РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.01.2017Справа №910/19239/16
Суддя Мудрий С.М. розглянувши справу

за позовом сільськогосподарського приватного підприємства "ТЕРРА"

до товариства з обмеженою відповідальністю "Соул-Україна"

про розірвання договору фінансового лізингу № 00262 від 15.07.2016 року та стягнення 192 000,00 грн.

Представники сторін:

від позивача: Придувалов В.В. - представник за довіреністю б/н від 14.09.2016 р.;

від відповідача: Павленко С.В - представник за довіреністю б/н від 10.11.2016 р.

ВСТАНОВИВ:

На розгляд господарського суду м. Києва передані позовні вимоги сільськогосподарського приватного підприємства "ТЕРРА" до товариства з обмеженою відповідальністю "Соул-Україна" про розірвання договору фінансового лізингу №00262 від 15.07.2016 року та стягнення 192 000,00 грн.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 15.07.2016 року між ним та відповідачем укладений договір фінансового лізингу №00262, відповідно до якого останній зобов'язується придбати у продавця визначений лізингоодержувачем (позивачем) предмет лізингу та передати даний предмет лізингу лізингоодержувачу на умовах, визначених даним договором, а лізингоодержувач повинен сплачувати відповідні платежі, які передбачені даним договором.

15.07.2016 року позивачем сплачено на рахунок відповідача суму в розмірі 189 000,00 грн.

Як зазначено позивачем, відповідач не виконав покладені на нього обов'язки за укладеним договором, у зв'язку з чим позивачем направлено відповідачу заяву з проханням повернути перераховані кошти в сумі 189 000,00 грн.

У зв'язку з неповерненням коштів, позивач звернувся в суд з вимогами, а саме: розірвати договір фінансового лізингу №00262 від 15.07.2016 року та стягнути з відповідача грошові кошти в розмірі 189 000,00 грн., які були сплачені в якості першого платежу за укладеним договором.

Ухвалою господарського суду м. Києва від 26.10.2016 р. порушено провадження у справі, розгляд справи призначено на 15.11.2016 р.

В судове засідання 15.11.2016 р. представники сторін не з'явилися, вимоги ухвали суду від 26.10.2016 р. не виконали, про поважні причини неявки суд не повідомили, хоча про час та дату судового засідання повідомлені належним чином, що підтверджуються рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень № 016, 010 відповідно, але до загального відділу діловодства господарського суду міста Києва позивач подав клопотання про відкладення розгляду справи.

Ухвалою господарського суду м. Києва від 15.11.2016 р. розгляд справи відкладено на 05.12.2016 р., у зв'язку із неявкою представників сторін у судове засідання.

В судове засідання 05.12.2016 р. представник відповідача не з'явився, про поважні причини неявки суд не повідомив, хоча про час та дату судового засідання повідомлений належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомлення про вручення поштового відправлення № 011, але 05.12.2016 р. до загального відділу діловодства господарського суду міста Києва подав відзив на позовну заяву.

Представник позивача не виконав вимоги ухвали суду від 26.10.2016 р.

Ухвалою господарського суду м. Києва від 05.12.2016 р. розгляд справи відкладено на 16.01.2017 року.

В судовому засіданні 16.01.2017 року представник позивача не виконав вимоги ухвали суду від 26.10.2016 р.

Представник позивача позовні вимоги підтримав, просив суд задовольнити позов.

Представник відповідача заперечував проти позову та просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню.

Частина 1 статті 202 ЦК України передбачає, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ч. 1 статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ч. 2 статті 509 ЦК України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно п.1 ч. 2 статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частина 1 статті 626 ЦК України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

15.07.2016 року між сільськогосподарським приватним підприємством "ТЕРРА" (лізингоодержувач) та товариством з обмеженою відповідальністю "Соул-Україна" (лізингодавець) укладено договір №00262 фінансового лізингу.

Відповідно до ч.1 статті 292 ГК України лізинг - це господарська діяльність, спрямована на інвестування власних чи залучених фінансових коштів, яка полягає в наданні за договором лізингу однією стороною (лізингодавцем) у виключне користування другій стороні (лізингоодержувачу) на визначений строк майна, що належить лізингодавцю або набувається ним у власність (господарське відання) за дорученням чи погодженням лізингоодержувача у відповідного постачальника (продавця) майна, за умови сплати лізингоодержувачем періодичних лізингових платежів.

