ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.01.2017р. Справа № 914/2110/16

За позовом: фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, м. Львів

до відповідача: фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, м. Червоноград

про стягнення 21 108 грн. 13 коп.

Головуючий суддя Мазовіта А.

Суддя Мороз Н.В.

Суддя Сухович Ю.О.

Секретар Волошин О.Я.

Представники:

від позивача: ОСОБА_3, представник (договір про надання правової допомоги №5/07/16 від 01.07.2016 р.);

від відповідача: ОСОБА_2

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1, м. Львів звернулася до Господарського суду Львівської області з позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, м. Червоноград про стягнення 21 108 грн. 13 коп.

Розглянувши матеріали справи, суд визнав представлені матеріали достатніми для прийняття позовної заяви до розгляду і ухвалою від 16.08.2016 р. призначив розгляд справи на 12.09.2016 р.

31.08.2016 р. через канцелярію суду надійшла апеляційна скарга фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на ухвалу суду від 16.08.2016 р. про порушення провадження у справі.

Ухвалою від 02.09.2016 р. суд повернув апеляційну скаргу заявнику.

08.09.2016 р. через канцелярію суду надійшла заява фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про роз'яснення ухвали суду від 16.08.2016 р. про порушення провадження у справі.

Ухвалою від 21.09.2016 р. суд відмовив в роз'ясненні ухвали суду від 16.08.2016 р.

03.10.2016 р. через канцелярію суду надійшла заява фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про залучення Приватного підприємства «Гарант-Успіх» до участі у справі як третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача.

Відповідно до ч. 1 ст. 27 ГПК України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до прийняття рішення господарським судом, якщо рішення з господарського спору може вплинути на їх права або обов'язки щодо однієї з сторін.

Розглянувши подану заяву, суд прийшов до висновку відмовити в залученні Приватного підприємства «Гарант-Успіх» до участі у справі як третьої особи, оскільки не вбачає, яким чином рішення може вплинути на його права та обов'язки.

Представникам роз'яснено права та обов'язки, передбачені ст. 22 ГПК України, заяв про відвід суду не поступало.

Розгляд справи відкладався з підстав, викладених в ухвалах суду, в судовому засіданні оголошувалась перерва. За клопотанням представника сторони строк вирішення спору було продовжено на 15 днів до 27.10.2016 р.

Ухвалою суду від 25.10.2016 р. призначено колегіальний розгляд вказаної справи. Автоматизованою системою документообігу суду (протокол від 26.10.2016 р.) визначено колегію у складі суддів Мороз Н.В. та Кидисюка Р.А., головуючий суддя Мазовіта А.Б.

Розгляд справи відкладався з підстав, викладених в ухвалах суду, в судовому засіданні оголошувалась перерва.

У зв'язку із перебуванням у відпустці судді Кидисюка Р.А., автоматизованою системою документообігу суду (протокол від 20.12.2016 р.) визначено новий склад колегії, відповідно до якого суддю Кидисюка Р.А. замінено суддею Сухович Ю.О.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що 26.11.2014 р. між ПП «Гарант-Успіх» та відповідачем було укладено договір цесії №11 відступлення права вимоги, за яким ПП «Гарант-Успіх» відступило, а відповідач набув право вимоги, належне ПП «Гарант-Успіх» у відповідності із договором №05/10 від 05.10.2012 р. Також, 26.11.2014 р. між ПП «Гарант-Успіх» та відповідачем було укладено додаткову угоду №1 до договору цесії від 26.11.2014 р., якою сторони погодили, що за відступлене право вимоги відповідач сплачує ПП «Гарант-Успіх» винагороду в розмірі 20 000 грн. 00 коп. 13.01.2016 р. ПП «Гарант-Успіх» надіслало відповідачу претензію (вимогу) про сплату 20 000 грн. 00 коп., яку останній залишив без задоволення. 11.05.2016 р. між позивачем та ПП «Гарант-Успіх» укладено договір цесії (про відступлення права вимоги), за яким ПП «Гарант-Успіх» передав, а позивач прийняв на себе право вимоги, що належить ПП «Гарант-Успіх», і став кредитором за договором цесії №11 від 26.11.2014 р., що укладений між ПП «Гарант-Успіх» і відповідачем. За цим договором позивач отримав право вимагати від відповідача сплати боргу у розмірі 20 000 грн. 00 коп., а також три відсотки річних та інфляційні. 17.05.2016 р. відповідачу було надіслано повідомлення про відступлення права вимоги за договором від 11.05.2016 р. 14.06.2016 р. позивач надіслав відповідачу претензію (вимогу) про сплату коштів, яка залишена останнім без задоволення. Таким чином, позивач просив суд стягнути з відповідача на користь позивача 20 000 грн. боргу, а також 263 грн. 93 коп. 3% річних та 844 грн. 20 коп. інфляційних, судові витрати покласти на відповідача.

