РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" січня 2017 р. Справа № 918/923/16

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії:
Головуючий суддя Мельник О.В.

суддя Розізнана І.В. ,

суддя Грязнов В.В.

при секретарі судового засідання Клімук Л.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Рівненського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу відповідача військової частини НОМЕР_1 на рішення господарського суду Рівненської області від 17.10.2016 р. у справі №918/923/16

за позовом публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

до військової частини НОМЕР_1

про стягнення заборгованості в сумі 13 160,18 грн.

За участю представників:

позивача - Безпалюка О.Л.,

відповідача - Лободзінського Р.С.

ВСТАНОВИВ:
Рішенням господарського суду Рівненської області від 17.10.2016 р. у справі №918/923/16 (суддя Торчинюк В.Г.) позов публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" до військової частини НОМЕР_1 про стягнення заборгованості в сумі 13160,18 грн. задоволено.

В обґрунтування свого рішення суд першої інстанції вказав, що у встановлені договором строки відповідач взяті на себе зобов`язання щодо вчасної оплати отриманого природного газу не виконав, у зв`язку з чим порушив (прострочив виконання) зобов`язання. Суд, беручи до уваги, що предмети спору у даній справі та у справі №918/1338/14 є відмінними та те, що позивачем були вчинені дії щодо повідомлення про зміну банківських реквізитів відповідачу, перевіривши надані позивачем розрахунки, дійшов висновку про задоволення позовних вимог та стягнення на підставі ч.2 ст.625 ЦК України 1070,07 грн. 3% річних і 12090,11 грн. інфляційних втрат.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, військова частина НОМЕР_1 звернулась до Рівненського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Апелянт, зокрема, зазначає, що у діях відповідача відсутня наявність вини у простроченні платежів за газ, яка у розумінні ст.614 ЦК України полягає у невжитті особою всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання, з огляду на що позивач позбавлений права згідно ст.617 ЦК України застосовувати до відповідача нарахування матеріальних втрат у вигляді інфляційної складової боргу та 3% річних. Крім того, вказує на те, що у даній справі та у справі №918/1338/14 тотожними є сторони, підстави та предмет позовних вимог, що виключає повторне звернення до господарського суду, оскільки всі обставини спірних правовідносин були досліджені та встановлені постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 08.12.2014 р. у справі №918/1338/14, якою в частині стягнення пені, 3% річних, інфляційних втрат було відмовлено.

Правом подати відзив на апеляційну скаргу позивач не скористався.

Розглянувши апеляційну скаргу, вивчивши матеріали справи, наявні в ній докази, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення місцевим господарським судом, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Рівненського апеляційного господарського суду дійшла наступного висновку.

Як вбачається з матеріалів справи, постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 08.12.2014 р. у справі №918/1338/14 за позовом публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" до військової частини НОМЕР_1 встановлено, що 12.12.2012 р. сторони уклали договір про закупівлю природного газу №12/1203-ТЕ-28, згідно п.1.2. якого продавець (публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" ) передає покупцеві (військовій частині НОМЕР_1 ) з 01.11.2012 р. по 31.12.2012 р. газ обсягом до 170 тис. куб. м.

Сторони домовились, що ціна за 1000 куб.м газу становить 1091,00 грн. з урахуванням збору у вигляді цільової надбавки до затвердженого тарифу на природний газ, тарифів на транспортування, розподіл і постачання природного газу за регульованим тарифом та без урахування податку на додану вартість. До сплати за 1000 куб.м. природного газу 1091 грн., крім того ПДВ 20% - 218,20 грн., всього з ПДВ 1309,20 грн. ( п.3.1 договору).

Відповідно до п. 4.1. договору оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Однак відповідач неналежним чином виконав свої договірні зобов`язання перед позивачем з оплати поставленого природного газу, внаслідок чого виникла заборгованість.

Вказаною постановою Рівненського апеляційного господарського суду рішення господарського суду Рівненської області від 07.10.2014 р. у справі № 918/1338/14 скасовано в частині стягнення 2422,70 грн. - пені, 2820,06 грн. - 3% річних, 4634,70 грн. - інфляційних втрат. Стягнуто з військової частини НОМЕР_1 на користь публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" 65096,05грн. основного боргу, 1827,00 грн. судового збору за подання позову. В решті позову відмовлено.

Відповідно до ч.3 ст. 35 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом.

У преамбулі та статті 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав та свобод людини, рішенні Європейського суду з прав людини від 25.07.2002 року у справі за заявою №48553/99 "Совтрансавто-Холдінг" проти України", а також рішенні Європейського суду з прав людини від 28.10.1999 року у справі за заявою № 28342/95 "Брумареску проти Румунії" встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Зважаючи на вищенаведене, судом першої інстанції вірно застосовано положення ч. 2 ст. 35 ГПК України та визнано встановленим факт невиконання відповідачем основного зобов`язання за договором та наявності суми боргу, відповідно апеляційний суд не досліджував у даній справі ті факти та обставини, що були досліджені судом апеляційної інстанції у справі №918/1338/14, оскільки судове рішення не оскаржувалось у касаційній інстанції та набрало законної сили.