Згідно ч.1 статті 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу.

За договором фінансового лізингу (далі - договір лізингу) лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Пунктом 1.1 договору передбачено, що за даним договором лізингодавець зобов'язується придбати у продавця визначений лізингоодержувачем у додатку №1 до договору та у даному договорі або іншому договорі предмет лізингу за вартістю предметі лізингу, яка визначається продавцем та передати даний предмет лізингу у користування лізингоодержувачу на умовах, визначених даним договором, а лізингоодержувач повинен сплачувати відповідні платежі, які передбачені даним договором.

Згідно з п.1.2 договору предметом фінансового лізингу по даному договору є транспортний засіб зазначений у даній статті та додатку №1 до даного договору (специфікації), а саме: New Holland CX 8080 / Iveco Cuesor 9, з автоматичною коробкою передач, жовтого кольору.

Відповідно до додатку №1 до договору фінансового лізингу №00262 від 15.07.2016 року, вартість предмету лізингу становить 1 890 000,00 грн.

Лізингодавець зобов'язаний купити предмет лізингу, за вартістю предмета лізингу, в строк який передбачає розумний період часу який необхідний для пошуку предмета лізингу, додаткового погодження з лізингоодержувачем характеристик предмета лізингу та узгодження із продавцем усіх правових аспектів із оплати продавцю предмета лізингу, але не більше 60 (шістдесят) робочих днів, та виключно після того, як лізингодавець отримає від лізингоодержувача такі платежі: - платіж за оформлення договору, - авансовий платіж.

Відповідно до визначення термінів договору, платіж за оформлення договору - першочерговий платіж, розмір якого погоджений між сторонами та який входить до складу першого платежу, що підлягає сплаті лізингоодержувачем на розрахунковий рахунок лізингодавця за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою, перевіркою, розглядом документів та укладанням договору, а також за здійснення необхідних дій лізингодавця, які пов'язані з передачею предмета лізингу лізингоодержувачу, незалежно від назви призначення платежу у квитанції на сплату. Розмір платежу за оформлення договору становить 10 (десять) відсотків від погодженої вартості предмета лізингу.

Авансовий платіж - це обов'язковий платіж, що складає частину від погодженої вартості предмета лізингу, розмір якого погоджено сторонами та визначено у даному договорі, який сплачується лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця на умовах договору до моменту купівлі предмета лізингу лізингодавцем.

Перший платіж - платіж, що складається з платежу за оформлення договору та авансового платежу, які сплачуються у відповідності до умов даного договору.

Як зазначено позивачем в позовній заяві, в процесі перемовин з відповідачем до підписання договору, сторони дійшли згоди, щодо визначення предмету лізингу, який визначений в додатку № 1 до договору, а також до того, що позивачем буде сплачений перший платіж в розмірі 10 % від вартості предмету лізингу, який зазначений в додатку № 1 до договору на розрахунковий рахунок відповідача, а в подальшому після огляду та підтвердження належного технічного стану предмету лізингу, підписання акту прийому-передачі предмета лізингу, позивач сплатить авансовий платіж в розмірі 50% від його загальної вартості і розпочне сплату щомісячних лізингових платежів.

14.07.2016 року відповідач надав позивачу рахунок на оплату № 55 в сумі 189 000,00 грн. включаючи ПДВ, цільовим призначенням до сплати в якому, зазначений перший платіж згідно умов договору фінансового лізингу.

15.07.2016 року після підписання сторонами договору фінансового лізингу позивачем сплачено на розрахунковий рахунок відповідача суму в розмірі 189 000,00 грн., включаючи ПДВ, що підтверджується відповідним банківським платіжним дорученням.

Проте, відповідач не виконав покладені на нього обов'язки за укладеним договором.

Приблизно через тиждень, представник відповідача повідомив, що знайдений ним у покупця предмет лізингу, який він повинен надати лізингоодержувачу і який сторонами був погоджений завчасно, як предмет лізингу, має ряд технічних несправностей, а тому запропонував позивачу інший предмет лізингу.

Позивач не погодився з пропозицією відповідача, оскільки запропонований ним інший предмет лізингу не відповідав специфічним технічним характеристикам, необхідного позивачу предмету лізингу для ведення ним сільськогосподарської діяльності і не міг виконувати той ряд технічних функцій, необхідних позивачу для виконання сільськогосподарських робіт.

