ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.01.2017р. Справа№ 914/3013/16

Господарський суд Львівської області у складі судді Галамай О.З. при секретарі судового засідання Прокопів І.І. розглянув справу

за позовом: Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», м. Київ

до відповідача: Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Львівгаз», м. Львів

про визнання недійсним одностороннього правочину про припинення зобов'язань зарахуванням зустрічних однорідних вимог.

В судове засідання з'явились:

від позивача: не з'явився;

від відповідача: Стернюк В.А. - представник (довіреність № Lv007.2-СЛ-68-0117 від 03.01.2017 р.).

Представнику позивача в судовому засіданні роз'яснено права та обов'язки, передбачені статями 20, 22 Господарського процесуального кодексу України.

Фіксація судового процесу технічними засобами в порядку статті 81-1 Господарського процесуального кодексу України не здійснювалася через відсутність відповідного клопотання.

Суть спору: На розгляд Господарського суду Львівської області подано позов Публічним акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» до Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Львівгаз» про визнання недійсним одностороннього правочину про припинення зобов'язань зарахуванням зустрічних однорідних вимог.

Ухвалою суду від 28.11.2016р. порушено провадження у справі та призначено до розгляду на 07.12.2016р.

Розгляд справи неодноразово відкладався з підстав, викладених в ухвалах суду від 07.12.2016 р., 11.01.2016 р.

Через відділ автоматизованого документообігу та обробки інформації відповідачем подано клопотання про зупинення провадження у справі (вх.№99/17 від 11.01.2017р.), яке обґрунтоване тим, що в Львівському апеляційному господарському суді перебуває справа № 914/3703/15 за апеляційною скаргою ПАТ «НАК «Нафтогаз України» на рішення Господарського суду Львівської області від 15.03.2016 року у справі № 914/3703/15, яким вирішено зустрічний позов ПАТ «Львівгаз» задоволити повністю та стягнути на користь ПАТ «Львівгаз» 193 220 539,37 грн. В дану суму, як стверджують представники відповідача, входить заборгованість ПАТ «НАК «Нафтогаз України» перед ПАТ «Львівгаз» в розмірі 32 998 615,11 грн., що передбачено у заяві про припинення зобов'язання зарахуванням зустрічних однорідних вимог № Лв-5101-16 від 06.09.2016 року, тому відповідно сума заборгованості в розмірі 7 911 859,82 грн. зарахована як зустрічна однорідна вимога. Тому відповідач просить зупинити провадження у даній справі до вирішення справи №914/3703/15.

Розглянувши клопотання відповідача про зупинення провадження у справі, суд дійшов до висновку, що вказане клопотання не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до частини 1 статті 79 Господарського процесуального кодексу України господарський суд зупиняє провадження у справі в разі неможливості розгляду даної справи до вирішення пов'язаної з нею іншої справи, що розглядається іншим судом, про що виносить ухвалу.

Виходячи зі змісту наведеної норми, необхідною передумовою для зупинення провадження у справі мають бути обставини, що унеможливлюють її розгляд по суті заявлених позовних вимог до вирішення пов'язаної з нею іншої справи, що розглядається іншим судом.

Таким чином, господарський суд зупиняє провадження у справі у разі об'єктивної неможливості вирішення спору без встановлення відповідних обставин справи і фактів, що мають суттєве значення для вирішення спору.

Для вирішення питання про зупинення провадження у справі суду необхідно у кожному конкретному випадку з'ясувати як пов'язана справа, яка розглядається господарським судом, зі справою, що розглядається іншим судом і чим обумовлюється неможливість розгляду справи.

Пов'язаність справ полягає у тому, що рішення іншого суду, що розглядає справу, встановлює обставини, що впливають на збирання та оцінку доказів у даній справі, зокрема, факти, що мають преюдиціальне значення, та є істотними для даної справи.

Неможливість розгляду даної справи до вирішення справи іншим судом полягає в тому, що обставини, які розглядаються іншим судом, не можуть бути встановлені господарським судом самостійно у даній справі.