В судових засіданнях відповідач позову заперечив, просив відмовити в задоволенні позовних вимог. В своїх запереченнях зазначив, що 19.01.2016 р. відповідач отримав від ПП «Гарант-Успіх» претензію №2 про сплату коштів в розмірі 20 000 грн. 00 коп. Таким чином, строк сплати настав. В момент коли відповідач отримав вищевказану претензію, Господарський суд Львівської області розглядав справу №914/4378/15 за позовом ФОП ОСОБА_5 до ПП «Гарант-Успіх» про стягнення заборгованості. Рішенням від 23.02.2016 р. у справі №914/4378/15, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 25.04.2016 р. стягнуто з ПП «Гарант-Успіх» на користь ФОП ОСОБА_5 кошти в сумі 42 609 грн. 37 коп. 26.04.2016 р. відповідач заявив ПП «Гарант-Успіх» про зарахування зустрічних однорідних вимог та відправив цю заяву 27.04.2016 р. Розмір зарахування склав 20 000 грн. 00 коп., що дорівнює розміру вимог ПП «Гарант-Успіх» до відповідача. Вказана заява була надіслана ПП «Гарант-Успіх» 27.04.2016 р. поштовим зв'язком, проте не отримана ним з його вини. Таким чином, зобов'язання відповідача перед ПП «Гарант-Успіх» припинено 27.04.2016 р. шляхом направлення заяви від 26.04.2016 р. про зарахування зустрічних однорідних вимог. Відтак, жодної заборгованості відповідача перед ПП «Гарант-Успіх», починаючи із 27.04.2016 р. не існувало і така була відсутня на час укладення між позивачем та ПП «Гарант-Успіх» договору цесії.

Відповідач також зазначив, що оскільки ПП «Гарант-Успіх» не виконало свої зобов'язання щодо сплати заборгованості перед відповідачем, останнім було прийнято рішення про притримання оплати грошової вимоги ПП «Гарант-Успіх» в розмірі 20 000 грн. 00 коп. відповідно до ст. 594 ЦК України. Після надсилання претензії №2 від 13.01.2016 р., ПП «Гарант-Успіх» звернулося до Господарського суду Львівської області із позовом про визнання недійсним договору цесії №11 від 26.11.2014 р. Таким чином, ПП «Гарант-Успіх» створило умови, що унеможливили належне виконання відповідачем свого обов'язку. Намаганням визнати договір недійсним ПП «Гарант-Успіх» фактично вчинило дії, що прирівнюються до відмови у прийнятті виконання відповідачем зобов'язання. За таких обставин, вини відповідача у простроченні виконання зобов'язання немає. Тобто, мало місце прострочення кредитора. З огляду на наведене, позивачем безпідставно нараховано інфляційні втрати та 3% річних.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, суд встановив наступне.

26.11.2014 р. між Приватним підприємством «Гарант-Успіх» та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 було укладено договір цесії №11 відступлення права вимоги,

Відповідно до 1.1. вищевказаного договору Приватне підприємство «Гарант-Успіх» відступило, а фізична особа-підприємець ОСОБА_2 набув право вимоги, належне ПП «Гарант-Успіх» у відповідності із договором №05/10 від 05.10.2012 р., укладеного між ПП «Гарант-Успіх» та ТзОВ «Західенергомонтаж».

За цим договором фізична особа-підприємець ОСОБА_2 одержав право замість ПП «Гарант-Успіх» вимагати від ТзОВ «Західенергомонтаж» сплати грошових коштів у розмірі, визначеному в п. 2.1. цього договору (п. 1.2. договору).

26.11.2014 р. між ПП «Гарант-Успіх» та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 було укладено додаткову угоду №1 до договору цесії від 26.11.2014 р., якою сторони погодили, що за відступлене право вимоги фізична особа-підприємець ОСОБА_2 сплачує ПП «Гарант-Успіх» винагороду в розмірі 20 000 грн. 00 коп.

26.11.2014 р. Товариству з обмеженою відповідальністю «Західенергомонтаж» було надіслано повідомлення про відступлення права вимоги.