Натомість, апеляційним судом встановлено, що постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 08.12.2014 р. у справі №918/1338/14 відповідач виконав у повному обсязі, сплативши 16.12.2014 р. 65096,05 грн., що підтверджується платіжним дорученням №1498 (а.с.68) та не заперечується сторонами.

З огляду на несвоєчасне виконання відповідачем грошового зобов`язання в сумі 65096,05 грн. позивач звернувся із вимогою про стягнення з військової частини НОМЕР_1 3% річних за період з 31.05.2014 р. по 16.12.2014 р. та інфляційних втрат за період з травня 2014 р. по грудень 2014 р. на підставі ст.625 Цивільного кодексу України, що є предметом спору у даній справі.

Судом встановлено, що предметом позову у справі №918/1338/14 є стягнення заборгованості за договором про закупівлю природного газу №12/1203-ТЕ-28 від 12.12.2012 р., пені, 3% річних та інфляційних за період з грудня 2012 р. по травень 2014 р., в той час, як предметом спору даної справи є стягнення 3% річних та інфляційних за інший період.

Враховуючи викладене, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком господарського суду Рівненської області щодо безпідставності посилання відповідача на тотожність предметів позову у даній справі та у справі №918/1338/14 та не вбачає підстав для припинення провадження у справі.

Визначаючи правову природу грошового зобов`язання, необхідно, перш за все виходити з правил ч. 1 ст. 509 ЦК України та ч.1 ст.173 ГК України, відповідно до яких зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 ЦК України та ст. 174 ГК України, зокрема, з договорів та інших правочинів (угод).

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За правилами ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Аналогічні вимоги до виконання господарських зобов`язань закріпленні в статті 193 Господарського кодексу України, за приписами якої суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (ч.1 ст.530 ЦК України).

Згідно зі ст.599 ЦК України за відсутності інших підстав припинення зобов`язання, передбачених договором або законом, зобов`язання, в тому числі й грошове, припиняється його виконанням, проведеним належним чином.

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Якщо зобов`язання не виконано належним чином, то воно не припиняється, а навпаки на сторону, яка допустила неналежне виконання, покладаються додаткові обов`язки, у тому числі передбачені статтею 625 Цивільного кодексу України, оскільки остання унормовує, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до приписів ч. 2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відтак, судом апеляційної інстанції враховано, що саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов`язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених ч. 2 ст.625 ЦК України сум.

Як роз`яснено в пп. 1.3, 4.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань" №14 від 17.12.2013 р. (далі постанова Пленуму), з урахуванням приписів статті 549, частини другої статті 625 ЦК України та статті 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" правовими наслідками порушення грошового зобов`язання, тобто зобов`язання сплатити гроші, є обов`язок сплатити не лише суму основного боргу, а й неустойку (якщо її стягнення передбачене договором або актами законодавства), інфляційні нарахування, що обраховуються як різниця добутку суми основного боргу на індекс (індекси) інфляції, та проценти річних від простроченої суми основного боргу.

З огляду на те, що згадану статтю 625 ЦК України вміщено в розділі 1 книги 5 цього Кодексу - "Загальні положення про зобов`язання", ця стаття застосовується до всіх грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, які регулюють відносини, пов`язані з виникненням, зміною чи припиненням окремих видів зобов`язань.

Крім того, п.п.5.1 постанови пленуму передбачає, що кредитор вправі вимагати, у тому числі в судовому порядку, сплати боржником сум інфляційних нарахувань та процентів річних як разом зі сплатою суми основного боргу, так і окремо від неї.

Слід зазначити, що передбачене законом право кредитора вимагати сплату боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних не є штрафними санкціями, а виступають способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору (п. 3.1. постанови пленуму).

Проаналізувавши обставини справи та вимоги чинного законодавства, перевіривши наведений представником позивача розрахунок 3% річних, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача 1070,07 грн.

Щодо позовних вимог про стягнення інфляційних втрат в сумі 12090,11 грн., апеляційний суд виходить з наступного.

При застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому, сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця (лист Верховного Суду України "Рекомендації відносно порядку застосування індексів інфляції при розгляді справ" від 03.04.1997 р. № 62-97р, постанова Вищого господарського суду України від 01.02.2012 р. у справі № 52/30).

Оскільки відповідачем не виконані умови договору щодо вчасної оплати отриманого природного газу, позивач просив стягнути з відповідача інфляційні втрати в розмірі 12090,11 грн. за період з травня 2014 р. по грудень 2014 р., з яких 9800,88 грн. за зобов`язаннями листопада 2012 р. на суму боргу 52750,30 грн. та 2289,23 грн. за зобов`язаннями грудня 2012 р. на суму боргу 12345,75 грн.

