РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.01.2017Справа №910/21437/16
За позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

до Товариства з обмеженою відповідальністю "РОЗВИТОК-2012"

про стягнення 1 855 485,56 грн.

Суддя Турчин С.О.

Представники сторін:

від позивача: ОСОБА_2 (представник за договором)

від відповідача: не з'явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (позивач) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "РОЗВИТОК-2012" (відповідач) 1855485,56 грн., з яких: 1643851,00 грн. -основний борг, 122570,18 грн. - пеня, 23310,34 грн. - 3% річних, 65754,04 грн. - інфляційні втрати.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем умов договору про надання фінансової допомоги на зворотній основі від 27.05.2015 щодо обов'язку повернення суми позики у розмірі 1643851,00 грн. в строки визначені вказаним договором. У зв'язку із простроченням грошового зобов'язання позивачем нараховані та заявлені до стягнення пеня у сумі 122570,18 грн., 3% річних у розмірі 23310,34 грн. та інфляційні втрати у розмірі 65754,04 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 24.11.2016 порушено провадження по справі № 910/21437/16 та призначено її до розгляду на 13.12.2016.

13.12.2016 через відділ діловодства суду від позивача надійшли документи по справі.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 13.12.2016 на підставі ст. 77 ГПК України розгляд справи №910/21437/16 відкладено на 17.01.2017.

16.01.2017 через відділ діловодства суду від відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

17.01.2017 через відділ діловодства суду позивачем подано довідку про стан заборгованості та довідку банку про відкриття позивачу рахунку.

В судове засідання 17.01.2017 з'явився представник позивача.

Представник відповідача в судове засідання 17.01.2017 не з'явився, відзиву на позов та витребуваних судом документів не надав.

В судовому засіданні 17.01.2017, розглянувши клопотання відповідача про відкладення розгляду справи, у зв'язку із відрядженням представника відповідача та відсутністю іншого представника, суд зазначає наступне.

Статтею 77 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених ст. 69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Зазначені обставини та підстави оцінюються судом, який розглядає справу з метою реалізації наданого йому права на відкладення розгляду справи.

Перебування у відрядженні представника відповідача не являється такими обставинами. При цьому, нормами чинного законодавства України не обмежено коло осіб, які можуть представляти особу в судовому процесі, тому неможливість представника відповідача бути присутнім у судовому засіданні не перешкоджає реалізації права учасника судового процесу на участь у судовому засіданні.

Суд приймає до уваги, що сторонам були створені належні умови для надання усіх необхідних доказів (надано достатньо часу для підготовки до судового засідання, розгляд справи відкладався у зв'язку із неявкою відповідача). Проте, будь-яких посилань на можливість надання нових доказів по справі відповідачем у своєму клопотанні не наведено, заперечень по суті позову до суду не надано.

Крім того, суд зазначає, що згідно із ч. 3 ст.22 Господарського процесуального кодексу України, сторони зобов'язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами, виявляти взаємну повагу до прав і охоронюваних законом інтересів другої сторони, вживати заходів до всебічного, повного та об'єктивного дослідження всіх обставин справи.

Також судом враховано, що у відповідності до ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини.

Враховуючи вищенаведене, суд відхилив клопотання відповідача про відкладення розгляду справи.

Представник позивача надав суду пояснення по суті позовних вимог, просив суд їх задовольнити в повному обсязі.

Оскільки, відповідач не скористався належним йому процесуальними правами, зокрема на подання відзиву на позовну заяву та будь-яких письмових пояснень та інших доказів, що впливають на вирішення даного спору по суті, відповідачем суду не надано, на підставі ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, суд здійснює розгляд справи за відсутності уповноваженого представника відповідача, за наявними у справі матеріалами.

З огляду на вищенаведене та враховуючи, що наявні у матеріалах справи документи достатні для прийняття повного та обґрунтованого судового рішення, з метою запобігання безпідставному затягуванню розгляду справи, в судовому засіданні 17.01.2017 було оголошено вступну та резолютивну частини рішення, відповідно до ст. 85 ГПК України.

