РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.01.2017Справа №914/2709/16

За позовомТовариства з обмеженою відповідальністю «Галицьке Розвиткове Товариство»
до1. Приватного підприємства «Гєлан» 2. Товариства з обмеженою відповідальністю «Сінеф» 3. Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Авістар»
провизнання недійсним договору
Суддя Босий В.П.

Представники сторін:

від позивача:Осика В.М.
від відповідача 1:не з'явився
від відповідача 2:Резніченко Д.Г.
від відповідача 3:Омельченко І.В.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

На розгляді господарського суду Львівської області перебувала справа №914/2709/16 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Галицьке Розвиткове Товариство» (надалі - ТОВ «Галицьке Розвиткове Товариство») до Приватного підприємства «Гєлан» (надалі - ПП «Гєлан»), Товариства з обмеженою відповідальністю «Сінеф» (надалі - ТОВ «Сінеф») та Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Авістар» (надалі - ТОВ «ФК «Авістар») про визнання недійсним договору.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що укладений між відповідачами 2 та 3 договір від 15.06.2016 р. про відступлення прав вимоги за іпотечним договором №1-0256/13/24-ІР від 27.06.2013 р. є недійсним, оскільки на укладення такого договору не отримувалась згода позивача як іпотекодавця нерухомого майна, а також його не було повідомлено про здійснене відступлення.

Ухвалою господарського суду Львівської області від 15.11.2016 р. справу №914/2709/16 передано за підсудністю до господарського суду міста Києва.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02.12.2016 р. справу №914/2709/16 передано на розгляд судді Босому В.П.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 07.12.2016 р. справу прийнято до свого провадження суддею Босим В.П. та призначено її до розгляду на 16.01.2017 р.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 16.01.2017 р. розгляд справи відкладено на 30.01.2017 р. у зв'язку із неявкою представників позивача, відповідачів 1 та 3, а також неподанням витребуваних доказів.

Представник позивача в судове засідання з'явилася, надала пояснення стосовно суті спору, позовні вимоги підтримала у повному обсязі.

В судове засідання представник відповідача 1 не з'явився, вимоги ухвали суду не виконав, у долученому до матеріалів справи відзиві на позовну заяву №02-25/105 від 10.11.2016 р. просив розгляд справи здійснювати за його відсутності.

Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідач 1 повідомлений про час та місце судового розгляду належним чином, а матеріали справи містять достатні докази для її розгляду по суті.

Представники відповідачів 2 та 3 в судове засідання з'явилися, вимоги ухвали суду виконали, надали пояснення по справі, проти задоволення позовних вимог заперечували з підстав того, що неотримання згоди позивача як іпотекодавця за іпотечним договором №1-0256/13/24-ІР від 27.06.2013 р. не може бути підставою для визнання недійсним договору від 15.06.2016 р. про відступлення прав вимоги за іпотечним договором №1-0256/13-24-ІР від 27.06.2013 р. Крім того, вказували що не може бути підставою для визнання недійсним оскаржуваного договору факт неповідомлення позивача про здійснене відступлення.

Оскільки про час та місце судового засідання відповідач 1 був належним чином повідомлений, на підставі статті 75 Господарського процесуального кодексу України справа може бути розглянута за наявними в ній матеріалами.

В судовому засіданні судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

У судових засіданнях складався протокол та здійснювалася фіксація судового процесу технічними засобами згідно статті 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

27.06.2013 р. між ПАТ «Банк Форум» (іпотекодержатель) та ТОВ «Галицьке Розвиткове Товариство» (іпотекодавець) був укладений іпотечний договір №1-0256/13/24-ІР, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Котарською А.Т. за реєстровим №473, відповідно до умов якого позивач передав в іпотеку Банку нерухоме майно, що знаходиться за адресою: м. Львів, вул. Винниченка В., 1, та належить йому на праві власності з метою забезпечення виконання грошового зобов'язання перед Банком позичальниками за кредитними договорами №1-0019/13/24-OVER/1 від 01.06.2013 р. та №1-0045/13/24-KL від 01.06.2013 р.

30.05.2016 р. між ТОВ «ФК «Авістар» (первісний кредитор) та ТОВ «Сінеф» (новий кредитор) був укладений договір про відступлення прав вимоги, що виникнуть у майбутньому, №30052016/1, за змістом п. 1.1 якого первісний кредитор зобов'язується відступити новому кредиту право вимоги до боржника за кредитними договорами, що буде належати первісному кредитору у разі перемоги у аукціоні (конкурсі) щодо продажу активів ПАТ «Банк Форум», що буде оголошений уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Банк Форум» у відповідності до законодавства, а новий кредитор зобов'язується прийняти зазначене вище право вимоги та перерахувати первісному кредитору кошти у сумі ціни відступлення.

