РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.01.2017Справа №910/21272/16

За позовом Дочірнього підприємства «Інтергласт» фірми «Гласт ГМБХ»

до Публічного акціонерного товариства «Златобанк»

треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору

1) Товариство з обмеженою відповідальністю «Хімічні технології»

2) Національний банк України

3) Фонд гарантування вкладів фізичних осіб

про визнання недійсною частини договору № 121/12-KLMV/P-3 від 29.05.2012 та

визнання поруки за договором № 121/12-KLMV/P-3 від 29.05.2012 припиненою

Суддя Сівакова В.В.

Представники сторін:

від позивача Бойко С.М. - по дов. № 16/11/11-02 від 11.11.2016

від відповідача Петроченко С.О. - по дов. № 134 від 23.12.2016

від третьої особи-1 Романюк Р.Г. - по дов. № 283 від 05.12.2016

від третьої особи-2 не з'явився

від третьої особи-3 Музичук Л.В. - по дов. № 27-48337/16 від 28.12.2016

СУТЬ СПОРУ:

На розгляд Господарського суду міста Києва були передані позовні вимоги Дочірнього підприємства «Інтергласт» фірми «Гласт ГМБХ» до Публічного акціонерного товариства «Златобанк» про

- визнання недійсною частини п.п. 2.1.1. п. 2.1 договору поруки № 121/12- KLMV/P-3 від 29.05.2012, який укладений між Публічним акціонерним товариством «Златобанк» та Дочірнім підприємством «Інтергласт» фірми «Гласт ГМБХ», а саме

«Застереження: порукою за цим договором забезпечено виконання боржником боргових зобов'язань також в разі їх дострокового виконання, як це передбачено в кредитному договорі, а також у випадку зміни будь-яких умов кредитного договору (зокрема, але не виключно, зміна розміру кредиту, процентної ставки, строків повернення кредиту тощо). Підписанням цього договору поручитель погоджується з тим, що порукою забезпечується зобов'язання боржника за кредитним договором також у разі зміни будь-яких умов кредитного договору, в тому числі і у випадках збільшення обсягу відповідальності поручителя, без внесення змін до цього договору.

Застереження: внесення змін до цього договору поруки у зв'язку із будь-якими змінами основного боргу (розміру, строку тощо), процентів, підвищеного розміру процентів тощо, є правом банку, а не його обов'язком.»

- визнання поруки за договором поруки 121/12-KLMV/P-3 від 29.05.2012, який укладено між Публічним акціонерним товариством «Златобанк» та Дочірнім підприємством «Інтергласт» фірми «Гласт ГМБХ», припиненою з 26.12.2013.

Позовні вимоги мотивовані тим, що оспорювана частина договору поруки фактично вказує на те, що позивач надає згоду на майбутні зміни зобов'язання за кредитним договором без доведення та узгодження таких змін в момент їх запровадження з позивачем, а тому фактично шляхом вчинення позивачем усного правочину. Оспорючана частина суперечить п. 8.2 договору поруки, якою визначено домовленість сторін, що зміни та доповнення до договору поруки вважаються його невід'ємними частинами, якщо вони укладені у письмовій формі та підписані сторонами. А отже єдиною формою згоди позивача на зміну забезпечувального зобов'язання є вираження такої згоди саме у письмовій формі. Вважає, що порука має бути визнана припиненою з 26.12.2013 (момент укладення договору про внесення змін № 5 від 26.12.2013 до кредитного договору), оскільки в порушення ч. 1 ст. 559 Цивільного кодексу України не було отримано письмової згоди позивача на зміну забезпечувального зобов'язання за кредитним договором, яка збільшила обсяг відповідальності позивача.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.11.2016 порушено провадження у справі № 910/21272/16 та призначено справу до розгляду на 01.12.2016.

Позивачем 30.11.2016 до відділу діловодства суду подано клопотання про залучення до участі у справі третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Товариство з обмеженою відповідальністю «Хімічні технології».

Відповідачем 01.12.2016 до відділу діловодства суду подано клопотання про відкладення розгляду справи.

Ухвалою Господарського суду міста Києва № 910/21272/16 від 01.12.2016 залучено до участі у справі третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Товариство з обмеженою відповідальністю «Хімічні технології», розгляд справи відкладено на 20.12.2016.

Позивачем 19.12.2016 до відділу діловодства суду подано клопотання про відкладення розгляду справи.

Третьою особою 19.12.2016 до відділу діловодства суду подано пояснення з приводу заявлених позивачем позовних вимог.

