РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.01.2017Справа №910/16967/16
Суддя Мудрий С.М. розглянувши справу

за позовом державного підприємства "Державна вугільна компанія"

до державного підприємства зовнішньоекономічної діяльності "Укрінтеренерго"

про стягнення 2 031 556,54 грн.

Представники сторін:

від позивача: Слюсар С.А. - представник за довіреністю № 14/1 від 04.01.2017 р.;

від відповідача: Пруська Т.А. - представник за довіреністю № 94 від 28.12.2016 р.

ВСТАНОВИВ:

На розгляд господарського суду м. Києва передані позовні вимоги державного підприємства "Державна вугільна компанія" до державного підприємства зовнішньоекономічної діяльності "Укрінтеренерго" про стягнення 2 031 556,54 грн.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 07.04.2015 року між ним та відповідачем укладено договір поставки №44/1-20.

За період з 01.12.2015 року по 30.06.2015 року відповідно до умов договору відповідачем прийнято від позивача вугільну продукцію на загальну суму 2 128 821,14 грн.

Проте, здійснено оплату в розмірі 97 264,60 грн.

У зв'язку з чим, позивач звернувся в суд про стягнення з відповідача боргу в розмірі 2 031 556,54 грн.

Ухвалою господарського суду м. Києва від 16.09.2016 р. порушено провадження у справі, розгляд справи призначено на 04.10.2016 р.

03.10.2016 р. до загального відділу діловодства господарського суду міста Києва відповідач подав клопотання про зупинення провадження у справі.

У судовому засіданні 04.10.2016 р. представник відповідача підтримав подане клопотання про зупинення провадження у справі.

Представник позивача не заперечував проти даного клопотання.

Ухвалою господарського суду м. Києва від 04.10.2016 року клопотання державного підприємства зовнішньоекономічної діяльності "Укрінтеренерго" задоволено. Зупинено провадження у справі № 910/16967/16 до розгляду господарським судом міста Києва справи № 910/16529/16 за позовом Державного підприємства "Державна вугільна компанія" до публічного акціонерного товариства "БАНК МИХАЙЛІВСЬКИЙ" про повернення коштів в сумі 600 000,00 грн.

23.11.2016 року до загального відділу діловодства господарського суду м. Києва від державного підприємства "Державна вугільна компанія" надійшло клопотання про поновлення провадження у справі та копію рішення господарського суду міста Києва від 14.11.2016 року у справі 910/16529/16.

Ухвалою господарського суду м. Києва від 07.12.2016 року провадження у справі №910/16967/16 поновлено, розгляд справи призначено на 17.01.2017 року.

16.01.2017 р. до загального відділу діловодства господарського суду міста Києва позивач подав письмові пояснення по справі, відповідно до яких просив суд стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 600 000,00 грн.

Представник позивача позовні вимоги підтримав, просив суд задовольнити позов.

Представник відповідача заперечував проти позову та просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд припиняє провадження у справі в частині стягнення основного боргу в розмірі 1 431 556,54 грн. та вважає, що позовні вимоги позивача в іншій частині підлягають задоволенню.

Відповідно до ч.1 статті 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з ч.1 статті 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Частина 2 статті 509 ЦК України передбачає, що зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно п.1 ч. 2 статті 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно з ч. 1 статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

07.04.2015 року між державним підприємством "Державна вугільна компанія" (продавець) та державним підприємством зовнішньоекономічної діяльності "Укрінтеренерго" (покупець) укладено договір поставки №44/1-20.

Відповідно до п.1.1 договору, продавець зобов'язується продати, а покупець зобов'язується купити вугільну продукцію (надалі - вугілля), при цьому, вантажовідправники, вантажоотримувачі, залізничні станції відвантаження та призначення (місце поставки), кількість, марки, базова якість, терміни (строки) поставки, ціна, вартість вугілля та інша необхідна для виконання цього договору інформація визначаються сторонами в договорі та додатках до даного договору.

Відповідно до п. 1 ст. 265 ГК України, за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Пунктами 1, 2 статті 712 ЦК України передбачено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно із п. 6 статті 265 ГК України, до відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу.

Положеннями ч. 1 статті 656 ЦК України встановлено, що предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому.

