РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.01.2017Справа №910/21093/16

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ДА"

до Комунального підприємства "Київський метрополітен"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача Київська міська рада

про визнання недійсним пункту 9.1 Договору оренди № 14-Упр(Ор)-10 від 20.04.2010.

Суддя Нечай О.В.

Представники учасників судового процесу:

від позивача: Паньшин С.С., за довіреністю;

від відповідача: Цибізова О.О., за довіреністю;

від третьої особи: не з'явився.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

На розгляд господарського суду міста Києва були передані позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "ДА" (далі - позивач) до Комунального підприємства "Київський метрополітен" (далі - відповідач) про визнання недійсним пункту 9.1. Договору оренди № 14-Упр(Ор)-10 від 20.04.2010.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 18.11.2016 було порушено провадження у справі № 910/21093/16, розгляд справи призначено на 07.12.2016.

22.11.2016 через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником позивача було подано клопотання про видачу копії ухвали суду.

28.11.2016 через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником позивача було подано документи на виконання вимог ухвали господарського суду міста Києва від 18.11.2016 про порушення провадження у справі № 910/21093/16.

07.12.2016 через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником відповідача було подано клопотання про залучення Київської міської ради до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору.

07.12.2016 представник позивача у судове засідання з'явився, вимоги ухвали господарського суду міста Києва від 18.11.2016 позивач виконав.

07.12.2016 представник відповідача у судове засідання з'явився, вимоги ухвали господарського суду міста Києва від 18.11.2016 відповідач не виконав.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 07.12.2016 було залучено Київську міську раду (далі - третя особа) до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача, розгляд справи призначено на 11.01.2017.

04.01.2017 через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником позивача було подано документи на виконання вимог ухвали господарського суду міста Києва від 07.12.2016.

05.01.2017 через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником відповідача було подано клопотання про відкладення розгляду справи.

11.01.2017 представник позивача у судове засідання з'явився, вимоги ухвали господарського суду міста Києва від 07.12.2016 позивач виконав.

11.01.2017 представник відповідача у судове засідання не з'явився, вимоги ухвали господарського суду міста Києва від 07.12.2016 відповідач не виконав.

11.01.2017 представник третьої особи у судове засідання не з'явився, вимоги ухвали господарського суду міста Києва від 07.12.2016 третя особа не виконала.

Розглянувши у судовому засіданні 11.01.2017 клопотання відповідача про відкладення розгляду справи, суд задовольнив вказане клопотання.

Враховуючи нез'явлення в судове засідання представників відповідача та третьої особи, неподання відповідачем та третьою особою витребуваних судом доказів та у зв'язку із задоволенням клопотання відповідача про відкладення розгляду справи, розгляд справи було відкладено на 25.01.2017.

25.01.2017 представником відповідача через відділ діловодства господарського суду міста Києва було подано письмовий відзив на позов.

У судове засідання 25.01.2017 представник позивача з'явився, надав суду усні пояснення по суті спору, позовні вимоги підтримав.

Представник відповідача у судове засідання 25.01.2017 з'явився, надав усні пояснення по суті спору, проти задоволення позову заперечував.

Представник третьої особи у судове засідання 25.01.2017 не з'явився.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

20.04.2010 між Комунальним підприємством «Київський метрополітен» (далі - орендодавець, відповідач) та Товариством з обмеженою відповідальністю «ДА» (далі - орендар, позивач) було укладено Договір оренди № 14-УПР (Ор)-10 (далі - Договір), відповідно до умов якого орендодавець, на підставі рішення Київради від 18.12.2008 № 860/860 передає, а орендар приймає в оренду нерухоме майно (частину переходу, визначену відповідно до проектної документації, розробленої ДП «ПІ Укрметротунельпроект», тимчасовими огороджуючими конструкціями (кіосками) орендаря) (далі - об'єкт оренди), за адресою: станція метро «Нивки» (східний вестибюль), для торгівлі непродовольчими товарами.

Відповідно до п. 9.1 Договору він вступає в силу з моменту його підписання сторонами і, відповідно до рішення Київської міської ради від 18.12.2008 № 860/860, діє з 20.04.2010 до 18.04.2013 (2 роки 364 дні).

Позивач зазначає суду про те, що вказаний пункт Договору не відповідає вимогам закону, а тому має бути визнаний судом недійсним, оскільки станом на дату укладення Договору спірний пункт 9.1 суперечив вимогам частини 1 ст. 17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» та пунктам 5, 6 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо спрощення умов ведення бізнесу в Україні», враховуючи ту обставину, що позивач не пропонував відповідачу укласти Договір строком менше ніж на п'ять років.

Відповідач проти позову заперечує, зазначаючи про те, що сторони не мають права відступати від змісту типових договорів та зазначає про пропуск позивачем позовної давності для звернення до суду із позовом про визнання недійсним пункту 9.1 Договору.