Предметом спору у даній справі є вимога про визнання недійсним одностороннього правочину про припинення зобов'язань зарахуванням зустрічних однорідних вимог. Зокрема в оспорюваній заяві про зарахування зустрічних однорідних вимог № 02-09/16-07 (вих.№Лв-5101-16 від 06.09.2016р.) зазначено, що відповідно до наказу господарського суду Львівської області у справі № 914/4192/15 від 03.09.2013 року Публічне акціонерне товариство по газопостачанню та газифікації «Львівгаз» має заборгованість перед Публічним акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» в розмірі 7 911 859,82 грн., а відповідно до претензії від 02.12.2013 року № 06-7775 по договору № 13-260-Н від 04.01.2013р. Публічне акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» має заборгованість перед Публічним акціонерним товариством по газопостачанню та газифікації «Львівгаз» в розмірі 32 998 615,11 грн. У зв'язку з наведеним, ПАТ «Львівгаз» зменшило дебіторську заборгованість пені за прострочення не грошового зобов'язання ПАТ «НАК «Нафтогаз України», що виникла на підставі договору № 13-260-Н від 04.01.2013 р. на суму 7 911 859,82 грн. та, відповідно, зменшило кредиторську заборгованість перед ПАТ «НАК «Нафтогаз України» згідно наказу господарського суду Львівської області №914/4192/15 від 05.07.2016 р. на суму 7 911 859,82 грн.

Як вбачається із рішення господарського суду Львівської області від 15.03.2016 р. у справі № 914/3703/15, предметом зустрічного позову Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Львівгаз» до відповідача Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» є стягнення 193 220 539,37 грн. суми попередньої оплати за Договором купівлі-продажу природного газу від 04.01.2013р. №13-260-Н, на яку газ у власність покупця не був переданий.

З огляду на викладене, суд не вбачає пов'язаності зазначених справ, неможливості розгляду даної справи до набрання рішенням господарського суду Львівської області у справі № 914/3703/15 законної сили та відповідно підстав для зупинення провадження у даній справі.

Представник позивача в судове засідання 25.01.2017 р. не з'явився, причин неявки не повідомив, хоча належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи.

Представник відповідача в судовому засіданні щодо задоволення позову заперечив з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву та пояснень, наданих в судовому засіданні. Зокрема зазначив, що заява про зарахування зустрічних однорідних вимог № 02-09/16-07 (вих.№Лв-5101-16 від 06.09.2016р.) є правомірною та відповідає чинному законодавству, а зобов'язання Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Львівгаз» відповідно до наказу господарського суду Львівської області у справі № 914/4192/15 від 03.09.2013 року перед Публічним акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» складає 7 911 859,82 грн., а відповідно до претензії від 02.12.2013 року № 06-7775 по договору № 13-260-Н від 04.01.2013р. Публічне акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» має заборгованість перед Публічним акціонерним товариством по газопостачанню та газифікації «Львівгаз» в розмірі 32 998 615,11 грн.

В судовому засіданні 25.01.2017 р. оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Суд, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, встановив наступне:

Публічне акціонерне товариство по газопостачанню та газифікації «Львівгаз» надіслало Публічному акціонерному товариству «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» заяву про зарахування зустрічних однорідних вимог № 02-09/16-07 (вих.№Лв-5101-16 від 06.09.2016р.), відповідно до якої ПАТ по газопостачанню та газифікації «Львівгаз» зменшило дебіторську заборгованість пені за прострочення не грошового зобов'язання ПАТ «НАК «Нафтогаз України», що виникла на підставі договору № 13-260-Н від 04.01.2013 р. на суму 7 911 859,82 грн. та, відповідно, зменшило кредиторську заборгованість перед ПАТ «НАК «Нафтогаз України» згідно наказу господарського суду Львівської області №914/4192/15 від 05.07.2016 р. на суму 7 911 859,82 грн., тобто припинило зобов'язання згідно наказу господарського суду Львівської області №914/4192/15 від 05.07.2016 р. на суму 7 911 859,82 грн. шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог.