13.01.2016 р. ПП «Гарант-Успіх» надіслало фізичній особі-підприємцю ОСОБА_2 претензію (вимогу) за вих. №2, в якій просило сплатити суму заборгованості згідно договору цесії №11 від 26.11.2014 р. в сумі 20 000 грн. 00 коп. Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 отримано вказану претензію 19.01.2016 р., проте, кошти в розмірі 20 000 грн. 00 коп. не сплачено.

11.05.2016 р. між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 та Приватним підприємством «Гарант-Успіх» укладено договір цесії (про відступлення права вимоги),

Відповідно до п. 1.1. вищевказаного договору ПП «Гарант-Успіх» передає, а фізична особа-підприємець ОСОБА_1 приймає на себе право вимоги, що належить ПП «Гарант-Успіх», і стає кредитором за договором цесії №11 (про відступлення права вимоги) від 26.11.2014 р., укладеним між ПП «Гарант-Успіх» і фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2.

За цим договором фізична особа-підприємець ОСОБА_1 одержує право (замість ПП «Гарант-Успіх») вимагати від боржника (фізичної особи-підприємця ОСОБА_2) належного виконання зобов'язань за договором цесії №11 (про відступлення права вимоги) від 26.11.2014 р. в частині сплати основного боргу у розмірі 20 000 грн. 00 коп. та штрафних санкцій, включаючи три відсотки річних та інфляційні втрати, за невиконання фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 своїх зобов'язань за договором цесії №11 (про відступлення права вимоги) від 26.11.2014 р. перед ПП «Гарант-Успіх» в частині сплати основного боргу в розмірі 20 000 грн. (п. 1.2. договору).

Згідно п. 1.3. договору обов'язок по сплаті фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 основного боргу по договору цесії №11 (про відступлення права вимоги) від 26.11.2014 р., підтверджується договором цесії №11 (про відступлення права вимоги) від 26.11.2014 р., додатковою угодою №1 від 26.11.2014 р. до договору цесії №11 (про відступлення права вимоги) від 26.11.2014 р. та направленою претензією (вимогою) від 13.01.2016 р. №1 із фіскальним чеком від 13.01.2016 р. №8534, описом вкладення у цінний лист та рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, виплату поштового переказу №5872.

17.05.2016 р. фізична особа-підприємець ОСОБА_1 надіслала фізичній особі-підприємцю ОСОБА_2 повідомлення від 11.05.2016 р. про відступлення права вимоги.

14.06.2016 р. фізична особа-підприємець ОСОБА_1 надіслала фізичній особі-підприємцю ОСОБА_2 претензію (вимогу) за вих. №1 від 13.06.2016 р. про сплату коштів в розмірі 20 000 грн. 00 коп. Вказана вимога залишена фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 без задоволення.

Позивач звернувся з позовом до суду про стягнення із відповідача 20 000 грн. 00 коп. боргу, а також 263 грн. 93 коп. 3% річних та 844 грн. 20 коп. інфляційних.

При прийнятті рішення суд виходив з наступного.

Згідно ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відповідно до ст. 11 ЦК України, однією з підстав виникнення зобов'язань, є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Статтею 514 ЦК України передбачено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 1 ст. 516 ЦК України).

Відповідно до ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час, а боржник виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги.

Оскільки строк виконання зобов'язання сторонами визначений не був, відповідачу в порядку ст. 530 ЦК України було надіслано претензію (вимогу) про сплату боргу, яка залишена останнім без розгляду та задоволення.

Згідно ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Стаття 599 ЦК України вказує на те, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Аналогічні вимоги встановлені ст. 193 ГК України.

Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Частиною 1 ст. 612 ЦК України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно ч. 1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Як вбачається з матеріалів справи, до позивача згідно договору цесії (про відступлення права вимоги) від 11.05.2016 р. перейшло право вимоги до боржника (відповідача) по договору цесії від 26.11.2014 р. Договір від 11.05.2016 р., як і договір від 26.11.2014 р., не визнані судом недійсним, а тому підлягають обов'язковому виконанню. Відповідачу надсилалася вимога про оплату, однак сума боргу станом на дату розгляду справи не сплачена.

За таких обставин, суд дійшов висновку про прострочення виконання зобов'язання боржником, що в свою чергу є підставою для стягнення суми боргу, оскільки, відповідно до ч. 7 ст. 193 ГК України, одностороння відмова від виконання договору не допускається.

Частиною 2 ст. 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З врахуванням цих положень, позивачем правомірно нараховано інфляційні в розмірі 844 грн. 20 коп. та 3% річних в розмірі 263 грн. 93 коп.

Судом не беруться до уваги доводи відповідача щодо притримання оплати та в подальшому зарахування зустрічних однорідних вимог з огляду на наступне.

