ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

26.01.2017 Справа № 904/83/17

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю комерційно-виробнича фірма "Рома", м. Первомайський Харківської області

до Приватного підприємства "Гранд ТСМ", м. Павлоград Дніпропетровської області

про стягнення 117759,83 грн

Суддя Воронько В.Д.

Представники:

від позивача: не з'явився;

від відповідача: юрисконсульт ОСОБА_1, довіреність від 17.01.2017.

СУТЬ СПОРУ:

Товариство з обмеженою відповідальністю комерційно-виробнича фірма "Рома" (далі - позивач) звернулося до господарського суду Дніпропетровської області з позовною заявою до Приватного підприємства "Гранд ТСМ" (далі - відповідач), у якій заявило вимогу про стягнення боргу у сумі 117759,83 грн, з посиланням на неналежне виконання відповідачем умов договору на поставку товару № 4, укладеного між сторонами 01.07.2015.

Позивач у засіданні суду не забезпечив явку свого представника, але 26.01.2016 через засоби факсимільного зв'язку надіслав до суду заяву, у якій зазначив, що відповідач погасив борг повністю, а тому просить розглядати справу без участі представника позивача.

Відповідач надав відзив на позов, у якому проти позову заперечив, посилаючись на відсутність в нього боргу перед позивачем та підтвердив цей факт документальними доказами, зокрема, платіжними дорученнями №957 від 27.12.2016 на суму 11000,00 грн, №899 від 04.01.2017 на суму 15000,00 грн, №889 від 10.01.2017 на суму 11000,00 грн, №870 від 13.01.2017 на суму 5000,00 грн, №841 від 17.01.2017 на суму 10000,00 грн, №842 від 19.01.2017 на суму 10000,00 грн, №866 від 23.01.2017 на суму 50000,00 грн, №1002 від 25.01.2017 на суму 5759,83 грн.

Суд, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті,

ВСТАНОВИВ:

01.07.2015 Товариство з обмеженою відповідальністю комерційно-виробнича фірма "Рома" (далі - постачальник, позивач) та Приватним підприємством "Гранд ТСМ" (далі - покупець, відповідач) уклали договір на поставку товару № 4, (далі - договір), за умовами п. 1.1 якого постачальник зобов'язується поставити, а покупець товар та оплатити його на умовах договору.

Товар вказаний в специфікації, яка узгоджується та підписується сторонами є невід'ємною частиною договору (п.1.2 договору).

Ціна на поставлений товар узгоджується сторонами до моменту поставки не пізніше, ніж 7 днів, з підписанням специфікації в обов'язковому порядку (п.2.8 договору).

Відповідно до п.4.1 договору загальна вартість товару складається з суми, зазначеної в накладній.

Пунктом 4.3 сторони погодили, що покупець здійснює оплату шляхом перерахунку грошових коштів, платіжним дорученням на розрахунковий рахунок постачальника з відстрочкою платежу в 14 днів від дня отримання товару від постачальника.

На виконання умов договору, позивач поставив відповідачу доставивши його власним транспортом згідно видатковим накладним і товарно-транспортним накладним.

За актом звірки розрахунків станом на 23.12.2016, відповідачем визнано борг перед позивачем у сумі 142209,27 грн. Сума простроченого платежу становить 117795 грн.

Відповідач частково здійснював оплату поставленого товару, але в порушення взятих на себе фінансових зобов'язань повний розрахунок не здійснив, в результаті чого в нього залишилася непогашена заборгованість в сумі 117759,83 грн.

Наявна заборгованість у сумі 117759,83 грн і стала причиною звернення позивача до суду з цим позовом за захистом свого порушеного права.

Дослідивши обставини справи, надані матеріали, оцінивши надані докази у їх сукупності, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та необхідність часткового задоволення позову з таких підстав.

Відповідно до ст.193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст.509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Частиною 1 ст.173 Господарського кодексу України передбачено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Згідно ст.11 Цивільного кодексу України підставою виникнення цивільних прав і обов'язків (зобов'язань) є, зокрема, договір.

Згідно ч.1 ст.638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до ч.1 ст.639 Цивільного кодексу України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ст.629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

За своєю правовою природою укладений між сторонами по справі договір є договором поставки, до якого слід застосовувати відповідні положення Господарського та Цивільного кодексів України.

Відповідно до ч.1 ст.265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Аналогічні положення передбачені і ч.1 ст.712 Цивільного кодексу України.