Відповідно до п.6.2 договору, цей договір набуває чинності з моменту підписання його уповноваженими представниками сторін і діє до 01.04.2016 року, а в разі невиконання (неналежного виконання) сторонами (стороною) своїх зобов'язань за цим договором, датою закінчення терміну дії даного договору є дата повного і належного виконання сторонами (відповідно до умов договору) всіх прийнятих на себе за цим договором зобов'язань.

Згідно з п. 2.1 договору , сума договору (загальна орієнтовна вартість вугілля) складає 187 000 000,00 гривень, у тому числі ПДВ 31 166 666,67 гривень.

Вугілля постачається рівномірно, добовими обсягами протягом періоду поставки, залізничним транспортом у відкритих напіввагонах на умовах DDP (залізнична станція призначення), згідно з міжнародними правилами тлумачення торгівельних термінів „Інкотермс" в редакції 2000р., з урахуванням особливостей, передбачених цим договором, та за реквізитами покупця, вказаними в додатках до цього договору (п.3.1 договору).

В подальшому між сторонами 29.03.2016 року укладено додаток №04/16-1 до договору поставки №44/1-20 від 07.04.2015 року в якому визначили строк поставки вугілля на квітень-травень 2016 року.

Пунктом 3.4 договору передбачено, що право власності на вугілля від продавця до покупця переходить після підписання між сторонами акту приймання - передачі вугілля.

Позивачем зазначено, що за період з 01.12.2015 року по 30.06.2016 року відповідно до умов договору ним поставлено, а відповідачем прийнято вугільну продукцію загальною вартістю 2 128 821,14 грн.

Як вбачається з матеріалів справи між сторонами договору підписано та скріплено печатками акти приймання-передачі вугільної продукції на загальну суму 2 128 821,14 грн., а саме:

- від 11.12.2015 року на суму 97 264,60 грн.;

- від 25.04.2016 року на суму 2 031 556,54 грн.

Частинами 1-3 статті 692 ЦК України передбачено, що покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до п. 2.2 договору, оплата вартості вугілля, поставленого у відповідному місяці поставки, здійснюється покупцем шляхом перерахування грошових коштів у розмірі вартості поставленого продавцем та прийнятого покупцем у відповідному місяці вугілля на поточний рахунок продавця до 15-го числа місяця, що слідує за місяцем поставки, за умови надання продавцем покупцю до 05-го числа місяця, що слідує за місяцем поставки, оформлених належним чином рахунків, податкових накладних, реєстрів до зведених податкових накладних, розрахунків знижок/надбавок ціни та вартості вугілля, посвідчень якості на поставлене вугілля, копій залізничних накладних та за умови підписання сторонами актів приймання-передачі вугілля і актів звіряння вугілля за кількістю і якістю.

Як зазначено позивачем, відповідач здійснив часткову оплату поставлено вугілля у розмірі 97 264,60 грн.

В матеріалах справи наявний акт звірки взаємних розрахунків станом на 30.06.2016 року підписаний та скріплений печатками сторін, з якого вбачається, що заборгованість державного підприємства зовнішньоекономічної діяльності "Укрінтеренерго" на користь державного підприємства "Державна вугільна компанія" складає 2 031 556,54 грн.

06.07.2016 року позивач направив відповідачу повідомлення-вимогу №220, в якій вимагав сплатити суму заборгованості за поставлене вугілля у розмірі 2 031 556,54 гри. шляхом її перерахування на поточний рахунок ДП «Державна вугільна компанія» №4 в АБ «Укргазбанк», МФО 320478.

У відповідь відповідач листом №44/22-1593 від 21.07.2016 погодився із вимогами та гарантував оплату заборгованості.

Як вбачається з платіжного доручення №1256 від 28.07.2016 року, відповідач перерахував 600 000,00 грн. на рахунок позивача відкритий у ПАТ «Банк Михайлівський».

Листом №44/-1-1634 від 28.07.2016 року відповідач повідомив ПАТ «Банк «Михайлівський» про те, що платіж на суму 600 00,00 грн., який було здійснено відповідно до платіжного доручення №1256 від 28.07.2016 року є помилковим та просив повернути помилково перераховані кошти наказ.

