ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

26.01.2017 Справа № 920/1227/16

за позовом фізичної особи - підприємця ОСОБА_1, м. Суми,

до відповідача Департаменту забезпечення ресурсних платежів Сумської міської ради, м. Суми,

про визнання недійсним пункту договору та визнання продовженим договору оренди,

Суддя Жерьобкіна Є.А.

Представники:

Від позивача - ОСОБА_3 (свідоцтво про заняття адвокатською діяльністю № 306 від 25.12.2009, договір на представництво та про надання правової допомоги від 27.12.2016);

Від відповідача - Ромась І.М. (довіреність № 06.01.-27/2 від 10.01.2017);

У судовому засіданні присутній представник Комунальної установи "Сумська міська клінічна лікарня № 1" - Домінас В.М. на підставі довіреності від 04.02.2016;

При секретарі судового засідання Мудрицькій С.Ю.

Суть спору: позивач подав позовну заяву, в якій просить суд визнати недійсними пункт 10.1. розділу 10 "Строк дії цього договору встановлюється з 12.03.2012 по 12.03.2013" зміни № 2 від 12.03.2012 до договору оренди нерухомого майна № УМКВ-0248 від 08.04.2009, зміну № 3 від 13.03.2013 до договору оренди нерухомого майна № УМКВ-0248 від 08.04.2009, зміну № 4 від 25.03.2014 до договору оренди нерухомого майна № УМКВ-0248 від 08.04.2009 та пункт 1 зміни № 5 від 01.04.2015 до договору оренди нерухомого майна № УМКВ-0248 від 08.04.2009, в частині викладення пункту 10.1. договору оренди в наступній редакції: " 10.1. Строк дії цього договору встановлюється з 1 квітня 2015 року до 1 квітня 2016 року"; установити та визнати продовженим на строк з 08.04.2014 до 08.04.2019 на тих самих усіх інших, крім строку дії, умовах, договір оренди нерухомого майна № УМКВ-0248 від 08.04.2009, укладений між сторонами.

Позивач подав клопотання (вх. № 403 від 16.01.2017) про долучення до матеріалів справи актів звірки взаємних розрахунків станом на 01.01.2014 та станом на 01.01.2015 на підтвердження відсутності у позивача заборгованості перед балансоутримувачем орендованого майна за договором № 28-КП про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого нерухомого майна та надання комунальних послуг орендарю від 08.04.2009.

Позивач подав клопотання (вх. № 111к від 16.01.2017), в якому просить суд витребувати у відповідача письмову інформацію про наявність чи відсутність у позивача за період з 08.04.2009 по 01.11.2016 заборгованості з орендної плати; витребувати у ДПІ у м. Сумах Головного управління ДФС у Сумській області копії усіх наявних документів податкової звітності з єдиного податку, єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, податку на доходи фізичних осіб, поданих позивачем у період з 2011 по 2015 роки, у тому числі податкових декларацій платника єдиного податку та податкових розрахунків сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь фізичних осіб, і сум утриманого з них податку та податкових розрахунків сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, і сум утриманого з них податку (форми № 1 ДФ).

Позивач подав клопотання (вх. № 110к від 16.01.2017), в якому просить суд залучити до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору ПМП "Аптека КіАВО", яке є суборендарем орендованого позивачем за договором оренди нерухомого майна № УМКВ-0248 від 08.04.2009 приміщення, а також КУ "Сумська міська клінічна лікарня № 1", яка є балансоутримувачем орендованого майна.

КУ "Сумська міська клінічна лікарня № 1" подано клопотання № 01-22/11/98 від 10.01.2017, в якому комунальна установа просить залучити її до участі у справі в якості третьої особи на стороні відповідача, посилаючись на те, що КУ "Сумська міська клінічна лікарня № 1" є балансоутримувачем майна, орендованого позивачем за договором оренди нерухомого майна № УМКВ-0248 від 08.04.2009 і відповідні площі необхідні лікувальному закладу для виконання статутних цілей.

