КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" лютого 2017 р. Справа№ 910/10996/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Яковлєва М.Л.

суддів: Чорної Л.В.

Отрюха Б.В.

При секретарі судового засідання - Пугачовій А.С.

за участю представників сторін: згідно протоколу судового засідання від 02.02.2017 року по справі №910/10996/16 (в матеріалах справи).

Розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Міжрегіональна виробнича компанія "ОМЕГА"

на рішення Господарського суду міста Києва від 11.07.2016 року

у справі №910/10996/16 (суддя Ковтун С.А.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Міжрегіональна виробнича компанія "ОМЕГА"

до 1. Державної казначейської служби України, 2. Моститського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області

про стягнення збитків у сумі 4 670,04 грн.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Міжрегіональна виробнича компанія "ОМЕГА" (далі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Державної казначейської служби України" (далі - відповідач-1) та Мостиського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області ( далі - відповідач-2) про стягнення збитків у зв'язку з неналежним виконанням рішення суду в розмірі 4670,04 грн., з яких: 1 006,20 грн. 3% річних, 3 663,84 грн. інфляційних втрат.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 11.07.2016 №910/10996/16 у задоволені позову відмовлено, як заявленого необґрунтовано.

Не погодившись із вказаним рішенням суду першої інстанції від 11.07.2016, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить Рішення Господарського суду міста Києва від 11.07.2016 №910/10996/16 скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги повністю.

Державна казначейська служба України не скористалася своїм правом, передбаченим ч. 1 ст. 96 ГПК України, та не надала колегії суддів письмовий відзив на скаргу позивача, що згідно ч. 2 ст. 96 ГПК України не перешкоджає апеляційному перегляду рішення суду першої інстанції.

Моститський районний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області у запереченнях просив апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення, Рішення Господарського суду міста Києва від 11.07.2016 №910/10996/16 залишити без змін, як таке, що повністю відповідає нормам чинного законодавства.

У судове засідання від 02.02.2017 представники сторін не з'явились, про день, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, що підтверджується наявними у матеріалах справи поштовими повідомленнями.

Відповідно до абз.3 п. 3.9.1. Постанови Пленуму ВГСУ від 26.12.2011 № 18 встановлено, що у разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

За пунктом 3.9.2 Постанови Пленуму ВГСУ № 18 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" передбачено, що у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Неявка учасника судового процесу в судове засідання не є підставою для скасування судового рішення, якщо ухвалу, в якій зазначено час і місце такого засідання, надіслано йому в порядку, зазначеному в підпункті 3.9.1. підпункту 3.9. названої Постанови Пленуму ВГСУ.

Враховуючи, що представники сторін учасників апеляційного провадження повідомленні належним чином, колегія суддів перейшла до здійснення апеляційного перегляду оскарженого рішення за наявними матеріалами справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 101 ГПК України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Колегія суддів, розглянувши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Міжрегіональна виробнича компанія "ОМЕГА" залишити без задоволення, рішення Господарського суду міста Києва від 11.07.2016 №910/10996/16 по даній справі залишити без змін, приймаючи до уваги наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, Рішенням Господарського суду Київської області від 28 липня 2015 року у справі №911/1471/15, позовні вимоги ТОВ «Міжрегіональна виробнича компанія «ОМЕГА»» задоволено.

20 серпня 2015 року, на виконання рішення Господарського суду Київської області від 28 липня 2015 року у справі №911/1471/15, яке набрало законної сили, було видано накази. (а/с 30-32)

Постановами ВДВС Мостиського РУЮ Львівської області від 16 вересня 2015 року були відкриті виконавчі провадження щодо примусового виконання наказів Господарського суду Київської області від 20 серпня 2015 року по справі №911/1471/15. (а/с 33-35)

Відповідно до змісту ст.115 Господарсько-процесуального кодексу України, рішення, ухвали, постанови господарського суду, що набрали законної сили, є обов'язковими на всій території України.

Згідно із ч. 2 ст. 35 Господарсько-процесуального кодексу України, факти, встановлені рішенням господарського суду (іншого органу, який вирішує господарські спори) під час розгляду однієї справи, не доводяться знову при вирішенні інших спорів, в яких беруть участь ті самі сторони.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 08.04.2016 у справі №911/1471/15, скаргу ТОВ "Міжрегіональна виробнича компанія "ОМЕГА" на бездіяльність ВДВС Мостиського РУЮ Львівської області у виконавчому провадженні N48740827, №48740682, №48740589 по примусовому виконанні наказів Господарського суду Київської області від 20.08.2015 по справі №911/1471/15 задоволено та визнано бездіяльність ВДВС Мостиського РУЮ Львівської області у виконавчому провадженні №48740827, №48740682, №48740589 по примусовому виконанні наказів Господарського суду Київської області від 20.08.2015 по справі №911/1471/15 незаконною.

