ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

01.02.2017 Справа № 904/12033/16

За позовом Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Перша", м. Київ

до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1, м. Дніпро

про стягнення 20 276,42 грн.

Суддя Петренко Н.Е.

секретар судового засідання Бойчук Ю.С.

Представники:

від позивача: Ревчук Н.П., представник за довіреністю № б/н від 20.10.2016 року

від відповідача: не з'явився

СУТЬ СПОРУ:

Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "Перша" (далі - позивач) звернулося до господарського суду Дніпропетровської області з позовом до фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 (далі - відповідач) про стягнення суми шкоди в порядку регресу у розмірі 20 276,42 грн.

Ухвалою господарського суду від 22.12.2016 року порушено провадження у справі, прийнято позовну заяву до розгляду, призначено судове засідання на 24.01.2017р.

Ухвалою господарського суду від 03.01.2017 року виправлено в п. 2 ухвали господарського суду Дніпропетровської області від 22.12.2016 року по справі № 904/12033/16 описку; викладено п. 2 ухвали господарського суду Дніпропетровської області від 22.12.2016 року по справі № 904/12033/16 у наступній редакції: "Справу призначити до розгляду в засіданні на 01.02.2017 о 12:00 год."

20.01.2017 до суду від позивача надійшли докази повідомлення відповідача про день, час та місце розгляду справи.

01.02.2017 до суду від позивача надійшли клопотання про долучення до матеріалів справи копії додаткового договору та відстеження пересилання поштових відправлень.

01.02.2017 судове засідання проводиться в режимі відеоконференції.

Повноважний представник відповідача у судове засідання не з'явився, відзив на позов та інші витребувані документи до суду не надав. Жодних пояснень щодо причини неявки або інших клопотань до господарського суду не надходило. В матеріалах справи знаходяться конверти з ухвалами господарського суду Дніпропетровської області від 22.12.2016 року та від 03.01.2017 року, які направлялися на адресу відповідача та були повернутий поштою з відміткою "за закінченням терміну зберігання" (а.с. 58-59, 77-78).

Господарським судом було зроблено Витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (а.с. 82), відповідно до якого адреса відповідача співпадає з адресою зазначеною у позовній заяві, і на яку судом направлялась поштова кореспонденція з повідомленням про день, час та місце розгляду справи.

Відповідно до п. 3.9.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011р. № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 Господарського процесуального кодексу України. У разі присутності сторони або іншого учасника судового процесу в судовому засіданні протокол судового засідання, в якому відображені відомості про явку сторін (пункт 4 частини другої статті 811 ГПК), є належним підтвердженням повідомлення такої сторони (іншого учасника судового процесу) про час і місце наступного судового засідання. За змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Враховуючи зазначене, господарський суд вважає, що відповідач про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, оскільки судом було належним чином виконано вимоги ч. 1 ст. 64 та ст. 87 Господарського процесуального кодексу України, у зв'язку з чим суд вважає за можливе розглянути справу в даному судовому засіданні без участі повноважного представника відповідача за наявними в ній матеріалами.

В свою чергу, повноважний представник позивача у судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримав та просив суд задовольнити їх у повному обсязі.

У судовому засіданні 01.02.2017 року оголошено вступну та резолютивну частини судового рішення, згідно зі ст. 85 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши подані докази та заслухавши пояснення повноважного представника позивача, господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

20.04.2015 року о 13 год. 20 хв. в м. Дніпро по пр. ім. Газети «Правда» біля будинку №6 відбулась дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу Volvo FН 1242, д.н.з. НОМЕР_1, який належить і котрим керував водій ОСОБА_1 та транспортного засобу Тоyota RAV4, д.н.з. НОМЕР_2, котрий стояв припаркований. Факт ДТП підтверджується Довідкою про ДТП № 010820.

Транспортний засіб Тоyota RAV4, д.н.з. НОМЕР_2, належить на праві власності ОСОБА_3, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію НОМЕР_4 від 03.11.2009 року.

Постановою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 07.05.2015 року у справі № 202/3625/15-п (№ 3/0202/674/2015) винним у вищевказаній ДТП було визнано ОСОБА_1, притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП (порушення правил дорожнього руху, що спричинило пошкодження транспортних засобів).

Позивач звертає увагу суду на те, що цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу відповідача була застрахована у позивача згідно полісу № АІ/6172715 строком дії з 07.07.2014 р. по 06.07.2015 р. Даний поліс, згідно інформації із бази даних МТСБУ, був діючим на момент ДТП - 20.04.2015 р., що підтверджується відповідним витягом.

22.04.2015 року позивач отримав повідомлення потерпілої особи ОСОБА_3 про настання страхового випадку, а 11.06.2015 р. - заяву на виплату страхового відшкодування.

Страхову справу відкрито 16.06.2015 року, присвоєно номер ЦВ139883.

