ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

24.01.17р. Справа № 904/10186/16

За позовом Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" (м. Київ) в особі Регіональної філії "Придніпровська залізниця" Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" (м. Дніпро)

до Публічного акціонерного товариства "Дніпровський металургійний комбінат ім. Ф.Е. Дзержинського" (м. Кам'янське, Дніпропетровської області )

про стягнення суми збору за повідомлення про прибуття вантажів у розмірі 7 105 грн. 44 коп.

Суддя Фещенко Ю.В.

Представники:

від позивача: не з'явився

від відповідача: ОСОБА_1 - заступник начальника управління залізничного транспорту з

комерційної роботи (довіреність № 30 від 22.03.2016);

ОСОБА_2 - юрисконсульт управління залізничного транспорту

(довіреність № 42 від 26.04.2016)

СУТЬ СПОРУ:

Публічне акціонерне товариство "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Придніпровська залізниця" Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" (далі - позивач) звернулося до господарського суду Дніпропетровської області із позовною заявою, в якій просить суд стягнути з Публічного акціонерного товариства "Дніпровський металургійний комбінат ім. Ф.Е. Дзержинського" (далі - відповідач) збір за повідомлення про прибуття вантажів у загальному розмірі 7 105 грн. 44 коп.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач не сплатив збір за повідомлення про прибуття вантажів на станцію Правда за період з квітня по липень 2016 року в сумі 1 819 грн. 68 коп., а також збір за повідомлення про прибуття вантажів на станцію Дніпродзержинськ за період з квітня по липень 2016 року в сумі 5 285 грн. 76 коп., внаслідок чого у відповідача утворилась заборгованість в загальній сумі 7 105 грн. 44 коп. Так, позивач у позовній заяві зазначає, що його обов'язок повідомити одержувача в день прибуття вантажу або до 12-ої години наступного дня передбачений статтею 42 Статуту залізниць України. Крім того, вказаною статтею Статуту визначено, що порядок і способи повідомлення встановлюються начальником станції, а одержувач може визначити спосіб повідомлення. В той же час, у позовній заяві позивач зазначає, що у відповідності до пункту 1 розділу 8 Правил видачі вантажів: про прибуття вантажу на станцію призначення залізниця зобов'язана повідомити одержувача в день прибуття вантажу, але не пізніше 12-ї години наступного дня, із зазначенням найменування та кількості вантажу, а також роду й кількості вагонів (контейнерів); порядок і способи повідомлення встановлюються начальником станції спільно з одержувачем; одержувач письмово повідомляє начальнику станції прізвища працівників, відповідальних за приймання в узгодженому порядку повідомлень, і номери телефонів (факсів) та адреси електронної пошти, за якими надаються повідомлення. Позивач у позові посилається на те, що начальниками станцій Дніпродзержинськ та Правда неодноразово направлялися відповідачу звернення щодо узгодження порядку повідомлення відповідальних працівників підприємства про прибуття вантажів на адресу відповідача, але у відповідях на вказані звернення відповідач вказав на відсутність потреби в наданні вказаної послуги. В той же час, позивач зазначає, що протягом квітня-липня 2016 року відповідачу телефонним зв'язком передавалися повідомлення про прибуття вантажів на станції Дніпродзержинськ та Правда, у зв'язку з чим позивач здійснив нарахування збору за вказані повідомлення на підставі таблиці 3 пункту 10 розділу ІІІ Тарифного керівництва № 1, та просить суд стягнути вказану суму з відповідача.

Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 11.11.2016 порушено провадження у справі та її розгляд призначено в засіданні на 28.11.2016.

Від відповідача надійшло клопотання (вх.суду 72103/16 від 23.11.2016), в якому він просив суд відкласти розгляд справи, посилаючись на неможливість його представника бути присутнім у вказаному судовому засіданні.

Від відповідача надійшов відзив на позовну заяву (вх.суду 73022/16 від 28.11.2016), в якому він проти задоволення позовних вимог заперечував у повному обсязі, посилаючись на те, що між позивачем та відповідачем не було досягнуто згоди щодо порядку повідомлення про прибуття вантажів на станціях Дніпродзержинськ та Правда, отже, нарахування вказаного збору є неправомірним. Крім того, відповідач наголошує на тому, що він не має необхідності в отриманні повідомлення про прибуття вантажів телефонним зв'язком, оскільки з графи 49 електронної накладної (електронного перевізного документа) він отримує інформацію про прибуття вантажу.

У судове засідання 28.11.2016 з'явилися представники позивача та відповідача.

У судовому засіданні 28.11.2016 представником позивача було викладено зміст позовних вимог, наведено доводи в їх обґрунтування.

Представником відповідача у судовому засіданні 28.11.2016 було викладено зміст відзиву на позовну заяву, з урахуванням якого він просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Судом було зауважено, що з метою всебічного і повного з'ясування всіх фактичних обставин у справі, а також надання об'єктивної оцінки доказам, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає за необхідне витребувати додаткові докази.

У судовому засіданні 28.11.2016 у відповідності до частини 3 статті 77 Господарського процесуального кодексу України, в межах строків, встановлених статтею 69 Господарського процесуального кодексу України, було оголошено перерву до 05.12.2016.

