ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" січня 2017 р.Справа № 923/998/16
Одеський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Бєляновського В.В.,

суддів: Величко Т.А., Поліщук Л.В.

при секретарі - Селиверстовій М.В.

за участю представників:

Від позивача: ОСОБА_1

Від відповідача: ОСОБА_2

Розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу Державного підприємства Геройське дослідно-промислове підприємство

на рішення господарського суду Херсонської області

від 03 листопада 2016р.

по справі № 923/998/16

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю Херсонська виробничо-будівельна компанія

до відповідача: Державного підприємства Геройське дослідно-промислове підприємство

про: зобовязання передати 440 тон солі морської осадної

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2016 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Херсонська виробничо-будівельна компанія" ( далі - Товариство) звернулося до господарського суду Херсонської області з позовом до Державного підприємства Геройське дослідно-промислове підприємство (далі - Підприємство) про зобовязання передати 440 тон солі морської осадної.

Позовні вимоги обґрунтовувалися неналежним виконанням відповідачем умов договору купівлі продажу солі № 1/05-14 від 02.06.2014р., укладеного між сторонами, щодо передачі позивачу солі осадної після повної оплати її вартості.

Відзив на позовну заяву від відповідача не надходив.

Рішенням господарського суду Херсонської області від 03.11.2016 року (суддя Нікітенко С.В.) позов задоволено повністю з мотивів обґрунтованості та доведеності позовних вимог. Вилучено у державного підприємства "Геройське дослідно-промислове підприємство" та передано товариству з обмеженою відповідальністю "Херсонська виробничо-будівельна компанія" 440 тон солі морської осадної. Стягнуто з державного підприємства "Геройське дослідно-промислове підприємство" на користь товариства з обмеженою відповідальністю "Херсонська виробничо-будівельна компанія" суму судових витрат по сплаті судового збору у розмірі 2970,00 грн. та 9280,00 грн. витрат на послуги адвоката.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, Підприємство звернулося до Одеського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати та постановити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити повністю. Апеляційна скарга з урахуванням її змісту обґрунтована неповним зясуванням обставин, що мають значення для справи, невідповідністю викладених у рішенні висновків місцевого суду обставинам справи та неправильним застосуванням норм матеріального і процесуального права.

При цьому, додані скаржником до своєї апеляційної скарги копії документів на обґрунтування викладених у ній доводів, а саме: актів прийому - передачі, оборотно - сальдових відомостей та товарно - транспортних накладних, судом апеляційної інстанції не прийнято, оскільки відповідно до ст. 101 ГПК України відповідач ніяким чином не обґрунтував неможливість подання цих додаткових доказів суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього. Окрім того, в порушення вимог ч. 2 ст. 36 ГПК України зазначені копії документів належним чином не засвідчені, що взагалі унеможливлює їх оцінку.

Відзив на апеляційну скаргу від позивача не надходив.

Обговоривши доводи апеляційної скарги та заперечення на неї, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим господарським судом, 02.06.2014 року між до Державним підприємством Геройське дослідно-промислове підприємство (сторона-1) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Херсонська виробничо-будівельна компанія" (сторона-2) було укладено договір купівлі-продажу солі №1/05-14, за умовами якого відповідач зобовязався передати у власність позивача 500 тон солі морської осадної без упаковки, насипом, за ціною 450 грн. за 1 тону, загальною вартістю 225 000 грн., а позивач зобовязався здійснити оплату 50% вартості солі до 01.07.2014р. і 50% вартості солі до 01.08.2014р.

Відповідності до встановлених пунктом 5 договору умов передачі солі, право власності на сіль переходить до сторони-2 з моменту підписання накладної на всю кількість солі, передбачену договором; до моменту відвантаження, сіль зберігається на території сторони-1 і вона несе за неї повну матеріальну відповідальність. Зберігання здійснюється з моменту передачі права власності на сіль і до моменту її вивезення стороною-2, але не пізніше ніж до 31 грудня 2014 року; сторони підписують акт прийому-передачі солі на зберігання в момент оформлення накладної, згідно якої переходить право власності на сіль; відвантаження солі здійснюється в період з 02 червня 2014 року по 31 грудня 2014 року партіями, відповідно до заявленої стороною-2 кількості, з оформленням товарно-транспортних накладних з поміткою «з відповідального зберігання»; сторона-1 забезпечує стороні-2 відвантаження солі в упаковці поліпропіленових мішках вагою нетто 35 кг. (п.п. 5.1, 5.2, 5.3 договору).

На виконання умов даного договору відповідач за накладною № 3/06 від 06.06.2014 передав, а позивач прийняв сіль морську осадну у кількості 500 тн загальною вартістю 225 000грн.

