РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" січня 2017 р. Справа № 903/602/16

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючого судді Розізнана І.В.

судді Мельник О.В. ,

судді Грязнов В.В.

при секретарі судового засідання Берун О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Рівненського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу позивача публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на рішення господарського суду Волинської області від 24.10.2016р. у справі №903/602/16 (суддя Вороняк А.С.)

за позовом публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (м. Київ)

до товариства з обмеженою відповідальністю "ВОЛИНЬГАЗ ЗБУТ" (м. Луцьк)

про стягнення 60215, 82 грн.

за участю представників сторін:

позивача - ОСОБА_1, представник за довіреністю №14-95 від 18.04.2014р.;

відповідача - ОСОБА_2, представник за довіреністю №Др-3-1216 від 28.12.2016р.;

Судом розяснено представникам сторін права та обовязки, передбачені ст. ст. 20, 22 ГПК України.

Клопотання про технічну фіксацію судового процесу не поступало, заяв про відвід суддів не надходило.

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" звернулося до господарського суду Волинської області з позовом про стягнення з товариства з обмеженою відповідальністю "ВОЛИНЬГАЗ ЗБУТ" 50186, 40 грн. пені, 6620, 83 грн. інфляційних втрат, 3408, 59 грн. 3% річних.

Рішенням господарського суду Волинської області від 24.10.2016р. у справі №903/602/16 в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" звернулося до Рівненського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції, прийняти нове рішення, яким задоволити позов в повному обсязі.

Мотивуючи апеляційну скаргу скаржник зазначає, що у даному випадку несвоєчасне оформлення (направлення, отримання) актів приймання-передачі природного газу не є простроченням кредитора в розумінні ст. ст. 212, 613 ЦК України та не є відкладальною умовою для відповідача в частині виконання обовязку щодо оплати до 20 числа місяця наступного за місяцем поставки газу за договором; жодний пункт договору або норма чинного законодавства не повязує обовязок оплатити поставлений природний газ із фактом отримання підписаного акту. Скаржник вважає, що висновки суду першої інстанції не відповідають дійсним обставинам справи, умовам п. 6.1 договору, що призвело до неправильного застосування судом зазначених норм матеріального права та як наслідок до прийняття незаконного судового акту. Скаржник, враховуючи порушення судом першої інстанції вимог ст. ст. 4, 4-2, 4-5, 33, 43, 83 ГПК України, ст. 232 ГК України, ст. 509, 526, 612, 625 ЦК України, вважає рішення місцевого господарського суду таким, що підлягає скасуванню.

Ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду від 29.11.2016р. апеляційну скаргу позивача прийнято до провадження, справу призначено до розгляду.

Товариство з обмеженою відповідальністю "ВОЛИНЬГАЗ ЗБУТ" надіслало до суду відзив на апеляційну скаргу (від 08.12.2016р.вх. №31680/16), в якому відповідач вважає прийняте рішення законним, обґрунтованим та таким, що прийняте без порушень норм матеріального та процесуального права, просить залишити його без змін.

Представник позивача в судовому засіданні 24.01.2017р. підтримав доводи апеляційної скарги, просить апеляційну скаргу задоволити, рішення суду першої інстанції скасувати, прийняти нове рішення, яким задоволити позовні вимоги в повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні 24.01.2017р. заперечив проти доводів апеляційної скарги, просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 101 ГПК України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Дослідивши матеріали справи та обставини на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, заслухавши представників сторін, колегія суддів Рівненського апеляційного господарського суду зазначає наступне.

Як встановлено апеляційним судом, 23.06.2015р. між публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (продавець, позивач) та товариством з обмеженою відповідальністю "ВОЛИНЬГАЗ ЗБУТ" (покупець, відповідач) укладено договір на купівлю-продаж природного газу №15-706-РО (а.с. 9-13).

Згідно п. 1.1 договору продавець зобовязується передати у власність покупцю у 2015 році природний газ, а покупець прийняти та оплатити газ на умовах договору.

Відповідно до п. 3.3 договору приймання-передача газу, переданого продавцем покупцеві у відповідному місяці продажу, оформлюється актом приймання-передачі газу.