В даній заяві зазначено, що відповідно до наказу господарського суду Львівської області у справі № 914/4192/15 від 03.09.2013 року Публічне акціонерне товариство по газопостачанню та газифікації «Львівгаз» має заборгованість перед Публічним акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» в розмірі 7 911 859,82 грн., а відповідно до претензії від 02.12.2013 року № 06-7775 по договору № 13-260-Н від 04.01.2013р. Публічне акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» має заборгованість перед Публічним акціонерним товариством по газопостачанню та газифікації «Львівгаз» в розмірі 32 998 615,11 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що заява про зарахування зустрічних однорідних вимог № 02-09/16-07 (вих.№Лв-5101-16 від 06.09.2016р.) суперечить приписам статті 601 Цивільного кодексу України та статті 203 Господарського кодексу України, оскільки штрафні санкції, нараховані відповідачем позивачу є неправомірними та без достатніх підстав, а також в позовній заяві зазначається про відсутність однорідних вимог та відсутність безспірності вимог, у зв'язку з чим односторонній правочин - заява Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Львівгаз» про припинення зобов'язань зарахуванням зустрічних однорідних вимог є недійсним.

Проаналізувавши всі обставини та матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги не обґрунтовані і не підлягають до задоволення .

При прийнятті рішення, суд виходив з наступного:

Відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

У відповідності до статті 510 Цивільного кодексу України сторонами у зобов'язанні є боржник і кредитор. У зобов'язанні на стороні боржника або кредитора можуть бути одна або одночасно кілька осіб. Якщо кожна із сторін у зобов'язанні має одночасно і права, і обов'язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов'язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї.

В силу норм статті 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною 7 статті 179 Господарського кодексу України передбачено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Як вбачається з матеріалів справи, Публічне акціонерне товариство по газопостачанню та газифікації «Львівгаз» надіслало Публічному акціонерному товариству «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» заяву про зарахування зустрічних однорідних вимог № 02-09/16-07 (вих.№Лв-5101-16 від 06.09.2016р.), відповідно до якої ПАТ по газопостачанню та газифікації «Львівгаз» зменшило дебіторську заборгованість пені за прострочення не грошового зобов'язання ПАТ «НАК «Нафтогаз України», що виникла на підставі договору № 13-260-Н від 04.01.2013 р. на суму 7 911 859,82 грн. та, відповідно, зменшило кредиторську заборгованість перед ПАТ «НАК «Нафтогаз України» згідно наказу господарського суду Львівської області №914/4192/15 від 05.07.2016 р. на суму 7 911 859,82 грн., тобто припинило зобов'язання згідно наказу господарського суду Львівської області №914/4192/15 від 05.07.2016 р. на суму 7 911 859,82 грн. шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог.

Нормами частини 1 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Таким чином, заява про зарахування зустрічних однорідних вимог № 02-09/16-07 (вих.№Лв-5101-16 від 06.09.2016р.), здійснена Публічним акціонерним товариством по газопостачанню та газифікації «Львівгаз», є правочином у розумінні норм статті 202 Цивільного кодексу України.

В силу положень чинного законодавства для зарахування достатньо ініціативи однієї сторони. Поряд з цим, особа, яка отримала заяву про зарахування може спростувати правомірність такого зарахування, на підставі статті 16 Цивільного кодексу України та статті 20 Господарського кодексу України.

Відповідно до частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України одним із способів захисту цивільного права може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Вважаючи заяву про зарахування зустрічних однорідних вимог № 02-09/16-07 (вих.№Лв-5101-16 від 06.09.2016р.) необґрунтованою, ПАТ "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз Україна" звернулось до суду із позовом про визнання недійсним такого правочину з підстав суперечності чинному законодавству.

У відповідності до норм статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно зі статтею 203 Цивільного кодексу України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені статтями 215, 216 Цивільного кодексу України, статтями 207, 208 Господарського кодексу України. Правила, встановлені цими нормами, повинні застосовуватися господарськими судами в усіх випадках, коли правочин вчинений з порушенням загальних вимог частин першої-третьої, п'ятої статті 203 Цивільного кодексу України і не підпадає під дію інших норм, які встановлюють підстави та наслідки недійсності правочинів, зокрема, статей 228, 229, 230, 232, 234, 235, 1071 Цивільного кодексу України, абзацу другого частини шостої статті 29 Закону України "Про приватизацію державного майна", частини другої статті 20 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", частини другої статті 15 Закону України "Про оренду землі", статті 12 Закону України "Про іпотеку", частини другої статті 29 Закону України "Про страхування", статті 78 Закону України "Про банки і банківську діяльність", статті 71 Закону України "Про передачу об'єктів права державної та комунальної власності" тощо.