Відповідач подав заперечення на позовну заяву № 30/17ДП від 26.01.2017, в якому просить суд відмовити у задоволенні позову за його необґрунтованістю. Представник відповідача у судовому засіданні 26.01.2017 озвучив обставини, за яких просить суд відмовити у задоволенні позову.

В силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Розумність тривалості провадження повинна визначатися з огляду на обставини справи та з урахуванням таких критеріїв: складність справи, поведінка заявника та відповідних органів влади, а також ступінь важливості предмета спору для заявника (рішення Суду у справах Савенкова проти України, no. 4469/07, від 02.05.2013, Папазова та інші проти України, no. 32849/05, 20796/06, 14347/07 та 40760/07, від 15.03.2012).

Враховуючи достатність часу, наданого сторонам для подачі доказів в обґрунтування своїх позицій по справі, приймаючи до уваги принципи змагальності та диспозитивності господарського процесу, господарським судом, в межах наданих йому повноважень, сторонам створені належні умови для надання доказів у справі та є підстави для розгляду справи за наявними у ній матеріалами.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши представників сторін, оцінивши наявні у справі докази, суд встановив:

Згідно з інформацією з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань підприємницьку діяльність ФОП ОСОБА_1 припинено, дата запису про державну реєстрацію припинення - 29.12.2016.

Разом з цим, провадження у справі № 920/1227/16 порушено ухвалою господарського суду Сумської області від 15.12.2016.

Відповідно до правової позиції, викладеної у п. 4.7. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року N 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» громадянин, який мав статус суб'єкта підприємницької діяльності, але на дату подання позову втратив такий статус, не може бути стороною в судовому процесі у господарському суді, якщо немає визначених законом підстав для його участі в такому процесі. Однак у разі коли відповідна зміна статусу відбулася після порушення провадження у справі, вона не тягне за собою наслідків у вигляді зміни підвідомчості такої справи і, відповідно, - припинення провадження у ній, оскільки на час порушення господарським судом такого провадження її розгляд належав до юрисдикції цього суду; наведене стосується й випадку подання відповідним громадянином, що був відповідачем у справі, зустрічного позову в тій же справі. У будь-якому разі у суду немає й правових підстав для застосування при цьому положень статті 25 ГПК та залучення до участі у справі як правонаступника фізичної особи - підприємця тієї ж таки фізичної особи, оскільки правонаступництво передбачає перехід прав та обов'язків від одного суб'єкта до іншого, а не зміну правового статусу однієї й тієї ж самої особи.

З огляду на викладене, у суду відсутні правові підстави для припинення провадження у справі № 920/1227/16 на підставі п. 6 ч. 1 ст. 80 ГПК України, оскільки позивач втратив статус суб'єкта підприємницької діяльності після порушення провадження у справі.

Відповідно до ст. 27 Господарського процесуального кодексу України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до прийняття рішення господарським судом, якщо рішення з господарського спору може вплинути на їх права або обов'язки щодо однієї з сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за клопотанням сторін, прокурора. Якщо господарський суд при прийнятті позовної заяви, вчиненні дій по підготовці справи до розгляду або під час розгляду справи встановить, що рішення господарського суду може вплинути на права і обов'язки осіб, що не є стороною у справі, господарський суд залучає таких осіб до участі у справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору. У справах щодо майна господарських організацій, у статутному капіталі яких є корпоративні права держави, господарський суд залучає орган державної влади, що здійснює управління корпоративними правами, до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору. У заявах про залучення третіх осіб і у заявах третіх осіб про вступ у справу на стороні позивача або відповідача зазначається, на яких підставах третіх осіб належить залучити або допустити до участі у справі. Питання про допущення або залучення третіх осіб до участі у справі вирішується господарським судом, який виносить з цього приводу ухвалу. Треті особи, які не заявляють самостійних вимог, користуються процесуальними правами і несуть процесуальні обов'язки сторін, крім права на зміну підстави і предмета позову, збільшення чи зменшення розміру позовних вимог, а також на відмову від позову або визнання позову.