Під час розгляду скарги по справі №911/1471/15 встановлено, що ВДВС Мостиського РУЮ Львівської області не вжито належних та об'єктивних заходів виконавчого провадження, як впродовж шестимісячного строку, так і, починаючи із дати початку примусового виконання - закінченням добровільного терміну - 24.09.2015.

За таких обставин позивач вважає, що, оскільки заборгованість згідно з наказом Господарського суду Київської області від 20.08.2015 по справі № 911/1471/15 на суму 47 582,30 грн. є простроченою, відповідач-2 повинен сплатити 3% річних за період з 24.09.2015 по 07.06.2016 та інфляційні втрати за період з листопада 2015 року по квітень 2016 року.

За приписами частини 2 статті 87 Закону України "Про виконавче провадження" збитки, завдані державним виконавцем юридичним особам під час проведення виконавчого провадження, підлягають відшкодуванню в порядку, встановленому законом.

Відшкодування майнової шкоди за своєю правовою природою є відшкодування позадоговірної шкоди, тобто, деліктною відповідальністю.

Загальні положення про цивільно-правову відповідальність за завдання позадоговірної майнової шкоди втілено у статті 1166 Цивільного кодексу України, відповідно до якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам юридичної особи, а також шкода, завдана її майну, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Відповідно до ст. 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

На відміну від загальної норми статті 1166 Цивільного кодексу України, яка вимагає встановлення усіх чотирьох елементів цивільного правопорушення (протиправна поведінка, наявність шкоди, причинний зв'язок між протиправною поведінкою та завданою шкодою, вина заподіювача шкоди), спеціальні норми статті 1174 Цивільного кодексу України допускають можливість відшкодування шкоди незалежно від вини органу державної влади та його посадової або службової особи.

За таких обставин, необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є: факти неправомірних дій цього органу чи його посадових або службових осіб; наявність шкоди; причинний зв'язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою.

При цьому, неправомірність рішення, дій або бездіяльності органу державної влади має підтверджуватись відповідним рішенням суду, яке буде мати преюдиційне значення для справи про відшкодування шкоди.

Відсутність хоча б одного з цих елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду.

Стаття 129 Конституції України відносить до основних засад судочинства змагальність сторін, яка, зокрема, проявляється в тому, що, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень (ч. 1 ст. 33 Господарського процесуального кодексу України).

Також, згідно зі ст. 43 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

В силу вимог ст. 34 цього Кодексу докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Під доказуванням в судочинстві слід розуміти діяльність осіб, які беруть участь у справі, і суду, що здійснюється у передбаченій процесуальним законодавством формі, по встановленню юридично значущих фактів.

У спірних деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов'язок довести наявність шкоди (її розмір), протиправність (незаконність) поведінки органу державної влади та причинний зв'язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

За ствердженням позивача, на момент розгляду господарським судом даного спору, факт неправомірності дій (бездіяльності) відповідача-2 під час виконання наказів Господарського суду Київської області №911/1471/15 від 20.09.2015 встановлений відповідними засобами доказування, зокрема, ухвалою Господарського суду Київської області від 08.04.2016 у справі №911/1471/15, яка набрала законної сили.

Так, позивач зазначив, що предметом позовних вимог є стягнення інфляційних втрат та 3 % річних, як збитків (втрат) позивача у зв'язку з тривалим, безпідставним та незаконним невиконанням наказів Господарського суду Київської області від 20.09.2015 №911/1471/15, що виникло внаслідок недотримання та невиконання відповідачем-2 норм та положень ЗУ «Про виконавче провадження».

За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови Верховного Суду України від 06.06.2012 у справі N 6-49цс12, від 24.10.2011 у справі N 6-38цс11).

Згідно з п. 7.1. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" за відсутності інших підстав припинення зобов'язання, передбачених договором або законом, зобов'язання, в тому числі й грошове, припиняється його виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов'язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум. Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов'язання.

Таким чином, слід відзначити, що саме боржник має нести відповідальність за прострочення грошового зобов'язання, яка полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів в зв'язку з користуванням утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати позивачу.

Відтак, позивачем під час розгляду даної справи не доведено наявності, завданої відповідачем-2, своєю бездіяльністю під час примусового виконання наказів Господарського суду Київської області №911/1471/15 від 20.09.2015, шкоди.

Крім того, пунктом 9 роз'яснень Вищого арбітражного суду від 01.04.1994 № 02-5/215 "Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних з відшкодуванням шкоди" передбачено, що у вирішенні спорів про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок невиконання рішення суду, господарським судам слід враховувати, що для висновку про наявність безпосереднього причинного зв'язку між невиконанням судового рішення, яке набрало законної сили, та заподіяною шкодою недостатньо встановити тільки факт невиконання судового рішення та неотримання кредитором присудженого судом. Під час розгляду справи суду необхідно встановити, чи могло бути таке судове рішення фактично виконане в момент пред'явлення його до виконання, зокрема, чи мав боржник майно, достатнє для виконання судового рішення в порядку та у спосіб, зазначений в ньому, чи не було це майно обтяжене іншими зобов'язаннями, які перешкоджали б виконанню рішення, чи були заявлені в цей час вимоги інших стягувачів на майно боржника тощо.