Заявою позивач звернувся до відповідача з вимогою повернути перераховані кошти в розмірі 189 000,00 грн. згідно платіжного доручення №243 від 15.07.2016 року на підставі п.12.2 договору №00262 від 15.07.2016.

У відповідь листом №363 від 05.09.2016 року відповідач повідомив позивача про те, що заява від 02.08.2016 року не містить чіткого волевиявлення щодо відмови від договору. У разі, якщо ви бажаєте відмовитися від договору просимо звернутися до ТОВ «Соул-Україна» із відповідною заявою з чітким волевиявленням щодо відмови від договору.

Судом встановлено, що позивачем відповідно до платіжного доручення №243 від 15.07.2016 року сплачено відповідачу 189 000,00 грн. з призначенням платежу «оплата рахунку №55 від 14.07.2016 перший платіж згідно умов договору фінансового лізингу у т.ч. ПДВ - 31500,00 грн».

Проте, відповідно до п.9.1 договору, авансовий платіж складає частину від погодженої вартості предмета лізингу, а також у випадках передбачених договором частину від вартості предмета лізингу зазначеного у даному договорі та у додатку №1 до даного договору у розмірі 50 відсотків на момент укладання даного договору.

Згідно з п.9.2 договору лізингоодержувач має можливість сплатити авансовий платіж, на умовах викладених у даному договорі, впродовж 1 (одного) місяця з моменту підписання даного договору. У разі неможливості сплати авансовий платіж протягом визначеного терміну, лізингоодержувач зобов'язаний письмово повідомити про це лізингодавця (направити лист з повідомленням про вручення на адресу лізингодавця із зазначенням причин неможливості сплати авансового платежу у визначений у даному договорі термін).

Авансовий платіж лізингоодержувач зобов'язаний сплачувати на підставі виданої квитанції або рахунку лізингодавця або самостійно на розрахунковий рахунок лізингодавця (п.9.2 договору).

Пунктом 9.8 договору передбачено, що кошти, які сплачуються лізингоодержувачем до моменту купівлі предмету лізингу, незалежно від їх призначення, яке вказується у квитанції, зараховуються згідно даного договору у наступному порядку: - платіж за оформлення договору, - авансовий платіж.

Будь-яких листів щодо неможливості сплати авансового платежу матеріали справи не містять.

Також, матеріали справи не містять будь-якої переписки чи погодження сторін щодо зменшення розмірі першого платежу.

Пунктом 3.3.2 договору передбачено, що лізингоодержувач зобов'язаний до отримання предмету лізингу, на умовах та у порядку передбаченим даним договором сплатити визначені платежі.

Згідно з ч. 1 статті 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Таким чином, судом встановлено, що позивачем сплачено на рахунок відповідача 189 000,00 грн., тобто 10 % від вартості предмету лізингу, що є платежем за оформлення договору.

Частиною 1 статті 7 Закону України "Про фінансовий лізинг" передбачено, що лізингоодержувач має право відмовитися від договору лізингу в односторонньому порядку, письмово повідомивши про це лізингодавця, у разі якщо прострочення передачі предмета лізингу становить більше 30 днів, за умови, що договором лізингу не передбачено іншого строку.

Відповідно до п.3.4.2 договору лізингоодержувач має право відмовитись або розірвати договір у передбачених даним договором або чинним законодавством України випадках.

Лізингоодержувач має право розірвати даний договір у випадку відмови продавця здійснити продаж та/або поставку предмету лізингу. У такому випадку лізингодавець повертає лізингоодержувачу кошти на умовах п.12.2 ст. 12 даного договору, що стосується обсягу повернення коштів (п.3.4.6 договору).

Матеріали справи не містять доказів переписки щодо відмови поставки предмету лізингу чи звернення позивача до відповідача щодо прострочення поставки.

Відповідно до п.14.2 договору, заява про розірвання договору фінансового лізингу повинна бути направлена, шляхом направлення відповідного рекомендованого листа з повідомленням про вручення на адресу лізингодавця через відділення Українського державного підприємства поштового зв'язку «Укрпошта». Заява про розірвання договору фінансового лізингу повинна обов'язково містити чітке волевиявлення щодо розірвання договору фінансового лізингу, заяви без чіткого волевиявлення щодо розірвання договору фінансового лізингу будуть розглядатися в рамках викладених в них обставин.