Розглянувши надані документи та матеріали, заслухавши пояснення представника позивача, з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

27.05.2015 між Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (позивач, сторона 1) та Товариством з обмеженою відповідальністю "РОЗВИТОК-2012" (відповідач, сторона 2) укладений договір про надання фінансової допомоги на зворотній основі (далі - договір), відповідно до умов якого, сторона 1 надає стороні 2 безвідсоткову фінансову допомогу на зворотній основі (далі - допомога), а остання зобов'язується повернути її в термін, визначений цим договором.

Розмір допомоги за цим договором становить суму у розмірі 1883851,00 грн. (п. 2.1. договору).

Нарахування відсотків на суму допомоги за цим договором не проводиться (п. 2.3. договору).

Згідно із п. 3.1. договору, сторона 1 зобов'язується надати допомогу протягом двох календарних днів з моменту підписання цього договору.

Допомога надається шляхом переказу платіжним дорученням грошових коштів на поточний рахунок сторони 2. Допомога вважається наданою з моменту зарахування грошових коштів на поточний рахунок сторони 2 в банківській установі, що її обслуговує (п. 3.2. п. 3.3. договору).

Пунктом 4.1. договору визначено, що строк на який надається допомога становить 1 (один) календарний рік з моменту зарахування грошових коштів на поточний рахунок сторони 2 в банківській установі, що її обслуговує.

Згідно із п. 5.1. договору, відповідач взяв на себе зобов'язання повернути допомогу в розмірі вказаному у п. 2.1. даного договору, в строк встановлений п. 4.1. договору.

Повернення допомоги відбувається шляхом переказу платіжним дорученням грошових коштів на поточний рахунок позивача. Допомога вважається повернутою з моменту зарахування грошових коштів позивача в банківській установі, що його обслуговує (п. 5.2., п. 5.3.).

Згідно із п. 7.2. договору, цей договір діє до повного виконання сторонами своїх зобов'язань.

Позивач на виконання умов договору про надання фінансової допомоги на зворотній основі від 27.05.2015 перерахував відповідачу суму у розмірі 1883851,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням №28/05-1 від 28.05.2015 та банківською випискою від 28.05.2015 із рахунку позивача.

Відповідач здійснив часткове повернення позики у сумі 240000,00 грн., що підтверджується банківськими виписками від 13.11.2015, від 01.10.2015, від 25.12.2015, від 29.01.2016, від 24.03.2016.

Оскільки, відповідач в порушення взятих на себе зобов'язань, у строк визначений договором (один рік з моменту зарахування грошових коштів на поточний рахунок відповідача), суму допомоги у розмірі 1643851,00 грн. позивачу не повернув, останній звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача заборгованості у розмірі 1643851,00 грн., та нарахованих, на підставі ст. 625 ЦК України, 3% річних у сумі 23310,34 грн. та інфляційних втрат у розмірі 65754,04 грн., та на підставі п. 6.2. договору пеню у розмірі 122570,18 грн.

Дослідивши наявні матеріали справи, оцінюючи надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною 1 статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно зі ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Як встановлено судом між сторонами укладено договір про надання фінансової допомоги на зворотній основі від 27.05.2015, згідно із яким позивач надав відповідачу грошові кошти в сумі 1883851,00 грн. (суму позики).

Укладений між сторонами договір за своєю правовою природою є договором позики.

Відповідно до ст. 1046 Цивільного кодексу України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Надання позики у сумі 1883851,00 грн. підтверджується платіжним дорученням №28/05-1 від 28.05.2015 та банківською випискою з рахунку позивача від 28.05.2015.

Згідно із ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Частиною 3 статті 1049 Цивільного кодексу України визначено, що позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Пунктом 4.1. договору сторони передбачили, що строк на який надається допомога становить 1 (один) календарний рік з моменту зарахування грошових коштів на поточний рахунок відповідача в банківській установі, що її обслуговує.

Оскільки, грошові кошти у розмірі 1883851,00 грн. були перераховані відповідачу 28.05.2015, то повернення фінансової допомоги мало бути здійснене до 28.05.2016 включно.