Керуючись ст.ст. 22, 28, 29, 34 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» для визначення розміру витрат, пов'язаних із відновлювальним ремонтом пошкодженого транспортного засобу, що належить потерпілій особі ОСОБА_3, представником позивача - оцінювачем ОСОБА_4 27.04.2015 року було складено Акт огляду транспортного засобу Тоyota RAV4, д.н.з. НОМЕР_2, а 23.06.2015 року - ремонтну калькуляцію № LЕ-15-АЕ77 щодо вартості ремонту вказаного транспортного засобу. Матеріальний збиток згідно калькуляції № LЕ-15-АЕ77 від 23.06.2015 року становить 20 786,42 грн.

14.07.2015 року позивач у відповідності до положень ст. 36 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» здійснив виплату страхового відшкодування, за вирахуванням франшизи (510,00 грн.) в сумі 20 276,42 грн. згідно страхового акту № ЦВ139882. Вказана сума була перерахована позивачем потерпілій особі - ОСОБА_3, що підтверджується платіжним дорученням № 17016 від 14.07.2015 року.

Позивач вказує про те, що у зв'язку з тим, що відповідач, всупереч нормам ст. 33 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», протягом трьох робочих днів з дня настання дорожньо-транспортної пригоди, письмово не надав страховику, з яким укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, позивач був позбавлений можливості провести розслідування події і взяти участь у визначенні розміру страхового відшкодування.

З метою досудового врегулювання спору, 01.08.2016 року позивач направив відповідачу претензію про відшкодування шкоди в порядку регресу. Однак вказана претензія була залишена відповідачем без відповіді та задоволення, у зв'язку з чим позивач був змушений звернутися з позовом до суду.

Враховуючи вищевикладене, позивач просить стягнути з відповідача суму шкоди в порядку регресу у розмірі 20 276,42 грн.

Відповідач доказів належного виконання своїх зобов'язань на момент розгляду спору до господарського суду не надав. Крім того, відповідач не скористався наданим йому правом на судовий захист, наведених позивачем обставин не спростував.

Дослідивши наявні матеріали справи, заслухавши пояснення повноважного представника позивача, оцінивши надані докази в їх сукупності, господарський суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі.

Приймаючи рішення господарський суд виходив із наступного.

Об'єкти страхування, види обов'язкового страхування, а також загальні умови здійснення страхування, вимоги до договорів страхування та порядок здійснення державного нагляду за страховою діяльністю визначаються Цивільним кодексом України, цим Кодексом, законом про страхування, іншими законодавчими актами (ст. 355 Господарський кодекс України).

Згідно зі ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі, інші юридичні факти.

Положеннями ст. 3 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" (в редакції, чинній на момент вчинення ДТП) передбачено, що обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.

Статтею 979 Цивільного кодексу України визначено, що за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Страховим випадком в силу приписів ст. 6 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" (в редакції, чинній на момент вчинення ДТП) є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю та/або майну потерпілого.

Як зазначалося вище, 20.04.2015 року о 13 год. 20 хв. в м. Дніпро по пр. ім. Газети «Правда» біля будинку № 6 відбулась дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу Volvo FН 1242, д.н.з. НОМЕР_1, який належить і котрим керував водій ОСОБА_1 та транспортного засобу Тоyota RAV4, д.н.з. НОМЕР_2, котрий стояв припаркований. Винним у спричиненні ДТП визнано відповідача. Зазначені факти підтверджуються постановою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 07.05.2015 року по справі № 202/3625/15-п (№ 3/0202/674/2015), довідкою про ДТП, повідомленням до страхувальника.

Відповідно до ч. 2 ст. 1187 Цивільного кодексу України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

За приписами ст. 1192 Цивільного кодексу України, суд може зобов'язати особу, яка спричинила збитки, відшкодувати їх у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконаних робіт, необхідних для відновлення речі.

Як вказано у п. 22.1 ст. 22 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" (в редакції, чинній на момент вчинення ДТП), у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

У ст. 28 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" (в редакції, чинній на момент вчинення ДТП) вказано про те, що шкода, заподіяна в результаті дорожньо-транспортної пригоди майну потерпілого, - це шкода, пов'язана з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу.

Статтею 29 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" (в редакції, чинній на момент вчинення ДТП) передбачено, що у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.

Протягом 10 робочих днів з дня отримання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) зобов'язаний направити свого представника (працівника, аварійного комісара або експерта) на місце настання страхового випадку та/або до місцезнаходження пошкодженого майна для визначення причин настання страхового випадку та розміру збитків (п. 34.2. ст. 34 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" (в редакції, чинній на момент вчинення ДТП)).

Відповідно до пп. 36.2. ст. 36 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" (в редакції, чинній на момент вчинення ДТП) страховик (МТСБУ) протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов'язаний у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його.

Відповідно до «ґ» пп. 38.1.1. п. 38.1 ст. 38 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" (в редакції, чинній на момент вчинення ДТП) страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду якщо він не повідомив страховика у строки і за умов, визначених у підпункті 33.1.2 пункту 33.1 статті 33 цього Закону.

Тобто зазначена правова норма передбачає наявність, а не відсутність у страховика права на пред'явлення регресного позову до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду якщо він не повідомив страховика у строки і за умов, визначених у підпункті 33.1.2 пункту 33.1 статті 33 цього Закону.