Від позивача надійшли заперечення на відзив (вх.суду 74485/16 від 05.12.2016), в яких він наголошував на правомірності позовних вимог, посилаючись на те, що залізниця повинна здійснювати повідомлення про прибуття вантажів та повідомлення про подачу вагонів, а повідомлення про подачу вагонів не може замінити повідомлення про прибуття вантажів. Також позивач додатково обґрунтовує правомірність застосованого тарифу, а також коефіцієнтів 2,002 та 2,302, які визначені у затверджених наказом Міністерства транспорту та зв'язку України № 317 від 26.03.2009 (у редакції наказів Міністерства інфраструктури України № 13 від 26.01.2015 та № 161 від 26.04.2016) Коефіцієнтах, що застосовуються до тарифів Збірника тарифів на перевезення вантажів залізничним транспортом у межах України та пов'язані з ними послуги. У поясненнях позивач також зазначає, що здійснював реєстрацію повідомлень про прибуття вантажів в книги форми ГУ-2, оскільки Інструкцією з ведення станційної комерційної звітності (затвердженої наказом Укрзалізниці № 147-ц від 04.06.2003) передбачена можливість реєстрації в книзі ГУ-2 повідомлень одержувача про прибуття вантажу окремим рядком. У поясненнях позивач також наголошує на тому, що під час листування між сторонами відповідач погоджувався на передачу йому повідомлень про прибуття вантажу по гучномовному зв'язку (чого не передбачено діючими правилами) або засобами електронної пошти. Так, позивач наголошує на тому, що оскільки між сторонами не було досягнуто згоди щодо способу повідомлення про прибуття вантажів, тому повідомлення здійснювалося телефонним зв'язком, як було встановлено начальниками станцій Дніпродзержинськ та Правда.

У судове засідання 05.12.2016 з'явилися представники позивача та відповідача.

У судовому засіданні 05.12.2016 представником позивача було викладено зміст заперечення на відзив на позовну заяву, з урахуванням яких він просив суд задовольнити його позовні вимоги.

Представник відповідача у судовому засіданні 05.12.2016 заперечував проти задоволення позову, посилався на їх безпідставність.

Судом було зауважено, що для правильного вирішення спору існує необхідність у витребуванні у сторін додаткових доказів.

У судовому засіданні 05.12.2016 у відповідності до частини 3 статті 77 Господарського процесуального кодексу України, в межах строків, встановлених статтею 69 Господарського процесуального кодексу України, було оголошено перерву до 19.12.2016.

Від відповідача надійшли письмові пояснення (вх.суду 74370/16 від 05.12.2016), в яких він проти задоволення позовних вимог заперечував у повному обсязі, посилаючись на те, що позивач, користуючись своїм монопольним становищем, намагається нав'язати позивачу непотрібну йому послугу з надання інформації про вантажі, що прибули на його адресу. Крім того, відповідач зазначав, що відповідно до статті 42 Статуту залізниць України за угодою між одержувачем і станцією вагони (контейнери) можуть подаватися без попереднього повідомлення. У зв'язку з вказаним, відповідач запропонував позивачу укласти додаткову угоду до договору про організацію перевезень вантажів і проведення розрахунків за перевезення та надані залізницею послуги № ПР/ДН-1-12-497/НЮп/12-1940-02 про відсутність необхідності в передачі повідомлення про прибуття вантажів у будь-який спосіб. Також, відповідач наголошував на тому, що позивачем не надано суду жодного належного докази фактичного надання в спірний період послуг з повідомлення про прибуття вантажів.

Від відповідача надійшли письмові пояснення (вх.суду 76580/16 від 13.12.2016), в яких він проти задоволення позовних вимог заперечував у повному обсязі, посилаючись на те, що начальники станцій Дніпродзержинськ та Правда не мали права самовільно визначати прядок передачі повідомлень про прибуття вантажів. Крім цього, відповідач зауважував, що за допомогою електронного перевізного документа працівники відповідача дізнаються про прибуття вантажів без додаткового повідомлення. У поясненнях відповідач також посилається на те, що не узгоджував з позивачем номерів телефонів, факсу та адреси електронної пошти, за якими здійснюється повідомлення про прибуття вантажів.

Від позивача надійшли письмові пояснення по справі (вх.суду 79202/16 від 19.12.2016), в яких він наголошував на правомірності позовних вимог, посилаючись на те, що відмітка в графі 49 електронної накладної є реєстрацією повідомлень про прибуття вагонів в електронному вигляді, при цьому, сама відмітка не є способом повідомлення одержувача про прибуття вантажу. Також, позивач наголошує на тому, що здійснював реєстрацію повідомлень про прибуття вантажів в книги форми ГУ-2, оскільки Інструкцією з ведення станційної комерційної звітності (затвердженої наказом Укрзалізниці № 147-ц від 04.06.2003) передбачена можливість реєстрації в книзі ГУ-2 повідомлень одержувача про прибуття вантажу окремим рядком. Крім того, повідомлення про прибуття вантажів та повідомлення про подачу вагонів здійснюється різними працівниками станції, підтвердженням чого слугує наявність двох різних книг форми ГУ-2: одна - на повідомлення про подачу вагонів, друга - на повідомлення про прибуття вантажів. У поясненнях позивач також наголошує на тому, що під час листування між сторонами відповідач погоджувався на передачу йому повідомлень про прибуття вантажу лише по гучномовному зв'язку (чого не передбачено діючими правилами) або засобами електронної пошти. Так, позивач наголошує на тому, що оскільки між сторонами не було досягнуто згоди щодо способу повідомлення про прибуття вантажів, тому повідомлення здійснювалося телефонним зв'язком, як було встановлено розпорядженнями начальників станцій Дніпродзержинськ та Правда.

У судове засідання 19.12.2016 з'явилися представники позивача та відповідача.

У судовому засіданні 19.12.2016 представником позивача було викладено зміст письмових пояснень, з урахуванням яких він просив суд задовольнити його позовні вимоги.

Представник відповідача у судовому засіданні 19.12.2016 було викладено зміст письмових пояснень, з урахуванням яких він просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог.

У судовому засіданні 19.12.2016 у відповідності до частини 3 статті 77 Господарського процесуального кодексу України, в межах строків, встановлених статтею 69 Господарського процесуального кодексу України, було оголошено перерву до 22.12.2016.