Отже, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Згідно з частиною 1 статті 598 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Відповідно до статті 202 Господарського кодексу України господарське зобов'язання припиняється: виконанням, проведеним належним чином; зарахуванням зустрічної однорідної вимоги або страхового зобов'язання; у разі поєднання управленої та зобов'язаної сторін в одній особі; за згодою сторін; через неможливість виконання та в інших випадках, передбачених цим Кодексом або іншими законами, а також, згідно частини 2 цієї ж статті, в разі його розірвання або визнання недійсним за рішенням суду.

Згідно частини 3 статті 203 Господарського кодексу України господарське зобов'язання припиняється зарахуванням зустрічної однорідної вимоги, строк якої настав або строк якої не визначений чи визначений моментом витребування. Для зарахування достатньо заяви однієї сторони.

Відповідно до частини 1 статті 601 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняються зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги.

Отже, зарахування зустрічних однорідних вимог є однією з форм припинення зобов'язання, внаслідок якого має місце індивідуальне задоволення вимог окремого кредитора за рахунок майна боржника.

Фактично припинення зобов'язання зарахуванням зустрічної вимоги це - одностороння угода, яка оформляється заявою однієї із сторін, до якої, відповідно, застосовуються загальні положення про правочин.

Зарахуванням можуть припинятися тільки однорідні вимоги. Вони повинні бути однорідними у розумінні їх матеріального змісту, тобто мати однорідний предмет. Спеціального порядку та форми здійснення відповідної заяви як одностороннього правочину не передбачено законодавством, за загальними правилами про правочини (наслідки недодержання його письмової форми) здійснення відповідної заяви про зарахування на адресу іншої сторони як односторонній правочин слід вважати зробленою та такою, що спричинила відповідні цивільно-правові наслідки, в момент усної заяви однієї з сторін на адресу іншої сторони, чи в момент вручення однією стороною іншій стороні повідомлення, що містить письмове волевиявлення на припинення зустрічних вимог зарахуванням. Моментом припинення зобов'язань сторін в такому разі є момент вчинення заяви про зарахування у визначеному порядку.

Згідно із положеннями статті 601 Цивільного кодексу України вимоги, що зараховуються мають бути однорідними за своєю юридичною природою та матеріальним змістом. На однорідність вимог не впливають підстави виникнення зобов'язання, а має значення лише природа зобов'язання.

В заяві про зарахування зустрічних однорідних вимог № 02-09/16-07 (вих.№Лв-5101-16 від 06.09.2016р.) зазначено, що відповідно до наказу господарського суду Львівської області у справі № 914/4192/15 від 03.09.2013 року Публічне акціонерне товариство по газопостачанню та газифікації «Львівгаз» має заборгованість перед Публічним акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» в розмірі 7 911 859,82 грн., а відповідно до претензії від 02.12.2013 року № 06-7775 по договору № 13-260-Н від 04.01.2013р. Публічне акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» має заборгованість перед Публічним акціонерним товариством по газопостачанню та газифікації «Львівгаз» в розмірі 32 998 615,11 грн.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до постанови Львівського апеляційного господарського суду від 29.06.2016 р. у справі №914/4192/15, яка залишена без змін постановою Вищого господарського суду України від 07.12.2016 р., з Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Львівгаз» стягнуто на користь Публічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія «Нафтогаз» 6 647 909,83 грн. інфляційних втрат та 1 147 025,95 грн. 3% річних, всього - 7 794 935,78 грн. та 116 924,04 грн. судового збору.

Відповідно до частини 3 статті 35 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Щодо преюдиційності встановленої обставини суд зазначає наступне:

Преюдиціальність - обов'язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні чи вироку і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.

Правила про преюдицію спрямовані не лише на заборону перегляду фактів і правовідносин, які встановлені в судовому акті, що вступив в законну силу. Вони також сприяють додержанню процесуальної економії в новому процесі. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Усі ці дії вже здійснювалися у попередньому процесі, і їхнє повторення було б не лише недоцільним, але й неприпустимим з точки зору процесуальної економії.