Відповідач у поданому 20.12.2016 до відділу діловодства суду відзиві на позовну заяву проти задоволення позовних вимог заперечує повністю.

Відповідачем 20.12.2016 до відділу діловодства суду подано клопотання про залучення до участі у справі третіми особами, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Національний банк України та Фонд гарантування вкладів фізичних осіб.

Ухвалою Господарського суду міста Києва № 910/21272/16 від 01.12.2016 залучено до участі у справі третіми особами, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Національний банк України та Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, розгляд справи відкладено на 10.01.2017.

Позивачем 05.01.2017 до відділу діловодства суду подано пояснення із запереченнями на відзив відповідача.

Третьою особою-1 06.01.2017 до відділу діловодства суду подано клопотання про здійснення технічної фіксації розгляду справи № 910/21272/16 за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Відповідачем 10.01.2017 до відділу діловодства суду подано додаткові письмові пояснення.

Третьою особою-3 10.01.2017 до відділу діловодства суду подано відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити в задоволенні позовних вимог повністю.

В судовому засіданні 10.01.2017 відповідно до ст. 77 Господарського процесуального кодексу України було оголошено перерву до 17.01.2017.

Відповідачем 16.01.2017 до відділу діловодства суду подано додаткові письмові пояснення.

Третя особа-2 в судове засідання 17.01.2017 представника не направила, письмові пояснення з приводу заявлених позивачем позовних вимог не подала.

В судовому засіданні 17.01.2017, відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи та заслухавши пояснення представників сторін, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

29.05.2012 між Публічним акціонерним товариством «Златобанк» (Банк, відповідач) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Хімічні технології» (Позичальник, третя особа-1) укладено кредитний договір № 121/12- KLMV (далі - кредитний договір).

Відповідно до п. 1.1 кредитного договору в порядку та на умовах, встановлених цим договором та чинним законодавством України, Банк надає Позичальнику кредит, а Позичальник зобов'язується в повному обсязі повернути кредит, сплатити проценти та користування кредитом та виконати всі інші умови цього кредитного договору.

Згідно з п. 1.3 кредитного договору максимальний ліміт заборгованості за кредитною лінією становить 5 200 000 доларів США 00 центів.

До кредитного договору були укладені договори про внесення змін: № 1 від 07.10.2013, № 2 від 06.11.2013, № 3 від 29.11.2013, № 4 від 06.12.2013, № 5 від 26.12.2013, № 6 від 03.01.2014, № 7 від 07.02.2014, № 8 від 04.03.2014, № 9 від 07.04.2014, № 10 від 30.04.2014, № 11 від 24.06.2014, № 12 від 31.07.2014, № 13 від 12.09.2014, № 14 від 16.09.2014, № 15 від 24.09.2014, № 16 від 30.10.2014, № 17 від 28.11.2014, № 18 від 26.12.2014, № 19 від 29.01.2015.

Договором про внесення змін № 5 від 26.12.2013 до кредитного договору визначено кінцеву дату повернення кредиту - не пізніше 26.12.2014.

Договором про внесення змін № 11 від 24.06.2014 максимальний ліміт заборгованості за кредитною лінією встановлено 5 450 000 доларів США 00 центів.

Договором про внесення змін № 19 від 19.01.2015 до кредитного договору визначено кінцеву дату повернення кредиту - не пізніше 26.02.2015.

29.05.2012 в рахунок забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між Публічним акціонерним товариством «Златобанк» (Банк, відповідач) та Дочірнім підприємством «Інтергласт» фірми «Гласт ГМБХ» (поручитель, позивач) укладено договір поруки № 121/12- KLMV/P-3 (далі - договір поруки).

Згідно з ч. 1 ст. 553 Цивільного кодексу України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Відповідно до п. 1.1 договору поруки за цим договором поручитель поручається перед Банком та зобов'язується відповідати за повне та своєчасне виконання боржником (ТОВ «Хімічні технології») своїх боргових зобов'язань перед Банком за кредитним договором, в повному обсязі таких зобов'язань.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст 554 Цивільного кодексу України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Згідно з п. 1.2 договору поруки поручитель та боржник відповідають перед Банком як солідарні боржники. Поручитель відповідає перед Банком в тому ж обсязі, що і боржник, в такому ж порядку та строки, що і боржник. Банк має право вимагати виконання боргових зобов'язань частково або в повному обсязі як від боржника та поручителя, так і від будь--кого з них окремо. Банк у разі одержання виконання боргових зобов'язань боржником та/або поручителем не в повному обсязі має право вимагати/отримати неодержані/невиконані боргові зобов'язання від боржника та/або поручителя. Боржник та поручитель залишаються зобов'язаними доти, доки боргові зобов'язання не будуть виконані в повному обсязі.