Від позивача надійшли письмові пояснення (вх.суду 79046/16 від 22.12.2016), в яких він зазначає, що вартість послуг повідомлення про прибуття вантажів визначена в таблиці 3 пункту 10 розділу ІІІ Тарифного керівництва № 1, а отже додаткового узгодження між сторонами у вигляді укладення договору не потребує. Також, позивач наголошує на тому, що здійснював реєстрацію повідомлень про прибуття вантажів в книги форми ГУ-2, оскільки Інструкцією з ведення станційної комерційної звітності (затвердженої наказом Укрзалізниці № 147-ц від 04.06.2003) передбачена можливість реєстрації в книзі ГУ-2 повідомлень одержувача про прибуття вантажу окремим рядком. Так, повідомлення про прибуття вантажів та повідомлення про подачу вагонів здійснюється різними працівниками станції, підтвердженням чого слугує наявність двох різних книг форми ГУ-2: одна - на повідомлення про подачу вагонів, друга - на повідомлення про прибуття вантажів; вказані книги мають різне наповнення та заповнюються по різному. Крім того, позивач звертає увагу, що відмітка в графі 49 накладної підтверджує факт повідомлення відповідача про прибуття вантажу; що вказана послуга була надана залізницею та отримана відповідачем. Позивач зауважує, що здійснював повідомлення відповідача телефонним зв'язком, шляхом передачі повідомлення про прибуття вантажу представникам, у яких були наявні довіреності відповідача на здійснення операцій, пов'язаних з відправленням та отриманням вантажів. У вказаних довіреностях відповідачем були вказані номери телефонів. Позивач наголошує, що спірна послуга встановлена Правилами перевезень вантажів та Статутом залізниць України і не є такою, що повинна узгоджуватися між сторонами в окремих договорах.

Від відповідача надійшло клопотання (вх.суду 79286/16 від 22.12.2016), в якому він просив суд долучити до матеріалів справи додаткові документи, а саме: листування між сторонами з приводу умов надання послуг повідомлення про прибуття вантажів.

Від позивача надійшло клопотання (вх.суду 79287/16 від 22.12.2016), в якому він просив суд продовжити строк вирішення спору на 15 днів, посилаючись на неможливість подати додаткові докази та необхідність надання додаткового часу на їх збирання та долучення до матеріалів справи.

Ухвалою суду від 22.12.2016 клопотання позивача задоволено та продовжено строк вирішення спору на 15 днів, терміном по 26.01.2017 включно.

У судове засідання 22.12.2016 з'явилися представники позивача та відповідача.

У судовому засіданні 22.12.2016 представником позивача було викладено зміст письмових пояснень, з урахуванням яких він просив суд задовольнити його позовні вимоги також представник позивача просив суд відкласти розгляд справи, з метою надання йому часу для долучення до матеріалів справи додаткових доказів.

У судовому засіданні 22.12.2016 у відповідності до частини 3 статті 77 Господарського процесуального кодексу України, в межах строків, встановлених статтею 69 Господарського процесуального кодексу України, було оголошено перерву до 10.01.2017.

Вказане свідчить про достатність часу для підготовки до судового розгляду, подання заперечень та доказів в обґрунтування своєї позиції. Крім того, судом здійснені всі можливі заходи щодо всебічного та повного з'ясування фактичних обставин справи; розгляд справи декілька разів відкладався, з метою надання сторонам можливості реалізувати принцип змагальності, рівності всіх учасників процесу перед законом та судом, забезпечення участі представників у судовому засіданні та надання додаткових доказів в обґрунтування заявлених вимог та заперечень.

Від позивача надійшло клопотання (вх.суду 897/17 від 10.01.2017), в якому він просив суд відкласти розгляд справи, у зв'язку з необхідністю долучення до матеріалів справи додаткових доказів.

Судове засідання, призначене на 10.01.2017, не відбулося, у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю судді.

Ухвалою суду від 13.01.2017 справу було призначено до розгляду в судовому засіданні на 24.01.2017.

Додатково сторін було повідомлено про дату, час та місце судового засідання, а також вимоги ухвали суду від 13.01.2017 телефонограмами, які були отримані представниками позивача - 16.01.2017 та відповідача - 13.01.2017 (а.с.64-65 том 3).

Від позивача надійшли письмові пояснення (вх.суду 4200/17 від 24.01.2017), в яких він зазначає, що вартість послуг повідомлення про прибуття вантажів визначена в таблиці 3 пункту 10 розділу ІІІ Тарифного керівництва № 1, а отже додаткового узгодження між сторонами у вигляді укладення договору не потребує. Крім того, позивач звертає увагу, що договором про організацію перевезень вантажів і проведення розрахунків за перевезення та надані залізницею послуги № ПР.ДН-1-12-497/НЮп/12-1940-02 від 13.12.2012 у пункті 3.5. сторонами вже було погоджено, що вартість перевезення, додаткових зборів і розмір штрафів визначаються Статутом залізниць України, Тарифним керівництвом № 1 з урахуванням підвищуючих коефіцієнтів, в тому числі калькуляціями, додатковою угодою № 1 про узгодження вільних тарифів по послугах, наказами Кабінету Міністрів України, Укрзалізниці та іншими нормативно-правовими актами і документами. Разом з письмовими поясненнями позивачем долучено до матеріалів справи накладні, які, на думку позивача, підтверджують факт надання послуг повідомлення про прибуття вантажів на станцію Правда за період з квітня по липень 2016 року, а також послуг повідомлення про прибуття вантажів на станцію Дніпродзержинськ за період з квітня по липень 2016 року, оскільки в графі 49 містять відповідну відмітку, яка є підтвердженням фактичного надання вказаних послуг.

У судове засідання 24.01.2017 з'явилися представники відповідача.

Представник позивача у судове засідання 24.01.2017 не з'явився, причин нез'явлення суду не повідомив.