09.06.2016 р. був проведений аукціон в електронній формі з продажу майна Публічного акціонерного товариства «Банк Форум», а саме права вимоги за кредитними договорами №1-0019/13/24-OVER/1 від 01.06.2013 р. та №1-0045/13/24-KL від 01.06.2013 р.

Переможцем вказаного аукціону було визначено ТОВ «ФК «Авістар», що підтверджується протоколом проведення аукціону в електронній формі №1 від 09.06.2016 р., який погоджений в.о. уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Банк Форум» 14.06.2016 р.

15.06.2016 р. між ПАТ «Банк Форум» та ТОВ «ФК «Авістар» були укладені:

- договір відступлення права вимоги №0015/16-ВБ, за яким Банк відступив ТОВ «ФК «Авістар» право вимоги до Товариства з обмеженою відповідальністю «Стек-Комп'ютер» (боржника), що належало Банку на підставі кредитних договорів, а ТОВ «ФК «Авістар» зобов'язалося прийняти зазначене право вимоги та перерахувати Банку кошти у сумі ціни відступлення. Пунктом 1.4 вказаного договору сторони домовилися з метою захисту інтересів нового кредитора укласти відповідні договори про відступлення прав вимоги за договорами забезпечення, в тому числі, і за іпотечним договором №1-0256/13/24-ІР від 27.06.2013 р.;

- договір про відступлення прав за іпотечним договором №1-0256/13/24-ІР від 27.06.2013 р., відповідно до якого ТОВ «ФК «Авістар» набуло право замість Банку одержати, переважно перед іншими кредиторами іпотекодавця, задоволення своїх вимог, які виливають з кредитних договорів, за рахунок майна, переданого позивачем в іпотеку.

Також 15.06.2016 р. між ТОВ «ФК «Авістар» (первісний іпотекодержатель) та ТОВ «Сінеф» (новий іпотекодержатель) був укладений договір відступлення прав за іпотечним договором №1-0256/13/24-ІР від 27.06.2013 р. (надалі - «Договір відступлення»), згідно з умовами якого новий іпотекодержатель набуває право замість первісного іпотекодержателя одержати, переважно перед іншими кредиторами іпотекодавця, задоволення своїх вимог, які виливають з кредитних договорів, за рахунок майна, переданого позивачем в іпотеку.

Спір у справі виник у зв'язку із наявністю, на думку позивача, підстав для визнання недійсним Договору відступлення.

За приписами частин 1-5 статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно із частиною 1 статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до п. 2.10 постанови пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013 р. «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» якщо чинне законодавство прямо не визначає кола осіб, які можуть бути позивачами у справах, пов'язаних з визнанням правочинів недійсними, господарському суду для вирішення питання про прийняття позовної заяви слід керуватися правилами статей 1 і 2 ГПК. Отже, крім учасників правочину (сторін за договором), а в передбачених законом випадках - прокурора, державних та інших органів позивачем у справі може бути будь-яке підприємство, установа, організація, а також фізична особа, чиї права та охоронювані законом інтереси порушує цей правочин.

Крім того, згідно з п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Таким чином, заявляючи позов про визнання недійсним договору, позивач має довести наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настанням відповідних наслідків, а у випадку якщо позов заявляється не стороною оспорюваного правочину - наявність порушеного права такої особи.

За змістом п. 2.10 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» №11 від 29.05.2013 р. в силу припису ст. 204 Цивільного кодексу України правомірність правочину презюмується. Отже, обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача (прокурора - в разі подання ним відповідного позову).

Статтею 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Як на підставу для визнання недійсним Договору відступлення позивач вказує на відсутність його погодження як іпотекодавця нерухомого майна за іпотечним договором, а також неповідомлення його про здійснене відступлення.

Іпотека відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку» - це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 575 Цивільного кодексу України іпотека визначена як окремий вид застави нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

За змістом ч. 1 ст. 512 Цивільного кодексу України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); правонаступництва; виконання обов'язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); виконання обов'язку боржника третьою особою.