Того ж дня, сторонами було підписано акт прийому-передачі солі на відповідальне зберігання № 1/3 від 06.06.2014р., згідно з яким позивач відповідно до п. 5.2 договору передав, а відповідач прийняв на відповідальне зберігання сіль морську осадну у кількості 500 тон загальною вартістю 225 000 грн. Постановою Одеського апеляційного господарського від 15.06.2015 року у справі № 923/140/15, що набрала законної сили, частково задоволено позовні вимоги Товариства та стягнуто з Підприємства пеню в сумі 12474 грн., штраф в сумі 13860 грн., нарахованих на підставі ч. 2 п. 2 ст. 231 ГК України, внаслідок прострочення виконання відповідачем зобовязань з поставки солі морської осадної згідно з договором купівлі-продажу солі № 1/05-14 від 02.06.2014р.

Зазначеною постановою встановлені наступні обставини:

- у період з 26.06.2014р. по 27.08.2014р. позивач повністю сплатив відповідачу вартість солі в розмірі 225000 грн.;

- 20.11.2014 року позивачем на адресу відповідача було направлено лист-вимогу за № 19/11-1 від 19.11.2014р. про відвантаження солі, яка згідно долученого до матеріалів справи поштового повідомлення з відміткою підприємства поштового звязку про вручення поштового відправлення, отримана Підприємством 27.11.2014 року, проте залишена останнім без відповіді та задоволення;

- згідно з актом прийому-передачі солі з відповідального зберігання № 2/3 від 30.08.2014р. відповідачем було повернуто позивачу лише 60 тон солі.

Згідно з ч. 3 ст. 35 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

За змістом наведеної процесуальної норми, неодмінною умовою її застосування є, зокрема, участь тих самих осіб, як у справі, що розглядається господарським судом, так і у справі зі спору, що вирішувався раніше, і в якій встановлено певні обставини, що мають значення для справи, що розглядається.

Вищевказані обставини встановлені рішенням суду, що набрало законної сили, у справі де брали участь ті ж самі сторони, а тому вони не повинні доводитися знову у даній справі.

Преюдиціальні факти є обовязковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність встановлено у рішенні, у звязку з чим немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву істинність та стабільність судового акту, який набрав законної сили.

Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Брумареску проти Румунії» № 28342/95, п. 61, ЕСHR 1999-VII).

Отже, у даному спорі не підлягають доведенню знову встановлені апеляційним судом під час розгляду справи № 923/140/15 обставини повної оплати позивачем обумовленої договором вартості солі в сумі 225 000 грн., звернення позивача до відповідача з вимогою про відвантаження солі з відповідального зберігання, залишеною останнім без відповіді та задоволення, та повернення позивачем відповідачу з відповідального зберігання солі лише у кількості 60 тон.

Причиною виникнення спору у даній справі стало неповернення відповідачем зі зберігання 440 тон солі морської на вимогу позивача.

Як правильно зазначено місцевим господарським судом, укладений між сторонами договір в розумінні ч. 2 ст. 628 ЦК України є змішаним договором, в якому містяться елементи договорів купівлі-продажу та зберігання.

Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі ст.692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Отже, двосторонній характер договору купівлі-продажу зумовлює взаємне виникнення у кожної зі сторін прав та обовязків. Так, з укладенням такого договору продавець приймає на себе обовязок передати покупцеві певну річ і водночас набуває права вимагати її оплати, а покупець у свою чергу зобовязаний здійснити оплату придбаної речі та водночас набуває права вимагати від продавця її передачі.

Правове регулювання правовідносин зі зберігання здійснюється відповідно до ст.ст. 936-955 ЦК України.

За договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності (ч.1 ст. 936 ЦК України).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 938 ЦК України зберігач зобов'язаний зберігати річ протягом строку, встановленого у договорі зберігання, а якщо строк зберігання у договорі зберігання не встановлений і не може бути визначений виходячи з його умов, зберігач зобов'язаний зберігати річ до пред'явлення поклажодавцем вимоги про її повернення.

Пунктом 5.2 договору встановлено, що зберігання здійснюється з моменту передачі права власності на сіль і до моменту її вивезення стороною-2 але не пізніше ніж до 31 грудня 2014 року.

Згідно з ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Обовязок зберігача повернути поклажодавцеві річ, яка була передана на зберігання, або відповідну кількість речей такого самого роду та такої самої якості встановлений ст.ст. 936, 949 ЦК України.

Положення ст. 953 ЦК України також визначають, що зберігач зобов'язаний на першу вимогу поклажодавця повернути річ, навіть якщо строк її зберігання не закінчився.

Таким чином, відповідач не мав жодних правових підстав для ухилення від повернення позивачу переданого на зберігання майна відповідно до умов договору на вимогу останнього.

Враховуючи встановлені судом факти повної оплати позивачем обумовленої договором вартості солі в сумі 225 000 грн., передання позивачем та прийняття відповідачем на відповідальне зберігання солі морської осадної у кількості 500 тон загальною вартістю 225 000 грн., звернення позивача до відповідача з вимогою про відвантаження солі з відповідального зберігання, залишеною останнім без відповіді та задоволення, повернення відповідачем позивачу з відповідального зберігання солі лише у кількості 60 тон., та відсутність в матеріалах справи належних доказів повернення відповідачем солі у кількості 440 тон, колегія суддів вважає правомірним висновок місцевого суду про задоволення позову.