До договору позики були укладені договори про внесення змін: від 27.12.2013, від 24.06.2014, від 26.12.2014, від 29.01.2015.

Договором про внесення змін від 27.12.2013 до договору поруки визначено, що боржник зобов'язаний повернути Банку суму всіх отриманих боржником кредитних коштів, наданих у формі мультивалютної кредитної лінії за максимальним лімітом заборгованості 5 200 000 доларів США 00 центів не пізніше 26.12.2014 включно, чи в інші строки встановлені в кредитному договорі.

Договором про внесення змін від 29.01.2015 до договору поруки визначено, що боржник зобов'язаний повернути Банку суму всіх отриманих боржником кредитних коштів, наданих у формі мультивалютної кредитної лінії за максимальним лімітом заборгованості 5 540 000 доларів США 00 центів не пізніше 26.02.2015 включно, чи в інші строки встановлені в кредитному договорі.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до постанови Правління Національного банку України № 105 від 13.02.2015 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Златобанк» до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення № 30 від 13.02.2015 «Про запровадження тимчасової адміністрації в АТ «Златобанк» розпочато процедуру виведення банку з ринку шляхом запровадження в ньому тимчасової адміністрації.

Відповідно до постанови Правління Національного банку України № 310 від 12.05.2015 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Златобанк» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення № 99 від 13.05.2015 «Про початок процедури ліквідації АТ «Златобанк» та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію».

Згідно зі ст.ст. 546, 547 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися, зокрема порукою. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі.

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору.

Згідно ст. 627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ч. 4 ст. 179 Господарського кодексу України при укладенні господарських договорів сторони можуть визначити зміст договору на основі вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

Відповідно до ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно зі ст. 6 Цивільного кодексу України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства.

Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами.

Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Положення п.п. 2.1.1 п. 2.1 договору поруки містять наступне застереження: порукою за цим договором забезпечено виконання боржником боргових зобов'язань також в разі їх дострокового виконання, як це передбачено в кредитному договорі, а також у випадку зміни будь-яких умов кредитного договору (зокрема, але не виключно, зміна розміру кредиту, процентної ставки, строків повернення кредиту тощо). Підписанням цього договору поручитель погоджується з тим, що порукою забезпечується зобов'язання боржника за кредитним договором також у разі зміни будь-яких умов кредитного договору, в тому числі і у випадках збільшення обсягу відповідальності поручителя, без внесення змін до цього договору.

Застереження: внесення змін до цього договору поруки у зв'язку із будь-якими змінами основного боргу (розміру, строку тощо), процентів, підвищеного розміру процентів тощо, є правом банку, а не його обов'язком.

Згідно з ч. 1 ст. 559 Цивільного кодексу України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Отже, підставою для припинення поруки зі зміною основного зобов'язання за відсутності згоди поручителя на таку зміну є не будь-яка зміна умов основного зобов'язання, а лише така, внаслідок якої обсяг відповідальності поручителя збільшується.

На зміну умов основного договору, унаслідок якої обсяг відповідальності не збільшується, згода поручителя не вимагається, і такі зміни не є підставою для застосування наслідків, передбачених ч. 1 ст. 559 Цивільного кодексу України (наведені висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 05.02.2014 у справі № 6-160цс13).

При цьому, згідно з позицією Верховного Суду України, висловленою в постанові у справі № 6-20цс11 від 21.05.2012, збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов'язання виникає у разі підвищення розміру процентів; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення розміру) неустойки тощо.

Таким чином, змінами основного зобов'язання, в результаті яких збільшується відповідальність поручителя, вважаються такі умови та обставини, що тягнуть або можуть потягти негативні наслідки для поручителя, поява для нього інших нових ризиків, відмінних від тих, з якими він попередньо погодився при укладенні договору поруки, погіршення його майнового становища.

Пунктом 22 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» № 5 від 30.03.2012 передбачено, що відповідно до частини першої статті 559 ЦК України припинення договору поруки пов'язується зі зміною забезпеченого зобов'язання за відсутності згоди поручителя на таку зміну та за умови збільшення обсягу відповідальності поручителя. При цьому обсяг зобов'язання поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов'язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель. Проте якщо в договорі поруки передбачено, зокрема, можливість зміни розміру процентів за основним зобов'язанням і строків їх виплати тощо без додаткового повідомлення поручителя та укладення окремої угоди, то ця умова договору стала результатом домовленості сторін (банку і поручителя), а отже, поручитель дав згоду на зміну основного зобов'язання.

