Господарський суд
Житомирської області
_________________________________________
______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Від "24" січня 2017 р. Справа № 906/1114/16

Господарський суд Житомирської області у складі:

судді Давидюка В.К.

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1 - дов. №2982//11-15 від 29.09.15р.

від відповідача: ОСОБА_2 - дов. №370 від 31.08.16р.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі справу

за позовом Державної екологічної інспекції у Житомирській області (м. Житомир)

до Державного підприємства "Лугинське державне лісогосподарське агропромислове підприємство "Лугинський держлісгосп АПК" (смт. Лугини, Житомирська область)

про стягнення 33870,80 грн.

Строк розгляду спору продовжено по 30.01.17р. за клопотанням сторони у відповідності до ч.3 ст. 69 ГПК України.

Позивач звернувся до господарського суду Житомирської області з позовом про стягнення з відповідача 33870,80 грн. шкоди, заподіяної державі внаслідок засмічення земельної ділянки.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на акт перевірки дотримання вимог природоохоронного законодавства в галузі хорони атмосферного повітря, водних і земельних ресурсів щодо поводження з відходами та небезпечними хімічними речовинами від 08.04.13р., акт обстеження засміченої земельної ділянки від 08.04.13р., розрахунки розміру шкоди.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві. Надав письмові пояснення по справі, в яких зазначає, що згідно ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право на пред'явлення відмови про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. Так, відповідачу була направлена претензія з вимогою про добровільне виконання протягом одного місяця з моменту її отримання, тому строк обчислення позовної давності починається з наступного дня після спливу місячного терміну.

Представник відповідача в засіданні суду проти позову заперечував з мотивів, зазначених у відзиві на позовну заяву. Просив суд застосувати строк позовної давності для звернення з даним позовом до суду та відмовити в задоволенні позову.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, господарський суд

ВСТАНОВИВ:

Державною екологічною інспекцією у Житомирській області (позивач) з 08.04.13р. було проведено позапланову перевірку Державного підприємства "Лугинське державне лісогосподарське агропромислове підприємство "Лугинський держлісгосп АПК" (відповідач) на відповідність дотримання вимог природоохоронного законодавства в галузі хорони атмосферного повітря, водних і земельних ресурсів щодо поводження з відходами та небезпечними хімічними речовинами, під час якої виявлено ряд порушень чинного законодавства, про що 08.04.2013р. складено акт перевірки дотримання вимог природоохоронного законодавства в галузі хорони атмосферного повітря, водних і земельних ресурсів щодо поводження з відходами та небезпечними хімічними речовинами (а.с. 11-16).

Представник відповідача - головний інженер Державного підприємства "Лугинське державне лісогосподарське агропромислове підприємство "Лугинський держлісгосп АПК" із зазначеним актом перевірки не погодився, про що свідчить відповідна відмітка в самому акті (а.с. 15, на звороті).

Крім того, під час перевірки відповідача на підтвердження фактів засмічення земельної ділянки позивачем складено акт обстеження засміченої земельної ділянки від 08.04.13р. №1 (а.с. 17-18). Згідно даних, зазначених в акті, в результаті обстеження встановлено факт засмічення земельної ділянки загальною площею 4767 м. кв. твердими промисловими (тирса від кори деревини) та побутовими відходами об'ємом 9338,7 м. куб.

На підставі акту перевірки дотримання вимог природоохоронного законодавства в галузі хорони атмосферного повітря, водних і земельних ресурсів щодо поводження з відходами та небезпечними хімічними речовинами від 08.04.13р. і акту обстеження засміченої земельної ділянки від 08.04.13р. №1 та у відповідності до ОСОБА_2 визначення розмірів шкоди, зумовленої забрудненням і засміченням земельних ресурсів через порушення природоохоронного законодавства, затвердженої наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України №149 від 04.04.2007, позивачем здійснено розрахунок розміру шкоди, зумовленої засміченням промисловими відходами від механічної обробки деревини земельної ділянки площею 4707 м. кв., що знаходиться за межами смт. Лугини, на землях запасу Лугинської селищної ради, на загальну суму 63807,80 грн. (а.с. 20).

17.05.13р. позивачем відповідачу направлялась претензія №1187/4-14 про відшкодування шкоди, заподіяної державі, в сумі 63807,80 грн. (а.с.19).

Відповідач зазначену претензію задовольнив частково, відшкодувавши державі збитки на суму 30000,00 грн.

Разом з тим, збитки в розмірі 33870,80 грн. (63807,80 грн. - 30000,00 грн.) відповідач не оплатив, у зв'язку з чим позивач звернувся до господарського суду з даним позовом про стягнення з відповідача заподіяної шкоди в розмірі 33870,80 грн.

Оцінивши в сукупності матеріали справи, проаналізувавши вимоги чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини, врахувавши пояснення учасників судового процесу, господарський суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, враховуючи наступне.