Задоволення вимоги щодо стягнення витрат, повязаних з оплатою послуг адвоката у розмірі 9 280 грн., є також цілком обґрунтованим, оскільки в матеріалах справи містяться належні докази надання юридичних послуг Товариству та повної їх оплати, що підтверджується договором від 15.08.2016р., свідоцтвом про право на заняття адвокатською діяльністю № 385 та банківською квитанцією від 12.09.2016р., при цьому їх розмір не є завищеним стосовно адвокатських послуг.

Викладене в апеляційній скарзі твердження скаржника про передачу позивачеві з відповідального зберігання ще 60 тон солі вартістю 27 000 грн., окрім повернутої згідно з актом прийому передачі № 2/3 від 30.08.2014р., спростовується матеріалами справи, обєктивно належними доказами не підтверджене та категорично заперечується позивачем.

Згідно з розясненнями, що містяться в п. 2.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» від 26.12.2011р. № 18, письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії (стаття 36 ГПК). Якщо документи, які мають значення для правильного вирішення спору, і підписи на них виготовлені стороною за допомогою будь-яких технічних засобів, то такі документи повинні прийматись господарським судом як письмові докази, досліджуватись та оцінюватись за загальними правилами ГПК.

Копії, які видаються органами державної влади України, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями та їх об'єднаннями усіх форм власності, повинні бути засвідчені з додержанням вимог пункту 5.27 Національного стандарту України "Державна уніфікована система організаційно-розпорядчої документації. Вимоги до оформлення документів. ДСТУ 4163-2003", затвердженого наказом Державного комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики від 07.04.2003 № 55, а разі якщо інструкціями з діловодства, які діють у відповідних органах, підприємствах, установах і організаціях, установлено додаткові вимоги щодо оформлення копій, - також і цих вимог.

Подані сторонами копії документів, виготовлені з використанням технічних засобів (фотокопії тощо), засвідчуються підписом особи, яка їх виготовила або яка перевірила їх на відповідність оригіналам, із зазначенням її прізвища, ініціалів та посади (якщо вона є посадовою особою) та з прикладенням печатки (за її наявності).

У разі невідповідності наданих суду копій документів згаданим вимогам вони не вважаються належними і допустимими доказами і не беруться судом до уваги у вирішенні спору.

Разом з тим, в порушення п. 5.27 Вимог до оформлення документів ДСТУ 4163-2003, затверджених наказом Державного комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики від 07.04.2003 № 55, та приписів ст. 36 ГПК України додані відповідачем до своєї апеляційної скарги фотокопії актів прийому - передачі, оборотно - сальдових відомостей та товарно - транспортних накладних належним чином не засвідчені.

Отже, доводи скаржника ґрунтуються на неналежних доказах.

Не приймаються судом до уваги посилання скаржника на те, що за умовами договору він здійснював зберігання солі до 31.12.2014 року, тобто з даної дати відповідальності за зберігання солі він не несе у разі нездійснення її вивезення позивачем, позаяк судом установлено, що вимогу позивача за № 19/11-1 від 19.11.2014р. про відвантаження солі, отриману 27.11.2014р., ним було залишено без відповіді та задоволення, водночас доказів повідомлення позивача про готовність товару до відвантаження або ж звернення до позивача з вимогами забрати товар переданий на зберігання, відповідачем до суду не подано і таких доказів в матеріалах справи не міститься.

Не заслуговує також на увагу і твердження скаржника про відсутність витребуваної позивачем солі в натурі, оскільки сіль, наявна у Підприємства на момент розгляду справи, належить іншим контрагентам за іншими договорами купівлі продажу, тому що таке твердження обєктивно нічим не підтверджене, окрім того не може бути підставою для відмови у задоволенні даного позову.

Інші доводи скаржника, що викладені в апеляційній скарзі, не заслуговують на увагу, оскільки з урахуванням всіх обставин даної справи, встановлених судом першої інстанції, не впливають на правильність вирішення спору по суті.

З урахуванням наведених правових положень та встановлених обставин даної справи, колегія суддів вважає доводи викладені скаржником в апеляційній скарзі необґрунтованими, оскільки вони спростовуються зібраними по справі доказами та не відповідають вимогам закону, що регулює спірні правовідносини. За таких обставин колегія суддів не знаходить законних підстав для повного чи часткового задоволення вимог апеляційної скарги.

Враховуючи вищевикладене колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції було повно та всебічно зясовано обставини, що мають значення для справи, надано їм належну правову оцінку та винесено рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, що дає підстави для залишення його без змін.

З огляду на приписи ст. 49 ГПК України, судові витрати за подання апеляційної скарги покладаються на скаржника.

Керуючись ст. ст. 99, 101-105 ГПК України, Одеський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Рішення господарського суду Херсонської області від 03 листопада 2016 року у справі № 923/998/16 залишити без змін, а апеляційну скаргу Державного підприємства Геройське дослідно-промислове підприємство - без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя: Бєляновський В.В.

Судді: Величко Т.А.

ОСОБА_3