Згідно п. 3.4 договору не пізніше 5-го числа місяця, наступного за місяцем продажу газу, покупець зобовязується надати продавцеві підписані та скріплені печаткою покупця два примірники акта приймання-передачі газу, у якому зазначаються фактичні обсяги використаного газу, його фактична ціна та вартість. Продавець не пізніше 8-го числа місяця, наступного за місяцем продажу газу, зобовязується повернути покупцеві один примірник оригіналу акта, підписаного уповноваженим представником та скріпленого печаткою, або надати в письмовій формі мотивовану відмову від підписання акта. Підписаний акт є підставою для остаточних розрахунків між сторонами.

Відповідно до п. 6.1 договору оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами у національній валюті шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки. У разі неповної оплати остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється покупцем до 20-го числа місяця, наступного за місяцем реалізації газу, на підставі підписаного сторонами акта приймання-передачі газу за розрахунковий місяць.

Згідно п. 6.2 договору оплата за газ здійснюється з поточного рахунка із спеціальним режимом використання покупця на поточний рахунок із спеціальним режимом використання продавця відповідно до вимог Закону України "Про засади функціонування ринку природного газу" кожного банківського дня розрахункового місяця згідно з нормативами розподілу коштів, затвердженими відповідною постановою НКРЕКП, та зараховується як оплата за газ. За наявності заборгованості за попередні періоди Покупець перераховує кошти з поточного рахунка із спеціальним режимом використання продавця.

Відповідно до п. 7.2. договору, у разі якщо до 20 числа місяця, наступного за місяцем закінчення строку дії договору в частині реалізації газу, покупець не здійснив повну оплату фактично отриманого за договором природного газу, покупець зобов`язується (крім суми заборгованості) сплатити продавцеві пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за яким сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу.

Договір підписаний сторонами та скріплений їх печатками.

Додатковими угодами №1 від 15.10.2015р. (а.с.14), №2 від 28.10.2015р.(а.с.15), №3 від 04.11.2015р.(а.с.16-17) сторони вносили зміни до договору, зокрема, щодо ціни газу та кінцевого споживача газу.

На виконання умов договору, позивач за період з липня по грудень 2015р. передав, а відповідач прийняв природний газ на загальну суму 621 863, 83 грн., що підтверджується підписаними сторонами актами приймання-передачі природного газу від 31.07.2015р. на суму 15075,72 грн., від 31.08.2015р. на суму 18 307,08 грн., від 30.09.2015р. на суму 22362,12 грн., від 31.10.2015р. на суму 106238,88 грн., від 30.11.2015р. на суму 157507,13 грн., від 30.11.2015р. на суму 19245,85 грн., від 31.12.2015р. на суму 283127,05 грн. (а.с.18-24).

Відповідач, за отриманий природний газ розрахувався з позивачем повністю на загальну суму 621863, 83 грн., що підтверджується довідками позивачами про операції та сальдо (а.с.29-30).

Таким чином, відповідачем були виконані взяті на себе зобов'язання щодо оплати поставленого природного газу за договором, даний факт не заперечується сторонами.

Предметом позову у даній справі є матеріально-правова вимога позивача про стягнення з відповідача 50186, 40 грн. пені, 6620, 83 грн. інфляційних втрат, 3408, 59 грн. 3% річних з підстав неналежного виконання відповідачем своїх зобов'язань за договором щодо оплати вартості отриманого природного газу у строки обумовлені п. п. 1.1., 6.1. договору.

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позову виходив з того, що факт невиконання позивачем свого обов`язку з повернення підписаних уповноваженою особою та скріплених печаткою актів приймання-передачі, унеможливлював здійснення відповідачем повної оплати за поставлений газ, оскільки саме в актах приймання-передачі сторони зазначають точний обсяг поставленого газу та суму, що підлягає до сплати, а тому підписані обома сторонами акти, у відповідності до договору, є підставою для остаточних розрахунків. У зв`язку з невиконанням позивачем свого обов'язку щодо повернення підписаних актів приймання-передачі відповідачу, у нього не виникло право вимоги виконання зобов`язання в частині здійснення відповідачем оплати повної вартості отриманого товару, а відповідно і відсутнє прострочення відповідачем грошових зобов'язань та відсутні підстави для нарахування пені, 3% річних та інфляційних втрат на суму зобов`язань.