Питання про допущення або залучення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, до участі у справі вирішується ухвалою суду про прийняття позовної заяви до розгляду (із зазначенням про це в ухвалі про порушення провадження у справі) або під час розгляду справи, але до прийняття господарським судом рішення, з урахуванням того, чи є у цієї особи юридичний інтерес у даній справі. Що ж до наявності юридичного інтересу у третьої особи, то у вирішенні відповідного питання суд має з'ясовувати, чи буде у зв'язку з прийняттям судового рішення з даної справи таку особу наділено новими правами чи покладено на неї нові обов'язки, або змінено її наявні права та/або обов'язки, або позбавлено певних прав та/або обов'язків у майбутньому.

З урахуванням викладеного, розглянувши клопотання фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (вх. № 110к від 16.01.2017) про залучення до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, клопотання КУ "Сумська міська клінічна лікарня № 1" № 01-22/11/98 від 10.01.2017, в якому комунальна установа просить залучити її до участі у справі в якості третьої особи на стороні відповідача, оскільки предметом спору у справі є визнання недійсним пункту договору оренди нерухомого майна № УМКВ-0248 від 08.04.2009 та визнання у зв'язку з цим продовженим договору на строк з 08 квітня 2014 року до 8 квітня 2019 року, суд не вбачає підстав для залучення до участі у справі КУ "Сумська міська клінічна лікарня № 1" та ПМП "Аптека КіАВО", наявності юридичного інтересу вказаних осіб у даній справі, тому у задоволенні відповідних клопотань відмовляє.

Відповідно до ст. 38 Господарського процесуального кодексу України, сторона або прокурор у разі неможливості самостійно надати докази вправі подати клопотання про витребування господарським судом доказів. У клопотанні повинно бути зазначено: 1) який доказ витребовується; 2) обставини, що перешкоджають його наданню; 3) підстави, з яких випливає, що цей доказ має підприємство чи організація; 4) обставини, які може підтвердити цей доказ. У разі задоволення клопотання суд своєю ухвалою витребовує необхідні докази. Господарський суд може витребувати докази також до подання позову як запобіжний захід у порядку, встановленому статтями 43 1 - 43 10 цього Кодексу. Господарський суд може уповноважити на одержання таких доказів заінтересовану сторону.

У разі неможливості самостійно подати необхідні для розгляду справи докази сторона, вправі звернутися до господарського суду, з клопотанням про витребування доказів; при цьому обґрунтування такої неможливості покладається на особу, що заявляє відповідне клопотання.

У клопотанні про витребування доказів позивач просить суд витребувати у відповідача письмову інформацію про наявність чи відсутність у позивача за період з 08.04.2009 по 01.11.2016 заборгованості з орендної плати; витребувати у ДПІ у м. Сумах Головного управління ДФС у Сумській області копії усіх наявних документів податкової звітності з єдиного податку, єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, податку на доходи фізичних осіб, поданих позивачем у період з 2011 по 2015 роки, у тому числі податкових декларацій платника єдиного податку та податкових розрахунків сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь фізичних осіб, і сум утриманого з них податку та податкових розрахунків сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, і сум утриманого з них податку (форми № 1 ДФ).

Розглянувши клопотання позивача (вх. № 111к від 16.01.2017), з урахуванням викладених положень ст. 38 ГПК України, суд відмовляє у задоволенні останнього, оскільки позивачем не доведено, а суд не вбачає підстав для необхідності витребування вказаних доказів з огляду на те, що предметом спору у справі є визнання недійсним пункту договору оренди нерухомого майна № УМКВ-0248 від 08.04.2009 та визнання у зв'язку з цим продовженим договору на строк з 08 квітня 2014 року до 8 квітня 2019 року.

8 квітня 2009 року між сторонами укладено договір оренди нерухомого майна УМКВ-0248, відповідно до умов якого відповідач передає, а позивач приймає у строкове платне користування (в оренду) на умовах, визначених договором, нежитлові приміщення у будинку АДРЕСА_1, на III поверсі, площею 24,2 кв.м. право на оренду яких позивач набув на підставі наказу управління майна комунальної власності Сумської міської ради від 20.03.2009 № 72/01-13. Майна передається в оренду для розміщення аптечного кіоску.