Для рішень господарських судів важливою умовою преюдиціальності фактів, що містяться в рішенні господарського суду, є суб'єктний склад спору. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Немає винятків стосовно преюдиціальності фактів, що не входили у предмет доказування в раніше розглянутій справі. Якщо суд помилково включив факт у предмет доказування, це не позбавляє його властивостей преюдиціального факту в розгляді іншої справи. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта. Лише згадувані, але такі, що не одержали оцінку суду, обставини не можуть розглядатися як встановлені судом і не набувають властивості преюдиціальності.

Крім цього, суд зазначає, що відповідно до п.2.6 Постанови Пленуму ВГС України №18 від 26 грудня 2011 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" не потребують доказування преюдиціальні обставини, тобто встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, - при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо. Преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом.

Відповідно до статті 174 Господарського кодексу України, однією з підстав виникнення господарського зобов'язання є господарський договір та інші угоди, передбачені законом, а також угоди не передбачені законом, але такі, які йому не суперечать.

Як вбачається з матеріалів справи, 04.01.2013 року між Публічним акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (Продавець) та Публічним акціонерним товариством по газопостачанню та газифікації «Львівгаз» (Покупець) укладено договір №13-260 - Н на купівлю - продаж природного газу (далі - Договір), відповідно до умов якого продавець зобов'язувався передати у власність покупця природний газ, а покупець зобов'язується прийняти та оплатити газ на умовах договору (п. 1.1). Приймання-передача газу, переданого продавцем покупцеві у відповідному місяці продажу, оформлюється актом приймання-передачі газу (п. 3.3). Не пізніше 5-го числа, місяця наступного за місяцем продажу газу, покупець зобов'язується надати продавцеві підписані та скріплені печаткою покупця два примірники акта приймання - передачі газу, в якому зазначаються фактичні обсяги використаного газу, його фактична ціна та вартість. Продавець, не пізніше 8-го числа місяця наступного за місяцем продажу газу, зобов'язується повернути покупцеві один примірник, підписаного уповноваженим представником та скріпленого печаткою, або надати в письмовій формі мотивовану відмову від підписання акту (п. 3.4).

Як зазначено у позовній заяві, на виконання умов Договору акти приймання-передачі природного газу за січень, лютий та березень 2013 року по Договору №13-260-Н від 04.01.2013 р. були складені відповідачем та направлені на адресу позивача.

Однак, як вбачається з матеріалів справи, на адресу ПАТ "НАК "Нафтогаз України" надіслано претензію ПАТ "Львівгаз" №06-7775 від 02.12.2013р., в якій зазначено що в січні, лютому, березні 2013 року ПАТ «НАК «Нафтогаз» не здійснив поставку природного газу за Договором, що свідчить про неналежне виконання Продавцем своїх договірних зобов'язань, а тому відповідачем проведено нарахування штрафних санкцій у відповідності до статті 231 Господарського кодексу України. Також в даній претензії зазначено, що згідно п.2.1. Договору обсяг природного газу, який НАК «Нафтогаз України» повинен був передати: у січні - 170 000 тис.куб.м.; у лютому - 170 000 тис.куб.м.; у березні 2013 року - 130 000 тис.куб.м. В зв'язку з неможливістю припинення поставки природного газу протягом опалювального періоду населенням було фактично спожито: у січні 2013 р. - 185 679,506 тис.куб.м., улютому 2013 р. - 145 774,991тис.куб.м., у березні 2013 року - 164 218,212 тис. куб.м. природного газу. Таким чином, ПАТ «Львівгаз» вимагає від НАК «Нафтогаз України» передачі 495 672,709 тис.куб.м. газу для компенсації (заміщення) даного обсягу газу в Єдиній газотранспортній системі.

У відповідь на зазначену претензію позивач направив відповідачу лист №26-6780/1.5-13 від 26.12.2013 р. про відмову у задоволенні претензії, в якому зазначено, що твердження ПАТ «Львівгаз» щодо неотримання зазначеного обсягу є безпідставними, так як факт отримання товариством природного газу підтверджується відповідними джаними комерційних вузлів обліку природного газу та технічними актами приймання-передачі природного газу між ПАТ «Львівгаз» та ПАТ «Укртрансгаз». Також зазначено, що використання природного газу є безперервним, факт надходження природного газу в газотранспортну систему України фіксується показаннями контрольно-вимірювальних приладів, що знаходяться в пунктах приймання-передачі газу.