Судом зауважено, що позивач про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується наступним.

З матеріалів справи вбачається, що ухвала господарського суду Дніпропетровської області від 13.01.2017 була отримана позивачем 20.01.2017, що підтверджується поштовим повідомленням № 884 (№ 913), на якому міститься відповідна відмітка про її отримання.

Крім того, суд наголошує на тому, що ухвала суду від 13.01.2017 була надіслана сторонам у справі завчасно, з урахуванням Нормативів і нормативних строків пересилання поштових відправлень, затверджених наказом Міністерства інфраструктури України від 28.11.2013 № 958.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позивач був належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду справи.

Крім того, судом здійснювалося додаткове повідомлення позивача про день, час та місце розгляду справи телефонограмою, яка була отримана представником позивача 16.01.2017 (а.с.64 том 3).

Отже, суд приходить до висновку, що позивач не скористався своїм правом на участь його представника у судовому засіданні 24.01.2017.

У судовому засіданні 24.01.2017 було обговорено подані позивачем 24.01.2017 письмові пояснення.

Представники відповідача у судовому засіданні 24.01.2017 проти задоволення позовних вимог заперечували у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені ними у відзиві на позов та поясненнях; вказували на безпідставність доводів позивача, викладених в позовній заяві та наявних у справі додаткових поясненнях позивача.

Судом враховано, що всіма учасниками судового процесу висловлена своя правова позиція у даному спорі.

Враховуючи те, що норми статті 65 Господарського процесуального кодексу України, щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, що необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, а пункт 4 частини 3 статті 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та заперечень та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів, а тому вважає за можливе розглядати справу за наявними в ній і додатково поданими на вимогу суду матеріалами і документами.

У пункті 2.3. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 роз'яснено: якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 Господарського процесуального кодексу України), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

Клопотання про здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не заявлялось.

Відповідно до статті 85 Господарського процесуального кодексу України у судовому засіданні 24.01.2017 оголошувались вступна та резолютивна частини рішення.

Суд, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши представників відповідача,

ВСТАНОВИВ:

Згідно зі статтею 71 Статуту залізниць України взаємовідносини залізниці з підприємством, порядок і умови експлуатації залізничних під'їзних колій, визначаються договором; порядок подачі і забирання вагонів і контейнерів на залізничній під'їзній колії встановлюється договором на експлуатацію залізничної колії (договором на подачу та забирання вагонів).

Так, 12.11.2012 між Державним підприємством "Придніпровська залізниця" (далі - залізниця) та Публічним акціонерним товариством "Дніпровський металургійний комбінат ім. Ф.Е. Дзержинського" (далі - власник колії, відповідач) був укладений договір № ПР/М-13-1/22-809/НЮдч про експлуатацію залізничної під'їзної колії Публічного акціонерного товариства "Дніпровський металургійний комбінат ім. Ф.Е. Дзержинського", яка примикає до станцій Дніпродзержинськ, Правда Придніпровської залізниці (а.с.14-17), в якому сторони визначили умови експлуатації під'їзної колії, яка належить відповідачу.

В пункті 21 договору сторони погодили, що договір укладається терміном на 5 років - з 01.01.2013 до 31.12.2017 включно.

Стосовно права звернення позивача із вказаним позовом, суд зазначає таке.

Постановою Кабінету Міністрів України від 25.06.2014 № 200 було утворено Публічне акціонерне товариство "Українська залізниця". Додатком 1 до названої постанови затверджено перелік підприємств та установ залізничного транспорту загального користування, на базі яких утворено Публічне акціонерне товариство "Українська залізниця". До нього, зокрема, увійшло Державне підприємство "Придніпровська залізниця" (ідентифікаційний код 01073828).

Постановою Кабінету Міністрів України від 02.09.2015 № 735 "Питання публічного акціонерного товариства "Українська залізниця", був затверджений статут ПАТ "Укрзалізниця", відповідно до пункту 2 якого товариство є правонаступником усіх прав і обов'язків Укразалізниці та підприємств залізничного транспорту, які реорганізовано шляхом злиття, згідно з додатком 1 до постанови Кабінету Міністрів України від 25.06.2014 № 200. Пунктом 12 Статуту закріплено, що товариство є юридичною особою з дня державної реєстрації.

Також, відповідно до статті 6 Закону України від 23.02.2012 № 4442-VI "Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування", товариство є правонаступником усіх прав і обов'язків Державної адміністрації залізничного транспорту України та підприємств залізничного транспорту.

В свою чергу, 21.10.2015 відповідно до чинного законодавства відбулася державна реєстрація ПАТ "Українська залізниця" (ідентифікаційний код 40075815). До даних "про юридичних осіб, правонаступником яких є зареєстрована юридична особа" увійшло й державне підприємство "Придніпровська залізниця". Регіональна філія "Придніпровська залізниця" (ідентифікаційний код ВП 40081237) значиться як відокремлений підрозділ юридичної особи ПАТ "Укрзалізниця".

Згідно з витягом з протоколу № 1 засідання ПАТ "Укрзалізниця" датою початку фінансово-господарської діяльності товариства було визначено 01.12.2015.

Відповідно до пункту 1 статті 104 Цивільного кодексу України юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов'язки переходять до правонаступників.

В частині 2 статті 108 цього Кодексу встановлено, що у разі перетворення до нової юридичної особи переходять усе майно, усі права та обов'язки попередньої юридичної особи.

Так, 18.08.2015 Міністерством інфраструктури України відповідно до статті 107 Кодексу був затверджений передавальний акт державного підприємства "Придніпровська залізниця", згідно з яким правонаступництво щодо всього майна, усіх прав та обов'язків підприємства після його реорганізації шляхом злиття переходять до ПАТ "Укрзалізниця".

