію №1221 з вимогою виконати умови договору, а також сплатити неустойку та штраф, за несвоєчасне виконання визначених у договорі робіт, на загальну суму 3152082,90 грн. Вказана претензія була залишена відповідачем без відповіді та задоволення, що і стало причиною його звернення до суду з цим позовом за захистом свого порушеного права.

Відповідач позов не визнав та подав до суду зустрічну позовну заяву, за якою зазначає, що положення п.7.2 та пп.5.2.1 п.5.2 договору не відповідають вимогам закону, що є підставою для визнання їх недійсними, що, в свою чергу, має безпосереднє значення щодо розгляду первісного позову.

З огляду на що предметом первісного позову є розірвання договору № 24-18 від 21.08.2014 та стягнення з Державного підприємства "Український державний науково-дослідний і проектний інститут азотної промисловості і продуктів органічного синтезу" 24195799 грн передплати, 1866722,50 грн неустойки та 1693705,95 грн штрафу, а предметом зустрічного позову є визнання недійсними пункти 7.2 та 5.2.1 договору № 24-18, укладеного між сторонами 21.08.2014.

Дослідивши обставини справи, надані матеріали, оцінивши надані докази у їх сукупності, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та необхідність задоволення первісного позову, а також про відмову у задоволенні зустрічного позову з таких підстав.

Відповідно до ст.193 Господарського кодексу України, субєкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобовязання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст.509 Цивільного кодексу України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Зобовязання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно ст.11 Цивільного кодексу України підставою виникнення цивільних прав і обовязків (зобовязань) є, зокрема, договір.

Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ст.629 Цивільного кодексу України договір є обовязковим для виконання сторонами.

Згідно ч. 1 ст. 901 та ч. 1 ст. 903 Цивільного кодексу України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ч.1 ст.222 ГК України учасники господарських відносин, що порушили майнові права або законі інтереси інших субєктів, зобовязані поновити їх, не чекаючи предявлення їм претензії чи звернення до суду.

Згідно ст.526 Цивільного кодексу України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.525 Цивільного кодексу України).

Факт оплати первісним позивачем виконання послуг підтверджений матеріалами справи та первісним відповідачем не оспорений.

Приписами ст.530 Цивільного кодексу України, зокрема, встановлено, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

З обставин справи та наявних у ній доказів вбачається, що у даному випадку сторони досягли домовленості про попередню оплату покупцем товару, при цьому покупець фактично вчинив такі дії.

Питання відповідальності продавця та покупця у випадку попередньої оплати вартості товару врегульовано статтею 693 Цивільного кодексу України, відповідно до якої якщо договором встановлений обов'язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу.

Якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

З обставин справи відомо, що відповідач товар не поставив та грошові кошти на користь позивача не повернув.

Ця обставина також підтверджується фактом надсилання позивачем на адресу відповідача вищезгаданої претензії.

Отже, з боку відповідача має місце неналежне виконання умов укладеного між сторонами договору (порушення зобов'язань).

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 Цивільного кодексу України).

Крім того, підпунктом 5.2.1 п.5.2 договору сторони також передбачили, що замовник має право достроково, в будь-який момент, розірвати цей договір без сплати виконавцю штрафних санкцій та компенсації збитків, повідомивши про це виконавця за 5 (п'ять) календарних днів до запланованої дати припинення договору. При цьому до моменту розірвання договору сторони проводять взаєморозрахунки. Якщо вартість фактично виконаних та прийнятих замовником робіт на момент розірвання договору буде менша, ніж сума сплаченого виконавцю авансового платежу, виконавець зобов'язується повернути різницю коштів замовнику протягом 10 (десяти) робочу днів з моменту його повідомлення про дострокове розірвання договору. У випадку неповернення коштів у зазначений строк, виконавець на вимогу замовника зобов'язується сплатити пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період за який сплачується пеня, від суми вчасно неповернутих коштів за кожний день прострочення.

З огляду на що позивач, не дочекавшись виконання послуг відповідачем за договором, звернувся до суду з вимогою про розірвання цього договору.