Строк дії договору встановлено з 8 квітня 2009 року до 8 березня 2012 року (п. 10.1. договору).

Згідно з пунктом 10.8-1 договору, у разі відсутності заяви однієї зі сторін про припинення або зміну умов договору протягом одного місяця з дня закінчення терміну дії договору він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Зміною № 2 від 12.03.2012 до договору, останній викладено у новій редакції, в тому числі п. 10.1. згідно з яким строк дії договору встановлено з 12 березня 2012 року по 12 березня 2013 року.

Зміною № 3 від 13.03.2013 до договору, п. 10.1. договору викладено у новій редакції, згідно з яким строк дії договору встановлено з 19 березня 2013 року по 19 березня 2014 року.

Зміною № 4 від 25.03.2014 до договору, п. 10.1. договору викладено у новій редакції, згідно з яким строк дії договору встановлено з 25 березня 2014 року по 25 березня 2015 року.

Зміною № 5 від 01.04.2015 до договору, п. 10.1. договору викладено у новій редакції, згідно з яким строк дії договору встановлено з 1 квітня 2015 року до 1 квітня 2016 року.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що оскаржуваний пункт 10.1 договору, у редакціях змін до договору не відповідає вимогам закону, зокрема ч. 1 ст. 17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», п. 5 Прикінцевих положень Закону України "Про внесення змін до деяких законів України щодо спрощення умов ведення бізнесу в Україні", тому має бути визнаний недійним; з урахуванням вимог вказаних норм, договір оренди вважався продовженим з 08.04.2009 по 08.04.2014, та враховуючи відсутність заяв відповідача про припинення договору оренди у вказаний період та протягом одного місяця після закінчення дії договору, останній вважається продовженим на строк 5 років, тобто до 08.04.2019.

Відповідно до ст.ст. 32, 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Частиною 1 ст. 203 Цивільного кодексу України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст. 759 Цивільного кодексу України, за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Статтею 3 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" визначено, відносини щодо оренди державного майна, майна, що належить Автономній Республіці Крим або перебуває у комунальній власності, регулюються договором оренди, цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до ст. 10 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» істотними умовами договору оренди є, в тому числі термін, на який укладається договір оренди.

Згідно з ч. 1 ст. 17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» у редакції чинній станом на укладення між сторонами договору оренди, термін договору оренди визначається за погодженням сторін.

Відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо спрощення умов ведення бізнесу в Україні» від 15.12.2009 р. N 1759-VI, частину першу статті 17 доповнено реченням такого змісту: "Термін договору оренди не може бути меншим, ніж п'ять років, якщо орендар не пропонує менший термін".

Згідно з ч. 1 ст. 17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» у редакції з 15.12.2009, яка є чинною на даний час, термін договору оренди визначається за погодженням сторін. Термін договору оренди не може бути меншим, ніж п'ять років, якщо орендар не пропонує менший термін.

Пунктом 5 Прикінцевих положень Закону України "Про внесення змін до деяких законів України щодо спрощення умов ведення бізнесу в Україні" передбачено, що термін договорів оренди державного та комунального майна для суб'єктів малого підприємництва, укладених до набрання чинності цим Законом, слід вважати продовженим до п'яти років з дня укладення, якщо орендар не пропонує менший термін.

Обов'язковість виконання зазначеного законодавчого припису не ставиться у залежність від намірів орендодавця використовувати майно для власних потреб або від будь-яких інших обставин, за винятком пропонування орендарем меншого, ніж п'ять років, строку продовження договорів оренди державного та комунального майна.

Разом з цим, оскільки зазначена норма надає орендарю право продовжувати орендні відносини на строк до п'яти років, то визначення конкретного строку, на який продовжується строк договору, повинно бути здійснено шляхом внесення змін до договору.