В свою чергу, відповідно до пункту 2.1. положення про регіональну філію "Придніпровська залізниця" ПАТ "Укрзалізниця" - філія є відокремленим підрозділом товариства, який не має статусу юридичної особи. Філія діє від імені товариства та в його інтересах, здійснює делеговані товариством функції у визначеному регіоні транспортної мережі, відповідно до мети, завдань та предмету діяльності товариства. Межі філії затверджуються рішеннями правління товариства.

Вирішуючи питання про правонаступництво, потрібно мати на увазі, що запис в установчих документах про правонаступництво має істотне значення для визнання правонаступництва. Однак, суттєве значення мають також фактично здійснені організаційно-економічні перетворення, з якими чинне законодавство повязує перехід майнових прав та обовязків, а саме: рішення власника (власників), підписання передаточного або розподільного акта чи балансу тощо. Отже, у вирішенні питань, повязаних з правонаступництвом, слід здійснювати аналіз документів, що стосуються переходу прав і обовязків на майно (майнові права) чи його відповідну частину.

Дослідження перелічених вище документів дозволяє зробити висновок про те, що на момент звернення з позовом до ПАТ "Українська залізниця" перейшли права та обов'язки Державного підприємства "Придніпровська залізниця" і товариство є правонаступником цього підприємства.

Таким чином, ПАТ "Укрзалізниця" в особі регіональної філії "Придніпровська залізниця" правомірно звернулося з позовом по даній справі.

Викладене відповідає правовій позиції Вищого господарського суду України у подібних правовідносинах (постанови Вищого господарського суду України № 904/6554/15 від 21.04.2016, № 905/2959/15 від 16.03.2016, № 908/3973/13 від 28.04.2016).

Крім того, 13.12.2012 між Державним підприємством "Придніпровська залізниця" (далі - залізниця, позивач) та Публічним акціонерним товариством "Дніпровський металургійний комбінат ім. Ф.Е. Дзержинського" (далі - вантажовласник, відповідач) був укладений договір про організацію перевезень вантажів і проведення розрахунків за перевезення та надані залізницею послуги № ПР.ДН-1-12497/НЮп/12-1940-02 (далі - договір, а.с.39) предметом якого є надання залізницею вантажовласнику послуг, пов'язаних з перевезенням вантажів, та проведення розрахунків за ці послуги.

У додатковій угоді № 9 від 11.12.2015 до договору № ПР.ДН-1-12497/НЮп/12-1940-02 від 13.12.2012, сторони вказали, що Публічне акціонерне товариство "Українська залізниця" та Публічне акціонерне товариство "Дніпровський металургійний комбінат ім. Ф.Е. Дзержинського" уклали цю додаткову угоду до договору про організацію перевезень вантажів та проведення розрахунків за перевезення та надані залізницею послуги за № ПР.ДН-1-12497/НЮп/12-1940-02 від 13.12.2012, у зв'язку з проведенням реєстрації ПАТ "Укрзалізниця", яке згідно з Законом України "Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування" є правонаступником Укрзалізниці та підприємств і установ, реорганізованих шляхом злиття відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 25.06.2014 № 200 "Про утворення публічного акціонерного товариства "Українська залізниця". Сторони дійшли згоди назву договору викласти у наступній редакції: "Договір про організацію перевезень вантажів та проведення розрахунків за перевезення та надані залізничним транспортом України послуги" (а.с.54 том 1).

У пункті 3.5. вказаного договору сторони визначили, що вартість за перевезення, додаткових зборів та розмір штрафів, визначається Статутом залізниць України, Тарифним керівництвом № 1 з урахуванням підвищуючих коефіцієнтів, в тому числі калькуляціями, додатковою угодою № 1 про погодження вільних тарифів по послугах, наказами та розпорядженнями Кабінету Міністрів України, Міністерства транспорту та зв'язку України, Укрзалізниці та іншими нормативно-правовими актами і документами. На вартість послуг нараховується у встановленому законодавством порядку.

В той же час, у пункті 6.1. договору сторони передбачили, що усі спірні питання з виконання умов договору вантажовласник вирішує шляхом переговорів, а у разі недосягнення домовленості - у претензійно-позовному порядку.

Як вбачається з матеріалів справи,між сторонами виник спір щодо:

- правомірності надання позивачем послуг за повідомлення про прибуття вантажів на станцію Правда та Дніпродзержинськ;

- а також обґрунтованості нарахування позивачем збору за надання вказаних послуг.

Так, за період з квітня по липень 2016 року позивач нарахував відповідачу до сплати збір за повідомлення про прибуття вантажів на станцію Правда в сумі 1 819 грн. 68 коп., а також збір за повідомлення про прибуття вантажів на станцію Дніпродзержинськ за період з квітня по липень 2016 року в сумі 5 285 грн. 76 коп., а всього 7 105 грн. 44 коп.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги про стягнення вказаної заборгованості, позивач посилається на таке:

- обов'язок повідомити одержувача в день прибуття вантажу або до 12-ої години наступного дня передбачений статтею 42 Статуту залізниць України. Вказаною статтею Статуту визначено, що порядок і способи повідомлення встановлюються начальником станції, а одержувач може визначити спосіб повідомлення;

- у відповідності до пункту 1 розділу 8 Правил видачі вантажів: про прибуття вантажу на станцію призначення залізниця зобов'язана повідомити одержувача в день прибуття вантажу, але не пізніше 12-ї години наступного дня, із зазначенням найменування та кількості вантажу, а також роду й кількості вагонів (контейнерів); порядок і способи повідомлення встановлюються начальником станції спільно з одержувачем; одержувач письмово повідомляє начальнику станції прізвища працівників, відповідальних за приймання в узгодженому порядку повідомлень, і номери телефонів (факсів) та адреси електронної пошти, за якими надаються повідомлення;