В свою чергу відповідач подав зустрічний позов, однією з вимог якого було визнання частково недійсним пп. 5.2.1. п.5.2 договору.

Обґрунтовуючи свою позицію, зустрічний позивач вказує на невідповідність цього положення договору приписам ч. 4. ст. 849 ЦК України а саме, замовник має право у будь-який час до закінчення роботи відмовитися від договору підряду, виплативши підрядникові плату за виконану частину роботи та відшкодувавши йому збитки, завдані розірванням договору.

Абсурдність посилання на ч. 4 ст. 849 ЦК України, випливає із обставин, які не відповідають дійсності і відверто нехтуються зустрічним позивачем, оскільки підставою для направлення УДП "Укрхімтрансаміак" повідомлення про дострокове розірвання договору, слугувало не лише, невиконання робіт у строк визначений у додатку №4 до цього договору, який сплинув 25.09.2015, а навіть те, що на день закінчення такого терміну, ДП "УкрДІАП" не вчинив будь-яких дій які б свідчили про намагання останнього розпочати виконання цих робіт. Тому вимога зустрічного позивача про позбавлення його права на оплату фактично виконаної роботи, а тим паче відшкодування збитків, є по меншій мірі нікчемною, оскільки, позивачем не вчинено будь-яких дій, які б свідчили про настання такого права.

Також, застосування вищецитованих приписів ч. 4 ст. 849 ЦК України, можливо |лише у випадку, якщо підрядником при виконання договірних зобов'язань не допущено порушень ч.1-3 цієї статті.

Крім цього, правомірність дій УДП "Укрхімтрансаміак" в частині одностороннього розірвання договору знайшла свою правову підтримку в положеннях Господарського кодексу України.

Статтею 188 ГК України передбачено, що зміни та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускається, якщо інше не допускається законом або договором.

Отже, за змістом наведеної норми, розірвання господарського договору може бути вчинене як за згодою сторін, так і у разі односторонньої відмови від нього. За загальним правилом, розірвання договору в односторонньому порядку не допускається, однак окремі договірні відносини допускають можливість одностороннього розірвання договору і повноваження на таке розірвання можуть встановлюватися договором.

Одностороння відмова від договору не потребує узгодження та як самостійний юридичний факт зумовлює його розірвання.

Право на одностороннє розірвання угоди, прямо закріплено у положеннях пп. 5.2.1. п.5.2 договору, незаконність яких, чи невідповідність закону, при укладанні (підписанні) його сторонами жодним чином не ставилась під сумнів.

При цьому, наведена норма ч. 4 ст. 849 ЦК України врегульовує випадок, коли одностороння відмова замовника від договору підряду, не ставиться в залежність від наявності порушення договірних відносин з боку підрядника.

Таким чином, замовнику законом надано право відмовитися в односторонньому порядку від договору у будь-який час до закінчення роботи і визначене цією нормою право не може бути обмежене.

Підсумовуючи наведене, судом встановлено, що спірний договір може бути розірваний в результаті односторонньої відмови від нього у повному обсязі, тобто в результаті вчинення замовником одностороннього правочину, який тягне припинення зобов'язань його сторін.

У зв'язку з чим положення пп. 5.2.1. п.5.2 договору є такими, що відповідають приписам чинного законодавства, тому, зустрічна позовна вимога про визнання його недійсним є неправомірною та відповідно не підлягає задоволенню.

До того ж, аналогічна правова позиція знайшла своє відображення у постанові Вищого господарського суду України від 23.05.2012 по справі №5010/1495/2011-18/65.

Таким чином, враховуючи ухиляння відповідача від виконання умов договору без поважних на те причин, суд вважає, що первісні позовні вимоги щодо розірвання договору №24-18, укладеного між сторонами 21.08.2014, є цілком обґрунтованими позивачем та підтверджені матеріалами справи, а тому підлягають задоволенню повністю.

Частинами 1 та 2 статті 612 ЦК України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов'язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення.