Позивачем не подано доказів звернення до відповідача на підставі пункту 5 Прикінцевих положень Закону України "Про внесення змін до деяких законів України щодо спрощення умов ведення бізнесу в Україні" щодо продовження строку дії договору до п'яти років з дня укладення,.

Натомість, з матеріалів справи вбачається, що зміни до договору №2, № 3, № 4, № 5, в тому числі щодо строку дії договору оренди підписані як орендодавцем, так і орендарем, що свідчить про погодження сторонами такої істотної умови договору, як термін його дії.

Крім цього, згідно з наявними в матеріалах справи заявами позивача щодо продовження строку дії договору від 28.02.2013, від 03.03.2014, від 10.03.2015, саме останнім запропоновано продовжити строк дії договору терміном на один рік.

З урахуванням викладеного, суд вважає пункт 10.1. договору, у редакціях змін № 2 від 12.03.2012, № 3 від 13.03.2013, № 4 від 25.03.2014, № 5 від 01.04.2015 таким, що повністю відповідає вимогам ч. 1 ст. 17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», п. 5 Прикінцевих положень Закону України "Про внесення змін до деяких законів України щодо спрощення умов ведення бізнесу в Україні", визначений за погодженням сторін, і правові підстави для висновку, що строк дії договору оренди вважався продовженим з 08.04.2009 до 08.04.2014 відсутні.

Згідно з п. 10.1. договору, у редакції зміни № 5, строк дії договору встановлено з 1 квітня 2015 року до 1 квітня 2016 року.

Частиною 2 ст. 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" передбачено, що у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Згідно з пунктом 10.8-1 договору, у разі відсутності заяви однієї зі сторін про припинення або зміну умов договору протягом одного місяця з дня закінчення терміну дії договору він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Зі змісту ст.ст. 759, 763 і 764 ЦК України, ч. 2 ст. 291 ГК України, ч. 2 ст. 17 та ч. 2 ст. 26 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" вбачається, що після закінчення строку договору оренди він може бути продовжений на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором, але за умови, що проти цього не заперечує орендодавець.

Орендодавець про наявність у нього таких заперечень повинен висловити у заяві про припинення договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору.

Лише відсутність такої заяви є підставою вважати договір продовженим.

Відтак, якщо на дату закінчення строку договору оренди і протягом місяця після закінчення цього строку мали місце заперечення орендодавця щодо поновлення договору на новий строк, то такий договір припиняється.

Для припинення договору оренди достатнім є вираження стороною в обумовлений законом строк своєї волі у формі заяви про небажання продовжувати орендні відносини.

Судом встановлено, що 06.04.2016 відповідач надіслав позивачу рекомендованою кореспонденцією, що підтверджується фіскальним чеком № 6208 від 06.04.2016, лист № 08.01.-16/324 від 04.04.2016, в якому повідомив про те, що термін дії договору оренди закінчується 01.04.2016, і договір не буде продовжуватись на новий строк.

Таким чином, оскільки орендодавець заявив про наявність у нього заперечень щодо продовження строку дії договору протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору, договір оренди нерухомого майна № УМКВ-0248 від 08.04.2009 припинив свою дію 01.04.2016.

З урахуванням викладених встановлених судом обставин, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог щодо визнання недійсним пункт 10.1. договору оренди нерухомого майна № УМКВ-0248 від 08.04.2009 у редакціях змін до договору № 2, № 3, № 4 та № 5, установлення та визнання продовженим на строк з 08.04.2014 до 08.04.2019 на тих самих усіх інших, крім строку дії, умовах, договору оренди нерухомого майна № УМКВ-0248 від 08.04.2009, укладеного між сторонами, у повному обсязі за їх необґрунтованістю та безпідставністю.

Відповідно до вимог ст. ст. 44, 49 Господарського процесуального кодексу України, судовий збір покладається на позивача.

Керуючись ст.ст. 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову відмовити.

Повне рішення складено 30.01.2017

Суддя Є.А. Жерьобкіна