Згідно ч.2 ст.712 Цивільного кодексу України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ч.1, ч.2 ст.692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Згідно ст.ст.525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства тощо. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Порушенням зобов'язання, у відповідності до ст.610 Цивільного кодексу України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання, тобто неналежне виконання.

Факт поставки позивачем товару відповідачу підтверджений матеріалами справи та відповідачем не оспорений.

Приписами ст.530 Цивільного кодексу України, зокрема, встановлено, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідач частково порушив обумовлені договором строки оплати поставленої йому продукції та вчасно не оплатив отриманий ним товар, тобто в даному випадку має місце неналежне виконання зобов'язань за вказаним договором відповідачем.

Так, позивачем зазначено, що станом на 29.12.2016 (тобто на момент подання позову) залишок несплаченого товару, строк оплати якого настав, складає 117759,83 грн.

В судовому засіданні встановлено, що відповідачем у добровільному порядку сплачено на рахунок позивача 117759,83 грн, з яких за платіжними дорученнями №957 від 27.12.2016 сплачено 11000,00 грн, №899 від 04.01.2017 - 15000,00 грн, №889 від 10.01.2017 - 11000,00 грн, №870 від 13.01.2017 - 5000,00 грн, №841 від 17.01.2017 - 10000,00 грн, №842 від 19.01.2017 - 10000,00 грн, №866 від 23.01.2017 - 50000,00 грн, №1002 від 25.01.2017 - 5759,83 грн. З огляду на що у відповідача взагалі відсутня заборгованість, яка заявлена позивачем до стягнення.

Господарський суд припиняє провадження у справі, якщо відсутній предмет позову у відповідності до п.11 ч.1 ст.80 Господарського процесуального кодексу України.

В силу приписів п. 4.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" господарський суд припиняє провадження у справі у зв'язку з відсутністю предмета спору, зокрема, у випадку припинення існування предмета спору, якщо між сторонами у зв'язку з цим не залишилося неврегульованих питань. Припинення провадження у справі на підставі зазначеної норми ГПК можливе в разі, коли предмет спору існував на момент виникнення останнього та припинив існування в процесі розгляду справи.

Таким чином, враховуючи викладе, основний борг перед позивачем відповідач погасив повністю, а отже провадження у справі в частині стягнення з останнього боргу в сумі 106759,83 грн слід припинити за відсутністю предмету спору, а в частині стягнення 11000,00 грн слід відмовити за необгрунтованістю, оскільки ця сума сплачена відповідачем до звернення позивача до суду з даним позовом.

Згідно ст. 43 Господарського процесуального кодексу (далі ГПК України) України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

У відповідності з приписами ст.ст. 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

На підставі ст. 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Враховуючи викладене, господарський суд дійшов висновку, що провадження у справі в частині стягнення основного боргу у розмірі 106759,83 грн підлягає припиненню у зв'язку з відсутністю предмету спору на підставі п.11 ч.1 ст.80 Господарського процесуального кодексу України; в решті позову слід відмовити.

Відповідно до вимог ст. 49 ГПК України, витрати на оплату судового збору покладаються на відповідача, як на сторону, з вини якої виник спір.

Отже, згідно ст. 49 ГПК України, суд витрати по сплаті судового збору покладає на відповідача у сумі 1601,40 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 43, 22, 33, 34, 43, 44, 49, п.1-1 ст. 80, ст.ст. 82, 84 та 85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд Дніпропетровської області

ВИРІШИВ:

1. Провадження у справі в частині стягнення боргу у розмірі 106759,83 грн припинити.

2. В решті позову відмовити.

3. Стягнути з Приватного підприємства "Гранд ТСМ" (Дніпропетровська область, м. Павлоград, вул. Терьошкіна, буд. 2-А, код 39487070) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю комерційно-виробнича фірма "Рома" (Херсонська область, м. Первомайський, вул. Шевченка, буд. 24, код 23325414) витрати по сплаті судового збору у сумі 1601,40 грн, видати наказ позивачу після набрання рішенням законної сили.

В судовому засіданні відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Рішення суду може бути оскаржене протягом десяти днів з дня підписання рішення шляхом подання апеляційної скарги до Дніпропетровського апеляційного господарського суду через господарський суд Дніпропетровської області.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення складено та підписано 31.01.2017.

Суддя ОСОБА_2