Правові та організаційні засади, основні принципи і порядок здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності, повноваження органів державного нагляду (контролю), їх посадових осіб і права, обов'язки та відповідальність суб'єктів господарювання під час здійснення державного нагляду (контролю) визначає Закон України "Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності".

Відповідно до ст.1 Закону України "Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності" державний нагляд (контроль) - діяльність уповноважених законом центральних органів виконавчої влади, їх територіальних органів, державних колегіальних органів, органів виконавчої влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування (далі - органи державного нагляду (контролю)) в межах повноважень, передбачених законом, щодо виявлення та запобігання порушенням вимог законодавства суб'єктами господарювання та забезпечення інтересів суспільства, зокрема належної якості продукції, робіт та послуг, допустимого рівня небезпеки для населення, навколишнього природного середовища.

Відповідно до ст.2 Закону України "Про охорону навколишнього природного середовища", відносини у галузі охорони навколишнього природного середовища в Україні регулюються цим Законом, а також земельним, водним, лісовим законодавством, законодавством про надра, про охорону атмосферного повітря, про охорону і використання рослинного і тваринного світу та іншим спеціальним законодавством.

Згідно ч.1 ст.5 Закону України "Про охорону навколишнього природного середовища" державній охороні і регулюванню використання на території України підлягають: навколишнє природне середовище як сукупність природних і природно-соціальних умов та процесів, природні ресурси, як залучені в господарський обіг, так і невикористовувані в економіці в даний період (земля, надра, води, атмосферне повітря, ліс та інша рослинність, тваринний світ), ландшафти та інші природні комплекси.

Відповідно до ст.96 Земельного кодексу України землекористувачі зобов'язані, зокрема, додержуватися вимог законодавства про охорону довкілля.

Також, згідно ст.35 Закону України "Про охорону земель" власники і землекористувачі, в тому числі орендарі, земельних ділянок при здійсненні господарської діяльності зобов'язані, в тому числі, дотримуватися вимог земельного та природоохоронного законодавства України; забезпечувати захист земель від ерозії, виснаження, забруднення, засмічення, засолення, осолонцювання, підкислення, перезволоження, підтоплення, заростання бур'янами, чагарниками і дрібноліссям.

За змістом ст.17 Закону України "Про відходи" передбачено, що суб'єкти господарської діяльності у сфері поводження з відходами зобов'язані, зокрема, не допускати зберігання та видалення відходів у несанкціонованих місцях чи об'єктах; здійснювати контроль за станом місць чи об'єктів розміщення власних відходів; відшкодовувати шкоду, заподіяну навколишньому природному середовищу, здоров'ю та майну громадян, підприємствам, установам та організаціям внаслідок порушення встановлених правил поводження з відходами, відповідно до законодавства України.

Відповідно до ч.2 ст.33 Закону України "Про відходи", на кожне місце чи об'єкт зберігання або видалення відходів складається спеціальний паспорт, в якому зазначаються найменування та код відходів (згідно з державним класифікатором відходів), їх кількісний та якісний склад, походження, а також технічні характеристики місць чи об'єктів зберігання чи видалення і відомості про методи контролю та безпечної експлуатації цих місць чи об'єктів.

Стаття 41 Закону України "Про охорону навколишнього природного середовища" встановлює економічні заходи забезпечення охорони навколишнього природного середовища, зокрема, передбачає відшкодування в установленому порядку збитків, завданих порушенням законодавства про охорону навколишнього природного середовища.

Відповідно до ч.1, ч.4 ст.68 вищевказаного Закону, порушення законодавства України про охорону навколишнього природного середовища тягне за собою встановлену цим Законом та іншим законодавством України дисциплінарну, адміністративну, цивільну і кримінальну відповідальність. Підприємства, установи, організації та громадяни зобов'язані відшкодовувати шкоду, заподіяну ними внаслідок порушення законодавства про охорону навколишнього природного середовища, в порядку та розмірах, встановлених законодавством України.

Згідно ч.1 ст.69 Закону України "Про охорону навколишнього природного середовища", шкода, заподіяна внаслідок порушення законодавства про охорону навколишнього природного середовища, підлягає компенсації в повному обсязі.

Варто зауважити, що відшкодування шкоди, заподіяної порушенням природоохоронного законодавства, за своєю правовою природою є відшкодування позадоговірної шкоди, тобто деліктною відповідальністю.

Загальне положення про цивільно-правову відповідальність за завдання позадоговірної шкоди втілено у статті 1166 Цивільного кодексу України, відповідно до якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Проведеною Державною екологічною інспекцією у Житомирській області позаплановою перевіркою відповідно до ст.ст.6, 7 Закону України "Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності" встановлено та в акті перевірки зафіксовано, що відповідач здійснював розміщення відходів на відкритій земельній ділянці, що призвело до забруднення земельної ділянки.

На підставі ОСОБА_2 визначення розмірів шкоди, зумовленої забрудненням і засміченням земельних ресурсів через порушення природоохоронного законодавства, позивачем здійснено розрахунок розміру шкоди на загальну суму 63807,80 грн. (а.с. 20).