Згідно з п.12.2 договору, лізингоодержувач, який повністю сплатив авансовий платіж та не отримав транспортний засіб, має право розірвати даний договір за власним бажанням у випадку відмови продавця здійснити продаж та/або поставку предмета лізингу, по що повідомив лізингодавця у письмовій формі з чітким волевиявленням щодо розірвання договору з причин які вказані у даному пункті, шляхом направлення відповідного рекомендованого листа з повідомленням про вручення на адресу лізингодавця. У строк, встановлений чинним законодавством, лізингодавець розглядає заяву лізингоодержувача та надає письмову відповідь, в якій повідомляє про прийняте рішення та про наслідки такого рішення. В такому випадку поверненню підлягає сплачений лізингоодержувачем авансовий платіж. Платіж за оформлення договору поверненню не підлягає.

В інший випадках, не передбачених даним договором, лізингоодержувач має право розірвати даний договір виключно з підстав, які чітко передбачені чинним законодавством України на момент такого розірвання.

В матеріалах справи відсутня заява позивача до відповідача щодо розірвання договору з чітким волевиявленням щодо розірвання договору.

Відповідно до статті 11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Однією із підстав виникнення цивільних прав та обов'язків є договір.

Частиною 1 статті 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до статті 188 ГК України зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором. Сторона договору, яка вважає за необхідне змінити або розірвати договір, повинна надіслати пропозиції про це другій стороні за договором. Сторона договору, яка одержала пропозицію про зміну чи розірвання договору, у двадцятиденний строк після одержання пропозиції повідомляє другу сторону про результати її розгляду. У разі якщо сторони не досягли згоди щодо зміни (розірвання) договору або у разі неодержання відповіді у встановлений строк з урахуванням часу поштового обігу, заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду.

Згідно з ч.1 статті 651 ЦК України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 2 статті 651 Цивільного кодексу України, договір може бути розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених законом або договором. Істотним є таке порушення стороною договору, коли друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладені договору.

Відповідно ч. 1 до статті 652 ЦК України, у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов'язання.

Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.

Відповідно до ч. 2 статті 652 ЦК України якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов:

1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане;

2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися;

3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору;

4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона.

Зміна договору у зв'язку з істотною зміною обставин допускається за рішенням суду у виняткових випадках, коли розірвання договору суперечить суспільним інтересам або потягне для сторін шкоду, яка значно перевищує затрати, необхідні для виконання договору на умовах, змінених судом.

Отже, закон пов'язує можливість зміни договору безпосередньо не з наявністю істотної зміни обставин, а з наявністю одночасно чотирьох умов визначених ч. 2 ст. 652 ЦК України при істотній зміні обставин (Постанова Верховного суду України від 27.02.2012 за № 3-9гс12).

З наведених норм права вбачається, що наслідком розірвання договору є припинення зобов'язань сторін. При розірванні договору через істотну зміну обставин має бути в наявності сукупність певних обставин, зокрема: неочікування сторонами такої зміни обставин; неможливість сторін усунути причини, які призвели до зміни обставин; порушення співвідношення майнових інтересів сторін через зміну обставин; відсутність несення ризику зміни обставин стороною.

Враховуючи вищезазначене, обставини на які посилається позивач, не є істотними в розумінні статті 652 Цивільного кодексу України, що виключає можливість задоволення позову.

Враховуючи вищенаведене суд вважає, що підстав для розірвання спірного договору за ініціативою позивача немає, а тому суд відмовляє в задоволенні позовних вимог.

Оскільки вимога про стягнення грошових коштів в розмірі 189 000,00 грн. є похідною від вимоги про розірвання договору, тому вона також не підлягає задоволенню.

Відповідно до ч.1 статті 32 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно з ч.1 статті 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 34 ГПК України передбачено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 44 ГПК України, судові витрати складаються з судового збору, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката та інших витрат, пов'язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Судовий збір, відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України, покладається на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ч.1 ст. 32, ч.1 ст. 33, ст.ст. 34, 44, 49, 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

В позові відмовити повністю.

Відповідно до частини 5 статті 85 ГПК України, рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Дата підписання рішення: 24.01.2017 року.

Суддя С.М. Мудрий