Однак, колегія суддів апеляційного суду з такими висновками суду першої інстанції не погоджується, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є зокрема, договори та інші правочини.

Згідно ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За змістом ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Укладений між сторонами договір №15-707-РО від 23.06.2015р. за своєю правовою природою є договором купівлі-продажу.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ст. 655 ЦК України).

Відповідно до ст. 692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Згідно з ч.1 статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Так, пунктом 6.1 договору сторони передбачили, що оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами у національній валюті шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки. У разі неповної оплати остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється покупцем до 20-го числа місяця, наступного за місяцем реалізації газу, на підставі підписаного сторонами акта приймання-передачі газу за розрахунковий місяць.

Отже, умовами п. 6.1 договору, які узгоджуються з приписами ст. 692 ЦК України, встановлено конкретний строк остаточного розрахунку за фактично переданий природний газ. Такий обов`язок покупця не ставиться в залежність від дати оформлення відповідного акта приймання-передачі природного газу та не містить будь-яких застережень щодо відліку 20-денного строку оплати з дня підписання позивачем акта приймання-передачі чи з дня одержання підписаного акта покупцем, а відповідно прострочення грошового зобов`язання покупця за цим договором не пов`язане з моментом підписання акта приймання-передачі.

Окрім того, акт приймання-передачі відповідно до умов договору, лише фіксує остаточний обсяг переданого газу за минулий місяць, який визначається за показами комерційних вузлів обліку газу споживачів покупця (п. 4.1. договору). Обов`язок по складанню акта приймання-передачі природного газу лежить саме на покупцеві (п. 3.4. договору). Враховуючи, що умовами договору сторонами погоджено кількість природного газу, яка передається покупцю по місяцях кварталу, визначена його ціна та вартість, тому, на думку апеляційного суду, відповідач мав усі фактичні дані щодо обсягів отриманого природного газу для своєчасного проведення розрахунків з позивачем.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що несвоєчасне підписання та повернення позивачем актів приймання-передачі природного газу, які за своєю природою є лише документальним оформленням юридичного факту факту здійснення приймання-передачі природного газу, не є відкладальною умовою у розумінні ст. 212 ЦК України та не є простроченням кредитора в розумінні ст. 613 ЦК України, а тому наявність чи відсутність актів не звільняє відповідача від обов`язку сплатити вартість фактично отриманого природного газу, у строки передбачені договором.

Згідно ч.3 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Отже, інфляційні нарахування на суму боргу та проценти річних входять до складу грошового зобовязання.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що перебіг строку вчинення дій починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою повязано його початок (ст. 253 ЦК України).

Враховуючи те, що за умовами договору відповідачем остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 20-го числа місяця, наступного за місяцем реалізації газу, суд апеляційної інстанції вважає, що він являється таким, що прострочив виконання грошового зобов'язання з 21 числа місяця, наступного за місяцем реалізації газу.

Однак, як встановлено апеляційним судом, суми заявлених до стягнення інфляційних втрат та 3% річних обчислені позивачем з 20-го числа місяця, наступного за місяцем реалізації газу, що суперечить вимогами чинного законодавства.

Згідно перерахунку, здійсненого апеляційним судом на підставі ст. 625 ЦК України, з урахуванням оплат здійснених відповідачем сума 3% річних за зобовязаннями липня 2015 року складає 85,50 грн.; за зобовязаннями серпня 2015 року 57,18 грн.; за зобовязаннями вересня 2015 року 14,70 грн.; за зобовязаннями жовтня 2015 року 867,30 грн.; за зобовязаннями листопада 2015 року 1176,74 грн.; за зобовязаннями грудня 2015 року 1163,54 грн.

Таким чином, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що обґрунтованою є вимога позивача про стягнення з відповідача 3% річних в розмірі 3364,96 грн., в решті позову про стягнення 3% річних позивачу слід відмовити.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому, в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Здійснивши перевірку нарахувань інфляційних втрат, проведених позивачем, суд апеляційної інстанції вважає, що їх сума за зобовязаннями липня 2015 року складає 146, 25 грн.; за зобовязаннями жовтня 2015 року складає 1101, 77 грн.; за зобовязаннями листопада 2015 року складає 877, 40 грн.; за зобовязаннями грудня 2015 року інфляції не було, а існувала дефляція в розмірі 1132, 51 грн.