Натомість, як вбачається з наданого позивачем розрахунку інфляційних, нарахування здійснювалось на суму боргу з врахуванням індексу інфляції за період з січня 2013 р. по квітень 2014 р., а саме на 56527,41 грн. за зобов`язаннями листопада 2012 р. та 13203, 34 грн. за зобов`язаннями грудня 2012 р.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що приписи частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України поширюються на правовідносини з прострочення виконання основного грошового зобов`язання, а відтак інфляційні втрати і відсотки річних нараховуються саме на чисту суму боргу.
З огляду на що, здійснивши перерахунок інфляційних втрат, колегія суддів апеляційної інстанції, дійшла висновку, що стягненню підлягають інфляційні втрати у розмірі 11286,53 грн. за період з травня по грудень 2014 р., у тому числі 9145,99 грн. за зобов`язаннями листопада 2012 р., 2140,54 грн. за зобов`язаннями грудня 2012 р. У решті заявлених до стягнення інфляційних втрат 803,58 грн., слід відмовити.

Колегія суддів не приймає до уваги доводи апелянта щодо відсутності у діях відповідача вини у простроченні платежів за природний газ, що згідно ст.617 ЦК України позбавляє позивача права нарахування інфляційних втрат та 3% річних, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Беручи до уваги те, що наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційних нарахувань та трьох процентів річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника (лист Верховного Суду України "Аналіз практики застосування статей 625 ЦК України в цивільному судочинстві" від 01.07.2014 р.).

Відповідно до п. 1.10 постанови Пленуму ВГСУ "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань" від 17.12.2013 р. №14 за загальним правилом, закріпленим у ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання через відсутність у нього необхідних коштів, оскільки вказане правило обумовлено замінністю грошей як їх юридичною властивістю. Тому у випадках порушення грошового зобов`язання суди не повинні приймати доводи боржника з посиланням на неможливість виконання грошового зобов`язання через відсутність необхідних коштів (ст. 607 ЦК України) або на відсутність вини (ст. ст. 614, 617 ЦК України, ст. 218 ГК України).

Аналогічна правова позиція міститься в постанові Вищого господарського суду України від 20.12.2016 р. у справі №910/3861/16.

Крім того, у п.11.2 договору сторони зобов`язалися письмово повідомляти одна одну про зміни своїх платіжних реквізитів, свідоцтв платника податку на додану вартість, адрес, номерів телефонів, факсів протягом 3 (трьох) днів з дати виникнення відповідних змін.

Як вбачається з матеріалів справи, 27.12.2013 р. позивач листом №26-6815/15-13 (а.с.69) повідомив відповідача про відкриття відповідно до постанови КМУ від 26.03.2008р. №247 в АТ "Ощадбанк" поточного рахунку із спеціальним режимом використання для зарахування коштів, що надходять від підприємства за спожитий природний газ.

Суд не бере до уваги посилання апелянта, що додаткова угода, якою було змінено реквізити до договору №12/9/ТЕ-28 від 12.12.2012 р. була укладена лише в 26.12.2014 р. (а.с.19), а тому нарахування 3% річних та інфляційних за договором не можлива.

При цьому колегія суддів враховує, що позивачем були вчинені дії щодо повідомлення про зміну банківських реквізитів, з огляду на що відповідач не був позбавлений можливості оплатити суму боргу, так як з 27.12.2013 р. був обізнаний про зміну реквізитів ПАТ "НАК "Нафтогаз України". Вказана обставина була встановлена постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 08.12.2014 р. у справі №918/1338/14, яка відповідно до ст.35 ГПК не потребує доказуванню.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 104 ГПК України передбачено, що підставою для скасування або зміни рішення місцевого господарського суду є порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

Судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно з`ясував обставини справи і дав їм правильну юридичну оцінку. Однак, апеляційною інстанцією встановлено, що судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні розрахунок інфляційних втрат здійснювався не на чисту суму боргу, що призвело до арифметичної помилки суду при обрахунку інфляційних втрат. З огляду на вказане, Рівненський апеляційний господарський суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення апеляційної скарги та зміни рішення суду першої інстанції в частині визначення суми інфляційних втрат та, відповідно до ст. 49 ГПК України, в частині визначення суми судових витрат, а в решті рішення місцевого господарського суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 104, 105 ГПК України, Рівненський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу відповідача військової частини НОМЕР_1 на рішення господарського суду Рівненської області від 17.10.2016 р. у справі №918/923/16 задоволити частково.

2. Рішення господарського суду Рівненської області від 17.10.2016 р. у справі №918/923/16 в частині стягнення інфляційних та судових витрат змінити, в цій частині викласти рішення в новій редакції:

"Стягнути з військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 , ідент.код НОМЕР_2 ) на користь публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (01001, м.Київ, вул.Б.Хмельницького, буд.6, ідент. код 20077720) 11286,53 грн. інфляційних витрат, 1293,86 грн. судових витрат. "

3. В решті рішення господарського суду Рівненської області від 17.10.2016 р. у справі №918/923/16 залишити без змін.

4. Стягнути з публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (01001, м.Київ, вул.Б.Хмельницького, буд.6, ідент. код 20077720) на користь військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 , ідент.код НОМЕР_2 ) 92,56 грн. судових витрат за розгляд апеляційної скарги.

5. Господарському суду Рівненської області видати відповідні судові накази.

6. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку.

7. Справу №918/923/16 повернути до господарського суду Рівненської області.

Головуючий суддя Мельник О.В.

Суддя Розізнана І.В.

Суддя Грязнов В.В.