Враховуючи вищенаведене, за оцінкою колегії суддів, правомірним є висновок суду першої інстанції, в тій частині, що сам по собі факт не вчинення дій щодо рішення суду не є безумовною обставиною для висновку про наявність безпосереднього причинного зв'язку між невиконанням судового рішення, яке набрало законної сили, та заподіяною шкодою. Позивач не довів, чи могли бути судові рішення фактично виконані в момент пред'явлення їх до виконання, зокрема, чи мав боржник майно, достатнє для виконання судових рішень в порядку та у спосіб, зазначений в них, чи не було це майно обтяжене іншими зобов'язаннями, які перешкоджали б виконанню рішення, чи були заявлені в цей час вимоги інших стягувачів на майно боржника, тощо.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що місцевий господарський суд дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

У доводах апеляційного оскарження позивач, як і у суді першої інстанції наполягає на стягненні 3% річних, інфляційних втрат, з посиланням на те, що понесені ним збитки є втратою від знецінення грошових коштів, які виразились в неотриманні у строки грошових коштів у виконавчих провадженнях з примусового виконання наказів Господарського суду Київської області від 20.09.2015 №911/1471/15, у зв'язку з підтвердженою бездіяльністю відповідача-2. Позивач неодноразово наголошує на тому, що вказані обставини склались у зв'язку із неналежним виконанням саме виконавчих дій державною виконавчою службою, що підтверджено ухвалою суду, яка є чинною.

Скаржник вважає, що відшкодування шкоди у даному випадку з відділу ДВС є цивільним грошовим зобов'язанням, отже, застосування в разі прострочення виконання даного грошового зобов'язання санкцій, передбачених ст. 625 ЦК України є правомірним способом захисту прав та інтересів позивача.

Вимоги позивача про стягнення з Державного бюджету України нарахованих інфляційних втрат та три проценти річних, заявлених на підставі статті 625 Цивільного кодексу України, колегія суддів вважає необґрунтованими з огляду на таке.

Відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, дана норма закріплює відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань у вигляді сплати інфляційних та річних при простроченні виконання саме грошового зобов'язання.

Скаржник помилково вважає, що несвоєчасне виконання ДВС рішення суду про стягнення судами збитків по рішенню суду є цивільним зобов'язанням.

Підстави виникнення цивільних прав та обов'язків передбачені ст. 11 ЦК України. Серед інших -з авдання матеріальної шкоди стороною у зобов'язанні (боржник, кредитор) - ст.ст. 509, 510 ЦК України. У даному випадку правовідносини сторін регулюються Законом України "Про державну виконавчу службу". Якщо ДВС спричинила збитки, то вони дорівнюють сумам, вказаним у виконавчих документах ДВС, які не були стягнуті державним виконавцем.

Колегія суддів зазначає про те, що у даному випадку має місце інша правова природа правовідносин, що виникли між позивачем та відповідачем-2, у зв'язку з чим відсутні правові підстави для стягнення інфляційних втрат та 3% річних, які пред'явлено на ст. 625 ЦК України.

Аналогічна правова позиція щодо відсутності підстав стягнення інфляційних втрат та 3 % річних з державної виконавчої служби викладена у постанові Вищого господарського суду України від 05.04.2011 №10/295-10(32/207-09)

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів встановила, що у даному випадку скаржником не надано належних та допустимих доказів на підтвердження своєї правової позиції, а також не наведено переконливих аргументів у відповідності з нормами чинного законодавства, щодо спростування висновків суду першої інстанції. Таким чином, апеляційні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Міжрегіональна виробнича компанія "ОМЕГА" є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, підстав для зміни чи скасування оскарженого рішення у даній справі колегія суддів не вбачає.

Розподіл судових витрат здійснити у відповідності до ст. 49 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 32-34, 43, 49, 85, 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Міжрегіональна виробнича компанія "ОМЕГА" залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 11.07.2016 №910/10996/16 залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/10996/16 повернути до Господарського суду міста Києва.

Поснову Київського апеляційного господарського суду може бути оскаржено до Вищого господарського суду України у порядку, передбаченому ст. 107 ГПК України.

Постанова Київського апеляційного господарського суду за наслідками перегляду відповідно до ст. 105 ГПК України набирає законної сили з дня її прийняття.

Головуючий суддя М.Л. Яковлєв

Судді Л.В. Чорна

Б.В. Отрюх