Станом на день розгляду справи вказана шкода в повному обсязі відповідачем не відшкодована.

Відповідно до ст.ст.13,14 Конституції України, земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об'єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.

Органом, уповноваженим державою здійснювати відповідні функції у спірних питаннях, що виникають в галузі охорони навколишнього природного середовища та використання природних ресурсів є Міністерство екології та природних ресурсів України га його органи на місцях, а саме Державна екологічна інспекція у Житомирській області, яка в межах своїх повноважень забезпечує реалізацію державної політики в галузі охорони навколишнього природного середовища на території області.

Відповідно до ст.ст.46, 47 Закону України "Про охорону навколишнього природного середовища" шкода, грошові стягнення за шкоду, заподіяну порушенням законодавства про охорону навколишнього природного середовища, стягуються до місцевих бюджетів, при яких створено фонди охорони довкілля, і спрямовуються на виконання робіт по відтворенню, підтриманню цих ресурсів у належному стані.

Згідно ч.3 ст.56 Закону України "Про охорону земель", шкода, заподіяна внаслідок порушення законодавства України про охорону земель, підлягає відшкодуванню в повному обсязі.

У відповідності до ст.16 Конституції України, забезпечення екологічної безпеки і підтримання екологічної рівноваги на території України є обов'язком держави.

Судом встановлено, що Державним підприємством "Лугинське державне лісогосподарське агропромислове підприємство "Лугинський держлісгосп АПК" порушено вимоги природоохоронного законодавства, що підтверджуються складеним за фактом засмічення земельної ділянки актом перевірки дотримання вимог природоохоронного законодавства в галузі охорони атмосферного повітря, водних і земельних ресурсів щодо поводження з відходами та небезпечними хімічними речовинами, актом обстеження засміченої земельної ділянки та розрахунком розміру шкоди, зумовленої засміченням земельної ділянки.

Разом з тим, суд відмовляє в задоволенні позову з наступних підстав.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст.256 ЦК України).

Відповідно до п.1.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.13р. №10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів", позовна давність, за визначенням статті 256 Цивільного кодексу України - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Отже, позовна давність є інститутом цивільного права і може застосовуватися виключно до вимог зі спорів, що виникають у цивільних відносинах, визначених у частині першій статті 1 ЦК України, та у господарських відносинах (стаття 3 Господарського кодексу України, далі - ГК України).

Згідно приписів ч.1 ст. 261 ЦК України, перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

Відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю (ч.1 ст. 258 ЦК України).

Відповідно до п.2.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" від 29.05.2013р. №10, перш ніж застосовувати позовну давність, суду слід зясувати чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у звязку зі спливом позовної давності за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Якщо позовні вимоги господарським судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, то суд зобов'язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 ЦК України та вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто або відмовити в позові у зв'язку зі спливом позовної давності, або, за наявності поважних причин її пропущення, - захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму ЦК України) (п. 2.3 зазначеної постанови).

Матеріали справи свідчать, що 17.05.13р. позивач направив відповідачеві претензію №1187/4-14 про відшкодування завданої державі шкоди в розмірі 63870,80 грн.

Відповідач частково задовольнив вказану претензію, сплативши 30000,00 грн. При цьому, як вказує позивач, останній платіж був здійснений 25.09.13р.

Таким чином, суд вважає, що перебіг позовної давності почався з дати останнього платежу - з 25.09.13р. і у позивача виникло право на пред'явлення даного позову до суду на протязі трьох років, тобто по 25.09.16р.

Однак, позивач звернувся з позовом до суду 15.11.16р., про що свідчить штамп вхідної кореспонденції діловодної служби (канцелярії) господарського суду Житомирської області, вх. №1307.

Отже, позивач пропустив строк позовної давності для звернення до суду з даним позовом.

Згідно з ч.3 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

В матеріалах справи міститься заява (клопотання) відповідача №515 від 07.12.16р. про застосування строків позовної давності для звернення з даним позовом до суду (а.с.48).

Слід зазначити, що пунктом 2.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" від 29.05.2013р. №10 визначено, що законом не встановлено вимог щодо форми заяви сторони про сплив позовної давності. Відтак її може бути викладено у відзиві на позов або у вигляді окремого клопотання, письмового чи усного. В останньому випадку воно обов'язково має бути зазначене в протоколі судового засідання.

З врахування вимог ч.4 ст.267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Враховуючи вищевикладене та заяву відповідача щодо пропуску строку позовної давності позивачем, господарський суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову у зв'язку зі спливом строку позовної давності.

Витрати по сплаті судового збору у відповідності до ст. 49 ГПК України покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 43, 44, 49, 82-85 ГПК України, господарський суд,-

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Апеляційна скарга подається на рішення місцевого господарського суду протягом десяти днів з дня його оголошення. У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення, зазначений строк обчислюється з дня підписання рішення, оформленого відповідно до статті 84 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст рішення складено: 27/01/17

Суддя Давидюк В.К.

Віддрукувати:

1 - в справу

2,3 - сторонам