Відповідно до рішення Правління Національного банку України від 12.07.16 №124-рш «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Банк «Михайлівський» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд) прийнято рішення від 12.07.2016 №1213, про початок процедури ліквідації ПАТ «Банк «Михайлівський» з 13.07.16 та делегування повноважень ліквідатора банку Юрія Ірклієнка.

Позивач звернувся до Господарського суду м. Києва з позовною заявою до ПАТ «Банк «Михайлівський» та ліквідатора ПАТ «Банк «Михайлівський» про зобов'язання вчинити дії, а саме повернути ініціатору переказу незаконно перераховані кошти.

Рішенням господарського суду м. Києва від 14.11.2016 року у справі №910/16529/16 у задоволенні позову відмовлено.

Проте, судом під час розгляду даної справи встановлено, що дії банку щодо зарахування на розрахунковий рахунок позивача №1601 грошових коштів у сумі 600 000,00 грн., які були перераховані Державним підприємством зовнішньоекономічної діяльності "Укрінтеренерго", згідно до платіжного доручення № 1256 від 28.07.2016, в процесі ліквідації банку, є незаконними і відповідно незаконною також є бездіяльність уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб щодо неповернення коштів до моменту відкриття накопичувального рахунку у Національному Банку України.

Дане рішення набрало законної сили 29.11.2016 року.

Тобто, судом встановлено факт незаконного зарахування коштів у розмірі 600 000,00 грн. на рахунок позивача та факт необхідності повернення цих коштів відповідачу.

Відповідно до ст.193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Зазначене також кореспондується зі ст.ст.525, 526 ЦК України, відповідно до яких зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

У відповідності до ст.610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 ЦК України).

Стаття 629 ЦК України передбачає, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем 20.10.2016 року сплачено частину основного боргу в розмірі 1 431 556,54 грн., що підтверджується платіжним дорученням №1633 від 20.10.2016 року.

Відповідно п. 1-1 ч. 1 статті 80 ГПК господарський суд припиняє провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Частина 2 статті 80 ГПК України передбачає, що у випадках припинення провадження у справі повторне звернення до господарського суду зі спору між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав не допускається.

Таким чином, враховуючи вищезазначене, факт наявності основної заборгованості у відповідача за договором № 44/1-20 від 07.04.2015 року у розмірі 1 431 556,54 грн. спростовано, оскільки, відповідачем сплачено заборгованість, тому суд припиняє провадження у справі в частині стягнення основної заборгованості у розмірі 1 431 556,54 грн. у зв'язку з відсутністю предмету спору в цій частині.

Факт наявності основної заборгованості за договором № 44/1-20 від 07.04.2015 року в частині стягнення основної заборгованості в розмірі 600 000,00 грн. у відповідача перед позивачем належним чином доведений, документально підтверджений і відповідачем не спростований, тому позовні вимоги позивача визнаються судом обґрунтовані та такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до ч.1 статті 32 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно з ч.1 статті 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 34 ГПК України передбачено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 44 ГПК України, судові витрати складаються з судового збору, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката та інших витрат, пов'язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Згідно ч. 5 статті 49 ГПК України, витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача.

На підставі викладеного, керуючись ч.1 ст.32, ч.1 ст. 33, ст.ст. 34, 44, ч. 5 ст. 49 ст.ст. 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Припинити провадження у справі в частині суми основного боргу в розмірі 1 431 556,54 грн.

2. В іншій частині позов задовольнити.

3. Стягнути з державного підприємства зовнішньоекономічної діяльності "Укрінтеренерго" (04080, м. Київ, вулиця Кирилівська, будинок 85; ідентифікаційний код: 18480600) на користь державного підприємства "Державна вугільна компанія" (01030, місто Київ, вулиця Богдана Хмельницького, будинок 16-22, офіс 604, ідентифікаційний код: 39388266) основний борг у розмірі 600 000 (шістсот тисяч) грн. 00 коп. та витрати по сплаті судового збору в розмірі 30 473 (тридцять тисяч чотириста сімдесят три) грн. 35 коп.

4. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Відповідно до частини 5 статті 85 ГПК України, рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Дата підписання повного тексту рішення 23.01.2017 року.

Суддя С.М.Мудрий