- залізниця зобов'язана здійснювати повідомлення про прибуття вантажів та повідомлення про подачу вагонів, а повідомлення про подачу вагонів не може замінити повідомлення про прибуття вантажів. Позивач здійснював реєстрацію повідомлень про прибуття вантажів в книги форми ГУ-2, оскільки Інструкцією з ведення станційної комерційної звітності (затвердженої наказом Укрзалізниці № 147-ц від 04.06.2003) передбачена можливість реєстрації в книзі ГУ-2 повідомлень одержувача про прибуття вантажу окремим рядком;

- начальниками станцій Дніпродзержинськ та Правда неодноразово направлялися відповідачу звернення щодо узгодження порядку повідомлення відповідальних працівників підприємства про прибуття вантажів на адресу відповідача, але у відповідях на вказані звернення відповідач вказав на відсутність потреби в наданні вказаної послуги. Під час листування між сторонами відповідач погоджувався лише на передачу йому повідомлень про прибуття вантажу по гучномовному зв'язку (чого не передбачено діючими правилами) або засобами електронної пошти;

- оскільки між сторонами не було досягнуто згоди щодо способу повідомлення про прибуття вантажів, тому повідомлення здійснювалося телефонним зв'язком, як було встановлено начальниками станцій Дніпродзержинськ та Правда (а.с. 71,72 том 2). Позивач здійснював повідомлення відповідача телефонним зв'язком, шляхом передачі повідомлення про прибуття вантажу представникам, у яких були наявні довіреності відповідача на здійснення операцій, пов'язаних з відправленням та отриманням вантажів. У вказаних довіреностях відповідачем були вказані номери телефонів;

- фактично протягом періоду з квітня по липень 2016 року відповідачу телефонним зв'язком передавалися повідомлення про прибуття вантажів на станції Дніпродзержинськ та Правда, у зв'язку з чим позивач здійснив нарахування збору за вказані повідомлення на підставі таблиці 3 пункту 10 розділу ІІІ Тарифного керівництва № 1;

- правомірність застосованого тарифу, а також коефіцієнтів 2,002 та 2,302, підтверджується визначеними у затверджених наказом Міністерства транспорту та зв'язку України № 317 від 26.03.2009 (у редакції наказів Міністерства інфраструктури України № 13 від 26.01.2015 та № 161 від 26.04.2016) Коефіцієнтах, що застосовуються до тарифів Збірника тарифів на перевезення вантажів залізничним транспортом у межах України та пов'язані з ними послуги. А отже, додаткового узгодження між сторонами у вигляді укладення договору не потребує;

- договором про організацію перевезень вантажів і проведення розрахунків за перевезення та надані залізницею послуги № ПР.ДН-1-12-497/НЮп/12-1940-02 від 13.12.2012 у пункті 3.5. сторонами вже було погоджено, що вартість перевезення, додаткових зборів і розмір штрафів визначаються Статутом залізниць України, Тарифним керівництвом № 1 з урахуванням підвищуючих коефіцієнтів, в тому числі калькуляціями, додатковою угодою № 1 про узгодження вільних тарифів по послугах, наказами Кабінету Міністрів України, Укрзалізниці та іншими нормативно-правовими актами і документами;

- відмітка в графі 49 електронної накладної є реєстрацією повідомлень про прибуття вагонів в електронному вигляді, при цьому, сама відмітка не є способом повідомлення одержувача про прибуття вантажу;

- відмітка в графі 49 накладної підтверджує факт повідомлення відповідача про прибуття вантажу, а також те, що вказана послуга була фактично надана залізницею та отримана відповідачем. Отже, долучені до матеріалів справи накладні, на думку позивача, підтверджують факт надання послуг повідомлення про прибуття вантажів на станцію Правда та Дніпродзержинськ за період з квітня по липень 2016 року, оскільки в графі 49 містять відповідну відмітку, яка є підтвердженням фактичного надання вказаних послуг;

- спірна послуга встановлена Правилами перевезень вантажів та Статутом залізниць України і не є такою, що повинна узгоджуватися між сторонами в окремих договорах.

В свою чергу, відповідач не погоджується з правомірністю надання позивачем послуг повідомлення про прибуття вантажів на станцію Правда та Дніпродзержинськ телефонним зв'язком та вважає необґрунтованим нарахування позивачем збору за надання вказаних послуг, посилаючись на таке:

- між позивачем та відповідачем не було досягнуто згоди щодо порядку повідомлення про прибуття вантажів на станціях Дніпродзержинськ та Правда;

- відповідач не узгоджував з позивачем номерів телефонів, факсу та адреси електронної пошти, за якими здійснюється повідомлення про прибуття вантажів;

- начальники станцій Дніпродзержинськ та Правда не мали права самовільно визначати прядок передачі повідомлень про прибуття вантажів;

- відповідач не має необхідності в отриманні повідомлення про прибуття вантажів телефонним зв'язком, оскільки з графи 49 електронної накладної (електронного перевізного документа) він отримує інформацію про прибуття вантажу без додаткового повідомлення;

- позивач, користуючись своїм монопольним становищем, намагається нав'язати позивачу непотрібну йому послугу з надання інформації про вантажі, що прибули на його адресу;

- відповідно до статті 42 Статуту залізниць України за угодою між одержувачем і станцією вагони (контейнери) можуть подаватися без попереднього повідомлення. У зв'язку з вказаним, відповідач запропонував позивачу укласти додаткову угоду до договору про організацію перевезень вантажів і проведення розрахунків за перевезення та надані залізницею послуги № ПР/ДН-1-12-497/НЮп/12-1940-02 про відсутність необхідності в передачі повідомлення про прибуття вантажів у будь-який спосіб;

- позивачем не надано суду жодного належного докази фактичного надання в спірний період послуг з повідомлення про прибуття вантажів.