Якщо в договорі поруки такі умови сторонами не узгоджені, а з обставин справи не вбачається інформованості поручителя і його згоди на збільшення розміру його відповідальності, то відповідно до положень частини першої статті 559 ЦК порука припиняється у разі зміни основного зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. У цьому випадку поручитель має право на пред'явлення позову про визнання договору поруки припиненим.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду України (постанова від 05.06.2013 у справі № 6-43цс13) згода поручителя на збільшення обсягу його відповідальності повинна бути очевидною й наданою у спосіб, передбачений договором поруки.

Як зазначено в п.п. 2.1.1 п. 2.1 договору поруки позивач, як поручитель, погодився прийняти на себе весь обсяг зобов'язань, що виник у боржника перед кредитором за кредитним договором та будь-якими змінами до нього, в тому числі і у випадках збільшення обсягу відповідальності поручителя, без внесення змін до цього договору.

Отже, поручитель, при підписанні договору поруки свідомо надав згоду на забезпечення порукою зобов'язань боржника за існуючим кредитним договором та зобов'язань, які можуть виникнути в майбутньому, при укладенні додаткових договорів до основного кредитного договору.

Таким чином, положення п.п. 2.1.1 п. 2.1 договору поруки є результатом домовленості між сторонами, які вільні у визначенні зобов'язань за договором та будь-яких інших умов своїх взаємовідносин, що не суперечать законодавству України.

Підписуючи редакцію договору поруки позивач фактично погодився з передбаченими ним умовами, в тому числі і з п.п. 2.1.1 п. 2.1 договору поруки (застереження). Позивач на момент укладення договору не скористався наданим йому законом правом, за наявності заперечень щодо окремих умов договору поруки, скласти протокол розбіжностей (ч. 4 ст. 181 Господарського кодексу України).

Більше того, усі зміни до кредитного договору (в тому числі внесені договором № 5 від 26.12.2013), якими було збільшено обсяг відповідальності поручителя, було останнім погоджено шляхом укладення відповідних договорів про внесення змін до договору поруки (зокрема договором від 27.12.2013), що підтверджується матеріалами справи.

Згідно ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 Цивільного кодексу України визначаються загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Так, частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно з ч. 3 ст. 215 Цивільного кодексу України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

У відповідності до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Заявляючи позов про визнання частково недійсним договору позивач має довести наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання частини правочину недійсним і настанням відповідних наслідків.

Відповідно до статті 34 Господарського процесуального кодексу України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Позивач не надав до суду доказів, які б підтверджували той факт, що застереження в п.п. 2.1.1 п. 2.1 договору поруки суперечить нормам Цивільного кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Відповідно до п. 2.11 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» за загальним правилом статті 217 ЦК України правочин не може бути визнаний недійсним, якщо законові не відповідають лише окремі його частини і обставини справи свідчать про те, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної його частини. У такому разі господарський суд може визнати недійсною частину правочину. Недійсними частини правочину визнаються за загальними правилами визнання правочинів недійсними із застосуванням передбачених законом наслідків такого визнання.

Згідно з п. 2.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Судом встановлено, що правові підстави для визнання недійсним п.п. 2.1.1 п. 2.1 договору поруки (в частині застережень) відсутні.

Враховуючи вищезазначене та беручи до уваги те, що позивач був ознайомлений та погодився з п. 2.1.1 п. 2.1 договору поруки в якому передбачено можливість зміни відповідальності поручителя за кредитним договором (в тому числі збільшення розміру відповідальності), суд вважає, що підстави для визнання поруки припиненою також відсутні.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Обов'язок доказування та подання доказів відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

Це стосується позивача, який мав довести наявність тих обставин, на підставі яких він звернувся до господарського суду з позовними вимогами.

Зважаючи на вищенаведене, позовні вимоги Дочірнього підприємства «Інтергласт» фірми «Гласт ГМБХ» є необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають повністю.

Витрати по сплаті судового збору, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача.

Керуючись ст. 49, ст.ст. 82-85 ГПК України,-

В И Р І Ш И В:

В позові відмовити повністю.

Повне рішення складено 24.01.2017.

СуддяВ.В. Сівакова