При цьому, відповідно до ст. 514 Цивільного кодексу України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною першою ст. 513 Цивільного кодексу України встановлено, що правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Згідно з приписами ст. 516 Цивільного кодексу України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Відповідно до ст. 24 Закону України «Про іпотеку» відступлення прав за іпотечним договором здійснюється без необхідності отримання згоди іпотекодавця, якщо інше не встановлено іпотечним договором, і за умови, що одночасно здійснюється відступлення права вимоги за основним зобов'язанням. Якщо не буде доведено інше, відступлення прав за іпотечним договором свідчить про відступлення права вимоги за основним зобов'язанням. Іпотекодержатель зобов'язаний письмово у п'ятиденний строк повідомити боржника про відступлення прав за іпотечним договором і права вимоги за основним зобов'язанням. Правочин про відступлення прав за іпотечним договором підлягає нотаріальному посвідченню. Відомості про таке відступлення підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку.

Судом встановлено, що договір від 15.06.2016 р. про відступлення прав за іпотечним договором №1-0256/13/24-ІР від 27.06.2013 р. підписаний уповноваженими представниками сторін, скріплений печатками підприємств, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Антиповою І.В. та зареєстрований у реєстрі за №326, тобто вчинений у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові, як того вимагає ч. 1 ст. 513 Цивільного кодексу України.

Відступлення права вимоги є договірною передачею вимог первісного кредитора новому кредиторові та відбувається на підставі укладеного між ними правочину, при цьому заміна кредитора саме у зобов'язанні допускається протягом усього часу існування зобов'язання, якщо це не суперечить договору та не заборонено законом.

Отже, за загальним правилом, передбаченим у ч. 1 ст. 516 Цивільного кодексу України, заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, оскільки не впливає на характер, обсяг і порядок виконання ним своїх обов'язків, не погіршує становища боржника та не зачіпає його інтересів, однак сторони мають право додатково врегулювати порядок заміни кредитора у договорі.

Судом встановлено, що ні умовами іпотечного договору №1-0256/13/24-ІР від 27.06.2013 р., право вимоги за яким передавалось новому кредитору на підставі спірного правочину, ні положеннями чинного законодавства України не передбачено обов'язкового отримання згоди іпотекодавця на відступлення права вимоги новому кредитору.

Крім того, не може бути підставою для визнання недійсним оскаржуваного договору факт не направлення позивачу повідомлення про здійснене відступлення, оскільки неповідомлення іпотекодавця про відступлення прав вимоги за іпотечним договором не впливає на чинність укладеного договору, а лише може надавати право іпотекодавця не виконувати свої зобов'язання за іпотечним договором на користь нового іпотекодержателя положення ст. 517 Цивільного кодексу України).

З урахуванням викладеного, суд відхиляє твердження позивача, в яких він посилався на невідповідність договору відступлення від 15.06.2016 р. вимогам ст. 24 Закону України «Про іпотеку».

Позивач не надав до суду доказів, які б підтверджували той факт, що Договір відступлення суперечить нормам Цивільного кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; не довів відсутність необхідного обсягу цивільної дієздатності будь-якої з осіб, яка вчинила спірний правочин; відсутність вільного волевиявлення та невідповідність його внутрішній волі учасника спірного правочину; не спрямованість будь-якої зі сторін на реальне настання правових наслідків, обумовлених спірним правочином.

Таким чином, позивачем не доведено, а судом не встановлено обставин з якими положення статей 203, 215 Цивільного кодексу України пов'язують можливість визнання Договору відступлення недійсним.

Крім того, за змістом постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою законодавства, яке полягає у наданні особі, що вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Захист цивільних прав та інтересів судом здійснюється у спосіб, встановлений законом або договором.

Перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів визначається ч.2 ст.16 Цивільного кодексу України, до яких, зокрема, відноситься визнання правочину недійсним. Аналогічні положення містить ст. 20 Господарського кодексу України.

Таким чином, відповідно до приписів ст. 1 Господарського процесуального кодексу України, ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України, ст. 20 Господарського кодексу України застосування судом будь-якого способу судового захисту вимагає наявності наступної сукупності умов: наявність у позивача певного суб'єктивного права або інтересу; порушення (невизнання або оспорювання) означеного права/інтересу відповідачем; належність обраного способу судового захисту (з точки зору адекватності порушення і спроможності його усунути та поновити (захистити) право або інтерес та закріплення положеннями діючого законодавства).

Тобто, важливою умовою застосування судом певного способу захисту права або інтересу є його належність - встановлення судом тих обставин, що вжиття саме обраного позивачем способу захисту спроможне поновити порушені права особи, що звертається до суду з відповідним позовом.

В той же час, позивачем всупереч приписам ст.ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України не доведено суду в чому саме полягало порушення його прав та/або інтересів, на захист яких був спрямований даний позов.

За таких обставин, у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним Договору відступлення необхідно відмовити.

Відповідно до вимог ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Галицьке Розвиткове Товариство» відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 02.02.2017 р.

Суддя В.П. Босий