Як наслідок, відповідач вважає безпідставними вимоги про стягнення з відповідача заборгованості у вигляді збору за повідомлення про прибуття вантажів у загальному розмірі 7 105 грн. 44 коп. Вказане і є причиною спору.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до частини 2 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з частиною 1, пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є:

1) договори та інші правочини;

2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності;

3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі;

4) інші юридичні факти.

Так, у статті 42 Статуту залізниць України залізниця визначено, що залізниця зобов'язана повідомити одержувача в день прибуття вантажу або до 12-ої години наступного дня. Порядок і способи повідомлення встановлюються начальником станції. Одержувач може визначити спосіб повідомлення. Якщо залізниця не повідомить про прибуття вантажу, одержувач звільняється від внесення плати за користування вагонами (контейнерами) і за зберігання вантажу до того часу, як буде надіслано повідомлення. За угодою між одержувачем і станцією вагони (контейнери) можуть подаватися без попереднього повідомлення.

Суд зазначає, що підзаконні нормативно-правові акти видаються у сферах, які потребують більш детального і конкретизуючого нормативного регулювання з метою оперативного вирішення питань в окремих сферах життєдіяльності суспільства.

В даному випадку таким актом є Правила видачі вантажів, затверджені наказом Міністерства транспорту України № 644 від 21.11.2000 (далі - Правила).

У пункті 1 розділу 8 вказаних Правил визначено таке:

- про прибуття вантажу на станцію призначення залізниця зобов'язана повідомити одержувача в день прибуття вантажу, але не пізніше 12-ї години наступного дня, із зазначенням найменування та кількості вантажу, а також роду й кількості вагонів (контейнерів);

- порядок і способи повідомлення встановлюються начальником станції спільно з одержувачем. Одержувач письмово повідомляє начальнику станції прізвища працівників, відповідальних за приймання в узгодженому порядку повідомлень, і номери телефонів (факсів) та адреси електронної пошти, за якими надаються повідомлення. В окремих випадках повідомлення може здійснюватися шляхом вивішування оголошень у товарній конторі або через посильних тощо.

Отже, вказаний пункт Правил не містить вичерпний перелік способів повідомлення одержувача про прибуття вантажу.

А з системного аналізу наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що між позивачем та відповідачем не було досягнуто згоди щодо:

- порядку і способів повідомлення одержувача про прибуття вантажу;

- одержувачем не було визначено та повідомлено залізниці прізвища працівників, відповідальних за приймання в узгодженому порядку повідомлень, і номери телефонів (факсів) та адреси електронної пошти, за якими надаються повідомлення.

Статтею 638 Цивільного кодексу України та частиною 2 статті 180 Господарського кодексу України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом, як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

В силу статей 901, 903 Цивільного кодексу України, істотними умовами договору про надання послуг є предмет та ціна, які не були узгоджені сторонами спору.

Так, відповідно до частини 1 статті 632 Цивільного кодексу України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін.

Відповідно до частини 1 статті 189 Господарського кодексу України ціна є вираженим у грошовій формі еквівалентом одиниці товару (продукції, робіт, послуг, матеріально-технічних ресурсів, майнових та немайнових прав), що підлягає продажу (реалізації), який повинен застосовуватися як тариф, розмір плати, ставки або збору, крім ставок і зборів, що використовуються в системі оподаткування.

Згідно зі статтею 190 Господарського кодексу України вільні ціни визначаються на всі види продукції (робіт, послуг), за винятком тих, на які встановлено державні регульовані ціни. Вільні ціни визначаються суб'єктами господарювання самостійно за згодою сторін, а у внутрішньогосподарських відносинах - також за рішенням суб'єкта господарювання.

Враховуючи, що Правила не містять вичерпного переліку способів повідомлення одержувача про прибуття вантажу, можна дійти висновку, що між сторонами не було досягнуто згоди щодо вартості таких послуг. Оскільки Збірник тарифів на перевезення вантажів залізничним транспортом у межах України та пов'язані з ними послуги передбачає тариф за надання одержувачам інформації про вантажу, що прибули на їхню адресу на станції призначення лише на визначені у ньому способи повідомлення.

В той же час, у пункті 6.1. договору про організацію перевезень вантажів та проведення розрахунків за перевезення та надані залізничним транспортом України послуги № ПР.ДН-1-12497/НЮп/12-1940-02 від 13.12.2012 сторони передбачили, що усі спірні питання з виконання умов договору вантажовласник вирішує шляхом переговорів, а у разі недосягнення домовленості - у претензійно-позовному порядку.

Однак, як вбачається з матеріалів справи, спір між позивачем та відповідачем щодо порядку і способів повідомлення одержувача (відповідача) про прибуття вантажу на станції Правда та Дніпродзержинськ так і не було вирішено.

Надаючи правову оцінку спірним відносинам, що виникли між сторонами у справі, суд виходить також із наступного.

Частинами 1 та 4 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до частини 1 статті 174 Господарського кодексу України, господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Крім того, суд звертає увагу на те, що відповідно до частини 1 статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 Цивільного кодексу України).

Згідно з частиною 2 статті 6 Цивільного кодексу України сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами.

Слід зазначити, що частиною 4 статті 179 Господарського кодексу України також закріплено принцип свободи договору, який визначає, що при укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі, зокрема, вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

Отже, цивільно-правовий договір є правовою формою узгодження волі сторін, спрямованої на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків і з моменту укладення договору всі його умови стають однаково обовязковими для виконання сторонами.

Суд враховує, що згідно з частиною 2 статті 5 Господарського кодексу України серед конституційних основ правового господарського порядку в Україні визначено, зокрема, недопущення зловживання монопольним становищем на ринку.