Договір, відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частинами 1 і 2 статті 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться; кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Згідно із наявними в матеріалах справи банківськими виписками з рахунку позивача від 13.11.2015, від 01.10.2015, від 25.12.2015, від 29.01.2016, від 24.03.2016, відповідач здійснив часткове повернення позики у сумі 240000,00 грн., у зв'язку із чим, сума заборгованості за договором становить 1643851,00 грн.

Доказів повернення боргу у розмірі 1643851,00 грн. відповідач не надав.

Порушенням зобов'язання, відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

З огляду на те, що відповідач умови договору не виконав, суму фінансової допомоги у розмірі 1643851,00 грн. в строк, передбачений договором, позивачу не повернув, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача суми боргу у розмірі 1643851,00 грн. є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Позивачем заявлено до стягнення пеню у розмірі 122570,18 грн., нараховану за періоди з 29.05.2016 по 23.06.2016, з 24.06.2016 по 28.07.2016, з 29.07.2016 по 15.09.2016, з 16.09.2016 по 27.10.2016, з 28.10.2016 по 18.11.2016, 3% річних у сумі 23310,34 грн., нарахованих з 27.05.2016 по 18.11.2016 та інфляційних втрат у розмірі 65754,04 грн., що нараховані за період з червня 2016 року по жовтень 2016 року.

За приписами ч.1 ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України).

Частиною 6 статті 232 ГК України передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Згідно із ч. 6 ст. 231 Господарського кодексу України штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Пунктом 6.2. договору передбачено, що у разі порушення відповідачем пункту 5.1. даного договору, окрім повернення допомоги відповідач сплачує на користь позивача пеню у розмірі облікової ставки НБУ за кожен день прострочення виконання зобов'язання.

Частиною 2 статті 625 Цивільного Кодексу України передбачено, що за прострочення виконання грошового зобов'язання настає відповідальність у вигляді сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також сплати трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачені вищевказаними нормами законодавства наслідки прострочення виконання боржником грошового зобов'язання у вигляді відшкодування інфляційних втрат та 3% річних, що нараховуються на суму основного боргу не є штрафними санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті та отриманні від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові (постанова Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань").

Оскільки, матеріалами справи підтверджено факт наявності прострочення відповідачем зобов'язання з повернення всієї суми фінансової допомоги, то позивачем правомірно здійснено нарахування пені, 3% річних та інфляційних втрат на підставі ст. 625 ЦК України.

Розрахунок пені у сумі 122570,18 грн., нарахованої за періоди з 29.05.2016 по 23.06.2016, з 24.06.2016 по 28.07.2016, з 29.07.2016 по 15.09.2016, з 16.09.2016 по 27.10.2016, з 28.10.2016 по 18.11.2016, є арифметично вірним, а тому вимоги у цій частині підлягають задоволенню.

Перевіривши розрахунки, додані до позовної заяви, судом встановлено, що суми 3% річних та інфляційних втрат є більшими, ніж заявлено позивачем до стягнення. Однак, враховуючи те, що позивачем у відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 83 ГПК України не заявлялось клопотань про можливість суду виходити за межі позовних вимог, то з відповідача підлягають стягненню 3% річних у сумі 23310,34 грн. та інфляційні втрати у розмірі 65754,04 грн., що заявлені позивачем до стягнення, а тому вимоги у цій частині підлягають задоволенню в повному обсязі.

Підсумовуючи вищенаведене, суд задовольняє повністю позов Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "РОЗВИТОК-2012" про стягнення 1855485,56 грн.

Судовий збір за розгляд справи відповідно до ст. 49 ГПК України покладається на відповідача.

Керуючись ст. ст. 4, 32-34, 43, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "РОЗВИТОК-2012" (01010, м. Київ, вул. Івана Мазепи, будинок 10, ) на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1) 1643851,00 грн. - основний борг, 122570,18 грн. - пені, 23310,34 грн. - 3% річних, 65754,04 грн. - інфляційних втрат та судові витрати у розмірі 27832,28 грн.

Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення складено та підписано 20.01.2017.

Суддя С.О. Турчин