Згідно зі ст.611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Первісним позивачем заявлено до стягнення з відповідача неустойку (пеню) у сумі 1866722,50 грн за період з 29.09.2015 по 01.12.2015 та 7% штраф у сумі 1693705,95 грн.

Стаття 216 ГК України передбачає відповідальність за порушення у сфері господарювання шляхом застосування господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим кодексом, іншими законами і договором.

Згідно п.1 ст.230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобовязаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобовязання.

Відповідно до ч.1 ст.546 ЦК України виконання зобовязання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Частиною 1 ст.549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання.

Частинами 2, 3 вказаної статті визначено, що штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобовязання, а пенею неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання.

Пунктом 7.2 договору сторони погодили, що у разі затримки виконання робіт або виконання робіт не в повному обсязі, заявленому замовником, виконавець сплачує неустойку у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла в період, за який сплачується неустойка, від суми невиконаних робіт за кожний день затримки, а за прострочення понад 30 календарних днів додатково сплачує штраф в розмірі 7% від вказаної вартості.

Перевіривши розрахунок штрафних санкцій у вигляді неустойки (пені) та 7% штрафу суд дійшов висновку про їх обґрунтуваність та вірне нарахування.

Отже, оскільки розмір неустойки (подвійна облікова ставка НБУ) закріплений сторонами в п. 7.2. договору, відповідає граничному розміру такої відповідальності за порушення договірних зобов'язань визначених положеннями чинного законодавства, зустрічні вимоги про визнання недійсним цієї частини договору не має під собою нормативно-обгрунтованого підґрунтя.

До того ж, такого висновку дійшов Пленум Вищого господарського суду України у своїй постанові від 17.12.2013 №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" та інформаційному листі Вищого господарського суду України від 07.4.2008 №01-8/211 "Про деякі питання практики застосування норм Цивільного та господарського кодексів України".

З урахуванням викладеного та наявних у справі доказів суд вважає, що первісний позивач належним чином довів наявність вини відповідача у невиконанні свого обов'язку щодо виконання робіт, а тому особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності його вини (умислу чи необережності), якщо інше не встановлено законом або договором (частина 1 ст.614 ЦК України).

Зустрічні позовні вимоги не знайшли свого підтвердження в матеріалах справи та не підлягають задоволенню через відсутність правового обгрунтування.

Згідно ст. 43 Господарського процесуального кодексу (далі - ГПК України) України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

У відповідності з приписами ст.ст. 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

На підставі ст. 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Таким чином, суд вважає, що первісні позовні вимоги підлягають задоволенню повністю з підстав про які йдеться вище у цьому рішенні; в задоволенні зустрічного позову слід відмовити.

Керуючись ст.ст.44 та 49 ГПК України, суд витрати по сплаті судового збору за подання первісного та зустрічного позовів покладає на відповідача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 43, 22, 33, 34, 43, 44, 49, 82, 84 та 85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд Дніпропетровської області

ВИРІШИВ:

1. Первісний позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Державного підприємства "Український державний науково-дослідний і проектний інститут азотної промисловості і продуктів органічного синтезу" (Дніпропетровська область, м. Кам'янське, вул. Горобця, 2, код 04687867) на користь Українського державного підприємства "Укрхімтрансаміак" (м. Київ, вул. М.Раскової, 15, код 31517060) передплату у сумі 24195799,41 грн, пеню у сумі 1866722,50 грн, 7% штрафу у сумі 1693705,95 грн, витрати по сплаті судового збору за подання первісного у сумі 183918 грн, видати наказ позивачу після набрання рішенням законної сили.

3. У задоволенні зустрічного позову відмовити.

4. Витрати по сплаті судового збору за подання зустрічного позову покласти на відповідача.

В судовому засіданні відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Рішення суду може бути оскаржене протягом десяти днів з дня підписання рішення шляхом подання апеляційної скарги до Дніпропетровського апеляційного господарського суду через господарський суд Дніпропетровської області.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення складено та підписано 30.01.2017.

Суддя ОСОБА_1