Відповідно до частини 5 статті 27 Господарського кодексу України органам державної влади, у тому числі судам, як органам державної судової влади, забороняється приймати акти або вчиняти дії, спрямовані на економічне посилення існуючих суб'єктів господарювання-монополістів, зокрема, позивача, який діє у сфері залізничних перевезень.

Крім того, господарський суд вважає за необхідне наголосити на тому, що відповідно до частини 3 статті 509 Цивільного кодексу України зобовязання має ґрунтуватись на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

При цьому, у рішенні Конституційного Суду України від 01.12.2004 № 18-рп/2004 зазначено, що поняття "охоронюваний законом інтерес" у логічно-смисловому звязку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, зокрема, з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Суд виходить із того, що у принципі добросовісності, а саме: при реалізації прав і повноважень, закладений принцип неприпустимості зловживання правом, згідно з якими здійснення прав та свобод однієї особи не повинне порушувати права та свободи інших осіб. У цьому випадку особа надає своїм діям повну видимість юридичної правильності, використовуючи насправді свої права в цілях, які є протилежними тим, що переслідує позитивне право.

На думку суду, також заслуговують на увагу заперечення відповідача в частині того, що відповідно до додаткової угоди № 2 до договору № ПР.ДН-1-12497/12-19440-02 від 13.12.2012, сторони дійшли згоди доповнити діючу редакцію договору розділом 11 "Організація електронного документообігу між залізницею та вантажовласником", зокрема:

11.1. Для організації електронного документообігу вантажовласником використовується програма забезпечення:

- АС Клієнт УЗ, надане Головним інформаційно-обчислювальним центром Укрзалізниці, яке функціонує за узгодженими реквізитним складом та структурою, що відповідають встановленим вимогам до форми електронних перевізних документів, що застосовуються під час перевезення вантажів залізничним транспортом у внутрішньому сполученні;

- АС Месплан;

11.2. Електронний документообіг між залізницею та вантажовласником включає електронні документи: перевізні та супроводжувальні документи;

11.4. Наданням електронної копії перевізного документа є передача вантажовласником замовнику електронних даних накладної без застосування ЕЦП. Вантажовласник надає електронну копію перевізного документу на кожне перевезення в усіх видах сполучень;

11.5. Подання залізниці електронної копії накладної або електронної накладної здійснюється вантажовласником не пізніше часу пред'явлення вантажу для приймально-здавальних операцій. (пункт 11.5. додаткової угоди)

11.7. Інформацію про прибуття вантажу за електронною накладною залізниця надає вантажовласнику одночасно з повідомленням про прибуття вантажу.

Відповідно до додаткової угоди № 4 від 20.03.2013 до договору № ПР.ДН-1-12497/12-19440-02 від 13.12.2012 сторони узгодили, пункт 11.2. діючого договору викласти в наступній редакції: "Електронний документообіг між залізницею та вантажовласником включає наступні електронні документи: перевізні та супроводжувальні документи (електронна накладна СМГС - це електронний документ, заповнений відповідно до вимог Додатку 12.5. до СМГС, з наявністю по відправленню ЕЦП у графах 16, 87, 96; з наявністю по прибуттю ЕЦП у графах 89, 96, 97, 98 та електронної печатки ГІОЦ УЗ "достовірно "ЕП ГІВЦ УЗ дата накладення ЕП" у графах 16, 87).

Так, у наданих позивачем до матеріалів справи накладних в графі 49 міститься відмітка залізниці про повідомлення одержувача вантажу (а.с.70-250 том 3, 1-250 том 4, 1-67 том 5). Однак, суд, аналізуючи вказані докази в їх системному зв'язку з іншими матеріалами справи, приходить до висновку про відсутність підстав вважати належним наданням позивачем послуг:

- саме телефонним зв'язком;

- передачу вказаних повідомлень особам, яких, як вказує відповідач, він не уповноважував на їх отримання;

- як наслідок, застосування тарифу, визначеного Збірником тарифів на перевезення вантажів залізничним транспортом у межах України та пов'язані з ними послуги.

Оскільки, як було вказано вище, Правила не містить вичерпного переліку способів повідомлення одержувача про прибуття вантажу. Відповідно, автоматичне та безумовне застосування лише тих способів повідомлення, на які Збірником тарифів на перевезення вантажів залізничним транспортом у межах України та пов'язані з ними послуги їх вартість, є таким, що суперечить засадам цивільного законодавства щодо добросовісності, розумності та справедливості.

Тим більше, після того, як протягом тривалого часу між сторонами існувала переписка та виник спір щодо потреби відповідача у цих послугах саме у такий спосіб. Вказане підтверджується претензіями та листами, наявними в матеріалах справи (а.с.94-102 том 1, 221-241 том 2, 3-49 том 3).

Відповідно до статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Таким чином, проаналізувавши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, об'єктивно оцінивши норми законодавства та фактичні відносини сторін, проаналізувавши їх у системному зв'язку, надавши оцінку всім цим доказам у сукупності, господарський суд прийшов до висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача збору за повідомлення про прибуття вантажів на станцію Правда за період з квітня по липень 2016 року в сумі 1 819 грн. 68 коп., а також збору за повідомлення про прибуття вантажів на станцію Дніпродзержинськ за період з квітня по липень 2016 року в сумі 5 285 грн. 76 коп. є необґрунтованими, не доведеними позивачем належними та допустимими доказами, а тому не підлягають задоволенню.

Згідно з частиною 1 статті 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Судові витрати по справі відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на позивача.

Враховуючи вищевикладене, керуючись статтями 1, 4-5, 33, 34, 43, 49, 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Витрати по сплаті судового збору покласти на позивача.

Рішення суду може бути оскаржене протягом десяти днів з дня підписання рішення шляхом подання апеляційної скарги до Дніпропетровського апеляційного господарського суду через господарський суд Дніпропетровської області.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 27.01.2017.

Суддя ОСОБА_3