Позивач стверджує, що поставка та обсяги отриманого природного газу в січні-березні 2013 року по Договору № 13-260-Н від 04.01.20132 року не заперечується відповідачем. Однак відповідачем заперечується факт такої поставки позивачем.

Відповідно до статті 525 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до п.8.3 Постанови НКРЄ «Про затвердження порядку доступу та приєднання до єдиної газотранспортної системи України» №420 від 19.04.2012 року, приймання-передача газу від газотранспортного підприємства (ГТП) або газодобувного підприємства (ГДП) до газопостачального підприємства (ГП) відбувається в точках комерційного обліку газу на газорозподільній станції (ГРС) і оформлюється актами приймання-передачі, що підписуються представниками цих підприємств не пізніше 5-го числа місяця, наступного за звітним.

Відповідно до п.8.5 зазначеної Постанови, до 5-го числа місяця, наступного за звітним, ГП, ГТП та ГДП разом з постачальниками газу та споживачами оформляють, підписують та скріплюють печатками акти приймання-передачі газу.

Відповідно до п. 8.7 Постанови №420, акти приймання-передачі газу є підставою для розрахунків.

Також суд зазначає, що внесені 10.07.2013р. зміни згідно додаткової угоди №1 до договору купівлі-продажу природного газу №13-260-Н від 04.01.2013р., зокрема п.2.1 ст.2 "Кількість та якість газу" викладено в редакції з урахуванням обсягів газу, фактично отриманого відповідачем в січні-березні 2013 року у відповідності до актів приймання-передачі природного газу.

За умовами статті 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Однак, як вбачається з матеріалів справи, акти приймання-передачі природного газу за січень, лютий, березень 2013 року підписані сторонами тільки 25.06.2014 р. Суду не надано вмотивованих пояснень підписання таких актів більше як через рік. Крім того, обсяг природного газу згідно актів приймання-передачі природного газу за січень, лютий, березень 2013 року відповідає обсягу, який відповідач вимагає від позивача в претензії №06-7775 від 02.12.2013 р. для компенсації (заміщення) даного обсягу газу в Єдиній газотранспортній системі.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач - ПАТ «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» не виконало взяті на себе зобов'язання згідно договору №13-260-Н від 04.01.2013 року щодо підписання вчасно актів приймання - передачі природного газу, що свідчить про неналежне виконання умов договору.

Рішенням господарського суду Львівської області від 25.03.2014 р. у справі № 914/514/14, яке набрало законної сили та залишене без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 23.07.2014 р. та постановою Вищого господарського суду України від 18.09.2014 р.,встановлено факт прострочення та неналежне виконання ПАТ "НАК "Нафтогаз України" зобов'язання за договором від 04.01.2013р., а також правомірність нарахування позивачу штрафних санкцій згідно ст.231 господарського кодексу України та процентів.

Відповідно до частини 3 статті 35 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

У своїй позовній заяві ПАТ «НАК «Нафтогаз України» вважає вимоги відповідача безпідставними, такими, що об'єктивно не існують, а також неоднорідними з вимогами позивача, а тому на думку останнього вони не можуть бути зарахованими.

Однак, cуд зазначає, що правильність розрахунку вищезазначених штрафних санкцій позивачем не заперечувалась, контррозрахунок ПАТ "НАК "Нафтогаз України" не подавався (в матеріалах справи відсутні докази протилежного). Доказів невідповідності нарахованих штрафних санкцій та процентів нормам матеріального права суду не подано.

З урахуванням норм статті 601 Цивільного кодексу України вимоги, які можуть підлягати зарахуванню, мають відповідати таким умовам: 1) бути зустрічними (кредитор за одним зобов'язанням є боржником за іншим, а боржник за першим зобов'язанням є кредитором за другим); 2) бути однорідними, тобто зараховуватися можуть вимоги про передачу речей одного роду (гроші, однорідні речі); 3) строк виконання щодо таких вимог настав, не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги.