Враховуючи те, що в розрахунок інфляційних втрат мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція), судова колегія апеляційного суду приходить до висновку, що обґрунтованою є вимога позивача про стягнення з відповідача інфляційних втрат в розмірі 992, 91 грн. (146,25 грн.+1101,77 грн.+ 877,40 грн.-1132,51 грн.), в решті позову про стягнення інфляційних втрат позивачу слід відмовити.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки (ст. 611 ЦК України).

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч.ч. 1, 3 ст. 549 ЦК України).

Так, за змістом ч. ч. 1, 3 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до п. 7.2. договору, у разі якщо до 20 числа місяця, наступного за місяцем закінчення строку дії договору в частині реалізації газу, покупець не здійснив повну оплату фактично отриманого за договором природного газу, покупець зобов`язується (крім суми заборгованості) сплатити продавцеві пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за яким сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу.

Зі змісту п. 7.2. договору вбачається, що сторони погодили підставу для нарахування пені - наявність заборгованості станом на 20 число місяця, наступного за місяцем закінчення строку дії договору, та визначили суму, на яку нараховується пеня, якою є сума боргу станом на дату закінчення строку дії договору. При цьому, нарахування пені здійснюватиметься у порядку, передбаченому п. 6.1. договору.

Розділом ХІ договору сторони передбачили, що договір діє в частині реалізації газу до 31.12.2015р., а в частині проведення розрахунків за газ - до їх повного здійснення.

Враховуючи те, що відповідач не здійснив повної оплати поставлено природного газу до 20.01.2016р., суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що право для нарахування пені у позивача виникло з 21.01.2016р., яке здійснюється на суму заборгованість в розмірі 551703,56 грн., що існувала станом на дату закінчення строку дії договору та до 10.03.2016р. (відповідач 11.03.2016р повністю розрахувався за поставлений природний газ).

Здійснивши перерахунок пені, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що обґрунтована є вимога позивача про стягнення з відповідача пені в розмірі 33162,51 грн. за період з 21.01.2016р. по 10.03.2016р., в решті позову про стягнення пені позивачу слід відмовити.

Згідно ст. 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

В силу приписів статті 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Розподіл судових витрат провести відповідно до розміру задоволених позовних вимог, згідно ст. 49 ГПК України.

Керуючись, ст.ст. 33, 34, 43, 49, 99, 101, 103, 104, 105 Господарського процесуального кодексу України, Рівненський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на рішення господарського суду Волинської області від 24.10.2016р. у справі №903/602/16 задоволити частково.

2. Рішення господарського суду Волинської області від 24.10.2016р. у справі №903/602/16 скасувати в частині відмови у стягненні з товариства з обмеженою відповідальністю "ВОЛИНЬГАЗ ЗБУТ" на користь публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" 3364,96 грн. 3% річних, 992, 91 грн. інфляційних втрат та 33162, 51 грн. пені, прийняти в цій частині нове рішення, яким позов в цій частині задоволити.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю "ВОЛИНЬГАЗ ЗБУТ" (43021, м. Луцьк, вул. Франка, буд. 12, ) на користь публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (01001, м. Київ, вул. Б. Хмельницького, 6, ) 3364, 96 грн. 3% річних, 992, 91 грн. інфляційних втрат та 33162, 51 грн. пені.

3. В решті рішення господарського суду Волинської області від 24.10.2016р. у справі №903/602/16 залишити без змін.

4. Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю "ВОЛИНЬГАЗ ЗБУТ" (43021, м. Луцьк, вул. Франка, буд. 12, ) на користь публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (01001, м. Київ, вул. Б. Хмельницького, 6, ) 858, 49 грн. судового збору за розгляд позовної заяви та 944, 34 грн. судового збору за розгляд апеляційної скарги.

5. Місцевому господарському суду видати судові накази.

6. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку згідно з Розділом ХІІ-1 Господарського процесуального кодексу України.

7. Справу повернути до господарського суду Волинської області.

Головуючий суддя Розізнана І.В.

Суддя Мельник О.В.

Суддя Грязнов В.В.