Однак, доказів повідомлення відповідачем позивачу про настання ДТП у вищевказані строки в матеріалах справи відсутні. Також відповідачем не наведено суду і поважних причин не виконання такого обов'язку.

Таким чином, з огляду на вищевикладене та враховуючи положення «ґ» пп. 38.1.1. п. 38.1 ст. 38 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", суд дійшов висновку, що позивач має право після виплати страхового відшкодування подати регресний позов до свого страхувальника про відшкодування шкоди в порядку регресу.

Вказаної правової позиції притримується Верховний Суд України в постанові від 12.02.2014 року у справі № 6-1цс14, в якій, зокрема, зазначено, що висновок суду касаційної інстанції про те, що факт неповідомлення страховика про ДТП не є підставою для відшкодування страхувальником в порядку регресу сплаченого страховиком страхового відшкодування, є помилковим.

Крім того, в постанові № 6-186цс16 від 30.03.2016 року Верховний Суд України висловив правову позицію, що з огляду на зміст підпункту 33.1.4 пункту 33.1 статті 33, підпункту ґ підпункту 38.1.1 пункту 38.1 статті 38 Закону можна зробити висновок, що в разі, якщо страхувальник або водій забезпеченого транспортного засобу, який спричинив ДТП, не повідомив у встановлені строки страховика про настання такої події, внаслідок чого в останнього виникли необґрунтовані виплати, то після виплати страхового відшкодування страховик має підстави для регресного позову до страхувальника.

У вказаній постанові, Верховний Суд України висловив також позицію, що підстав для стягнення страхового відшкодування в порядку регресу немає лише за наявності підтверджених документально поважних причин відсутності такого повідомлення.

З огляду на викладені положення законодавства та правові позиції Верховного Суду України, які є обов'язковими до застосування, враховуючи те, що відповідачем не надано документальних доказів поважності причин відсутності повідомлення позивача про ДТП у встановлені строки, господарський суд вважає, що позовні вимоги про стягнення коштів з відповідача в порядку регресу є обґрунтованими.

Крім того, господарським судом встановлено, що розмір страхового відшкодування було визначено позивачем у даній справі відповідно до умов договору добровільного страхування на підставі рахунку на оплату робіт з ремонту пошкодженого автомобіля, який, як вважає суд, підтверджує реальну вартість відновлювального ремонту транспортного засобу та який разом зі страховим актом позивача і платіжним дорученням є достатніми доказами фактично понесених позивачем витрат по виплаті страхового відшкодування, які виникли внаслідок ДТП.

Врахувавши наведене, господарський суд вважає, що відповідач має відшкодувати позивачу збитки, понесені останнім у зв'язку з виплатою страхового відшкодування, в розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля, який не може перевищувати визначеного в полісі ліміту відповідальності відповідача за шкоду, заподіяну майну потерпілого, та в межах понесених позивачем фактичних затрат на виплату страхового відшкодування.

Викладене є підставою для задоволення позову в повному обсязі.

Судові витрати по справі слід покласти на відповідача.

Відповідно до ст. 101 Господарського процесуального кодексу України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються апеляційним судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього.

Пленум Вищого господарського суду України у п. 9 постанови від 17.05.2011 року № 7 "Про деякі питання практики застосування розділу XII Господарського процесуального кодексу України", роз'яснив, що у вирішенні питань щодо прийняття додаткових доказів суд апеляційної інстанції повинен повно і всебічно з'ясовувати причини їх неподання з урахуванням конкретних обставин справи і об'єктивно оцінити поважність цих причин. При цьому обґрунтування неможливості подання доказів суду першої інстанції згідно із зазначеною нормою ГПК покладається саме на заявника (скаржника), а апеляційний господарський суд лише перевіряє та оцінює їх поважність і не зобов'язаний самостійно з'ясовувати відповідні причини. У разі прийняття додаткових доказів у постанові апеляційної інстанції мають зазначатися підстави такого прийняття.

Аналогічна правова позиція підтримана постановою Вищого господарського суду України від 24.12.2014р. по справі № 904/9428/13, недотримання якої стало підставою скасування постанови Дніпропетровського апеляційного господарського суду.

Керуючись ст.ст. 11, 979, 1187, 1192 Цивільного кодексу України, ст.ст. 3, 6, 22, 28, 29, 34, 36, 38 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" (в редакції, чинній на момент вчинення ДТП), ст.ст. 4, 32-34, 49, 82-85, 115-117 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити у повному обсязі.

Стягнути з фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 (49089, АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_3) на користь Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Перша" (03680, м. Київ, вул. Фізкультури, буд. 30, ) суму шкоди в порядку регресу у розмірі 20276,42 грн. (двадцять тисяч двісті сімдесят шість грн. 42 коп.), витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 378,00 грн. (одна тисяча триста сімдесят вісім грн. 00 коп.).

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його підписання і може бути оскарженим протягом цього строку до Дніпропетровського апеляційного господарського суду.

Повне рішення складено 03.02.2017

Суддя Н.Е. Петренко