Частинами 1 - 4 ст. 203 Цивільного кодексу України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Судом встановлено, що відповідно до статті 759 Цивільного кодексу України, частини п'ятої статті 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", статті 5 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", статті 76 Закону України "Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України", рішення Київської міської ради від 28.09.2006 N 34/91 "Про затвердження Порядку передачі майна територіальної громади міста Києва в оренду, Методики розрахунку орендної плати за користування майном територіальної громади міста Києва, Типового договору про оренду майна територіальної громади міста Києва", пункту 47 рішення Київради від 17.01.2008 N 3/4475 "Про бюджет міста Києва на 2008 рік", пункту 19 розділу V наказу Фонду державного майна України від 13.10.2004 N 2149 "Про затвердження Порядку проведення конкурсу на право оренди державного майна", а також враховуючи протоколи постійної комісії Київської міської ради з питань власності від 04.03.2008 N 54, від 16.07.2008 N 3, від 29.09.2008 N 9, від 10.10.2008 N 10, від 22.10.2008 N 11, від 03.11.2008 N 12, від 21.11.2008 N 13, від 28.11.2008 N 14, від 09.12.2008 N 15, Київською міською радою було прийнято Рішення «Про питання оренди об'єктів права комунальної власності територіальної громади міста Києва» від 18 грудня 2008 року N 860/860 (далі - Рішення).

Вказаним рішенням було погоджено укладення Договору на строк, передбачений п. 9.1 Договору, а саме - на 2 роки 364 дні.

Частиною 1 ст. 17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» (в редакції, чинній на дату укладення Договору) встановлено, що термін договору оренди визначається за погодженням сторін. Термін договору оренди не може бути меншим, ніж п'ять років, якщо орендар не пропонує менший термін.

Відповідач, в свою чергу, не спростував доводів позивача щодо того, що при укладенні Договору позивач не пропонував менший строк ніж п'ять років.

Відтак оспорюваний пункт 9.1 Договору суперечить приписам чинного на дату укладення Договору законодавства.

Проте відповідач заявив про пропуск позивачем позовної давності для звернення до суду із позовом про визнання недійсним пункту 9.1 Договору, суд зазначає наступне.

Статтями 256, 257 Цивільного кодексу України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частиною 1 ст. 261 Цивільного кодексу України унормовано, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Позивач, при укладенні Договору 20.04.2010, який містить оспорюваний пункт 9.1, повинен був знати про порушення свого права, оскільки Закон України «Про внесення змін до деяких законів України щодо спрощення умов ведення бізнесу в Україні» 1759-VI від 15.12.2009, який набрав чинності 30.12.2009 та яким було доповнено частину першу статті 17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» реченням щодо п'ятирічного терміну договорів оренди, був опублікований в наступних офіційних друкованих виданнях:

- Урядовий кур'єр, 2009, 12, 30.12.2009 N 244;

- Голос України, 2010, 01, 06.01.2010 N 1;

- Офіційний вісник України, 2009, N 101 (11.01.2010), ст. 3494;

- Відомості Верховної Ради України, 2010, N 9 (05.03.2010), ст. 76.

В свою чергу, позовна заява була подана до господарського суду міста Києва 17.11.2016, про що свідчить відбиток штампу відділу діловодства господарського суду міста Києва на титульному аркуші позовної заяви ТОВ «ДА» вих. № 16-11-16/01 від 16.11.2016.

Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку про те, що позивач звернувся до суду із пропуском позовної давності.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про те, що заявлені позивачем вимоги про визнання недійсним пункту 9.1. Договору оренди № 14-Упр(Ор)-10 від 20.04.2010 не підлягають задоволенню, у зв'язку з пропуском позовної давності.

Також позивачем було подано заяву про забезпечення позову, якою позивач просить суд заборонити відповідачу та будь-яким іншим особам вчиняти дії щодо виселення ТОВ «ДА» з орендованого нерухомого майна та заборонити відповідачу та будь-яким іншим особам вчиняти дії щодо знесення майна ТОВ «ДА», яке розміщене на орендованому нерухомому майні, оскільки, на думку позивача, існує така можливість, що значно ускладнить виконання рішення суду, в разі задоволення позову.

Розглянувши вказану заяву позивача, суд дійшов висновку про відсутність підстав для її задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 66 Господарського процесуального кодексу України господарський суд за заявою сторони, прокурора чи його заступника, який подав позов, або з своєї ініціативи має право вжити заходів до забезпечення позову. Забезпечення позову допускається в будь-якій стадії провадження у справі, якщо невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення господарського суду.

Таким чином, вжиття заходів до забезпечення позову є правом суду.

Згідно з ч. 1 ст. 67 ГПК України позов забезпечується, зокрема, забороною відповідачеві та/або іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору.

У відповідності до п. 1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 16 «Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову» умовою застосування заходів до забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що майно (в тому числі грошові суми, цінні папери тощо), яке є у відповідача на момент пред'явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення. Заходи до забезпечення позову застосовуються господарським судом як гарантія реального виконання рішення суду.

Особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення із заявою про забезпечення позову. З цією метою та з урахуванням загальних вимог, передбачених статтею 33 ГПК, обов'язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного заходу до забезпечення позову.

У вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв'язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв'язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Згідно з п. 3 вищевказаної Постанови достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов'язання після пред'явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов'язання тощо). Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється господарським судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Отже, вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен брати до уваги інтереси не лише позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв'язку із застосуванням відповідних заходів.

Позивач свою заяву про забезпечення позову не обґрунтував, належних доказів того, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, суду не надав, а також нічим не підтвердив припущення, викладені у заяві про забезпечення позову.

Також враховуючи те, що позов ТОВ «ДА» задоволенню не підлягає, у суду відсутні підстави для задоволення заяви про забезпечення позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на позивача, оскільки позов не підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 4, 49, 66, 82 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову відмовити.

2. У задоволенні заяви про забезпечення позову відмовити.

3. Судовий збір покласти на позивача.

Повне рішення складено 02.02.2017.

Суддя О.В. Нечай