Зарахування зустрічних однорідних вимог є способом припинення одночасно двох зобов'язань, в одному із яких одна сторона є кредитором, а інша - боржником, а в другому - навпаки (боржник у першому зобов'язанні є кредитором у другому).

Спеціального порядку та форми здійснення відповідної заяви як одностороннього правочину не передбачено законодавством, за загальними правилами про правочини (наслідки недодержання його письмової форми) здійснення відповідної заяви про зарахування на адресу іншої сторони як односторонній правочин слід вважати зробленою та такою, що спричинила відповідні цивільно-правові наслідки, в момент усної заяви однієї з сторін на адресу іншої сторони, чи в момент вручення однією стороною іншій стороні повідомлення, що містить письмове волевиявлення на припинення зустрічних вимог зарахуванням. Моментом припинення зобов'язань сторін в такому разі є момент вчинення заяви про зарахування у визначеному порядку.

Згідно заяви № 02-09/16-07 (вих.№Лв-5101-16 від 06.09.2016 року) про припинення зобов'язання зарахуванням зустрічних однорідних вимог, відповідач зменшив дебіторську заборгованість пені за прострочення не грошового зобов'язання ПАТ «НАК «Нафтогаз України», що виникла на підставі договору № 13-260-Н від 04.01.2013 р. на суму 7 911 859,82 грн. та, відповідно, зменшило кредиторську заборгованість перед ПАТ «НАК «Нафтогаз України» згідно наказу господарського суду Львівської області №914/4192/15 від 05.07.2016 р. на суму 7 911 859,82 грн., тобто припинило зобов'язання згідно наказу господарського суду Львівської області №914/4192/15 від 05.07.2016 р. на суму 7 911 859,82 грн. шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог.

Отже, як вбачається з матеріалів справи, відповідач Публічне акціонерне товариство по газопостачанню та газифікації «Львівгаз» має заборгованість перед Публічним акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» в розмірі 7 911 859,82 грн. відповідно до наказу господарського суду Львівської області у справі № 914/4192/15 від 03.09.2013 року, в свою чергу позивач Публічне акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» має заборгованість перед Публічним акціонерним товариством по газопостачанню та газифікації «Львівгаз» в розмірі 32 998 615,11 грн. по договору №13-260-Н від 04.01.2013р. Окрім цього, відповідно до умов договору №13-260-Н від 04.01.2013 року термін виконання зобов'язання по сплаті штрафних санкцій не вказаний, що свідчить про зрілість таких вимог.

Згідно положень статті 602 Цивільного кодексу України не допускається зарахування зустрічних вимог: 1) про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю; 2) про стягнення аліментів; 3) щодо довічного утримання (догляду); 4) у разі спливу позовної давності; 5) в інших випадках, встановлених договором або законом.

З огляду на викладене, судом встановлено, що оскільки випадки недопустимості зарахування зустрічних вимог, передбачені статтею 602 Цивільного кодексу України, за даних обставин відсутні, зарахування зустрічних вимог є можливим.

Наявність на момент вчинення правочину передбачених статею 602 Цивільного кодексу України умов, за яких зарахування зустрічних вимог не допускається, судом не встановлено.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що заява ПАТ по газопостачанню та газифікації «Львівгаз» про зарахування зустрічних однорідних вимог № 02-09/16-07 (вих.№Лв-5101-16 від 06.09.2016р.) відповідає вимогам законодавства, отже, позовні вимоги ПАТ «НАК «Нафтогаз України» є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Відповідно до статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно із статті 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Відповідно до статті 43 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи. Ніякі докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

З огляду на викладене, виходячи з положень чинного законодавства України, матеріалів та обставин справи, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги не підлягають до задоволення.

Згідно вимог статті 49 Господарського процесуального кодексу України при відмові в позові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються на позивача.

Керуючись статтями 3, 4, 41, 42, 43,44, 45,46,12, 22, 32, 33, 34, 35, 36, 43, 49, 82, 84, 85 ГПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позову - відмовити.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 85 Господарського процесуального кодексу України, може бути оскаржене до Львівського апеляційного господарського суду в порядку та строки, передбачені статтями 91-93 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст рішення виготовлений та підписаний 30.01.2017 р.

Суддя Галамай О. З.