Згідно ч. 1 ст. 546 ЦК України, виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Відповідно до ч. 1 ст. 594 ЦК України кредитор, який правомірно володіє річчю, що підлягає передачі боржникові або особі, вказаній боржником, у разі невиконання ним у строк зобов'язання щодо оплати цієї речі або відшкодування кредиторові пов'язаних з нею витрат та інших збитків має право притримати її у себе до виконання боржником зобов'язання.

Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним (ч.ч. 1, 2 ст. 547 ЦК України).

Згідно ч. 1 ст. 548 ЦК України виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

З наведеного випливає, що обов'язковою умовою виникнення права на притримання є викладення в договорі умови (пункту) про забезпечення виконання зобов'язання у вигляді притримання, підстави для її застосування, або наявність законодавчого акту, який визначає обов'язок та умови застосування притримання.

Як вбачається з тексту договору цесії №11 від 26.11.2014 р., у ньому відсутня умова про забезпечення виконання зобов'язання у вигляді притримання, підстави для її застосування.

Відповідачем також не представлено доказів внесення змін до вищевказаного договору або укладення інших правочинів щодо забезпечення виконання зобов'язань у вигляді притримання.

Таким чином, з огляду на відсутність укладених між сторонами письмових правочинів про забезпечення виконання зобов'язання у вигляді притримання, відсутністю спеціального законодавчого акту, який надає відповідачу право на притримання, доводи відповідача про застосування положень ст. 594 ЦК України до правовідносин, які склалися між сторонами та є предметом даного судового розгляду, є безпідставними.

Як зазначалося вище, ПП «Гарант-Успіх» надіслало фізичній особі-підприємцю ОСОБА_2 претензію (вимогу) за вих. №2, яка отримана останнім 19.01.2016 р. Таким чином, з огляду на відсутність в договорі цесії №11 (про відступлення права вимоги) від 26.11.2014 р. умови про строк оплати, відповідач зобов'язаний був оплатити 20 000 грн. 00 коп. протягом семи днів від дня пред'явлення вимоги. Однак, відповідач не здійснив оплати, а тому з 27.01.2016 р. він вважається таким, що прострочив виконання зобов'язання.

Доводи відповідача про те, що він був позбавлений можливості виконати своє зобов'язання у зв'язку із поданням ПП «Гарант-Успіх» позову про визнання договору цесії №11 (про відступлення права вимоги) від 26.11.2014 р. недійсним, судом до уваги не беруться, оскільки такий позов був поданий ПП «Гарант-Успіх» лише 24.02.2016 р. Відповідачем не зазначено мотивів невиконання свого зобов'язання у період часу з 27.01.2016 р. по 23.02.2016 р. Слід також зазначити, що оспорювання однією із сторін правочину не визначене цивільним законодавством як підстава, яка звільняє іншу сторону від виконання свого зобов'язання чи відстрочує його виконання. Оспорювання ПП «Гарант-Успіх» правочину жодним чином не перешкоджало здійснити відповідачу перерахування коштів, оскільки майнові інтереси відповідача захищено ч. 1 ст. 216 ЦК України - у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.

Відповідно до ч. 1 ст. 601 ЦК України зобов'язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги.

Зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін (ч. 2 ст. 601 ЦК України).

Відповідач у відзиві на позов зазначив, що оскільки у нього виникло право вимоги згідно рішення Господарського суду Львівської області від 23.02.2016 р. у справі №914/4378/15, залишеного без змін Львівським апеляційним господарським судом від 25.04.2016 р., у розмірі 42 609 грн. 37 коп., 27.04.2016 р. останнім було надіслано ПП «Гарант-Успіх» заяву про зарахування зустрічних однорідних вимог у розмірі 20 000 грн. 00 коп.

Відтак, як стверджує відповідач, зобов'язання відповідача перед ПП «Гарант-Успіх» було припинено 27.04.2016 р. шляхом направлення заяви від 26.04.2016 р. про зарахування зустрічних однорідних вимог. Невиконаним залишилося зобов'язання ПП «Гарант-Успіх» щодо сплати відповідачу 22 609 грн. 37 коп. згідно рішення Господарського суду Львівської області від 23.02.2016 р. у справі №914/4378/15.

Однак, як вбачається із матеріалів справи, поштове відправлення, яке було надіслано відповідачем Приватному підприємству «Гарант-Успіх» 27.04.2016 р. та у якому, як зазначив відповідач, була заява від 26.04.2016 р. про зарахування зустрічних однорідних вимог, Приватним підприємством «Гарант-Успіх» не отримане. Вказане поштове відправлення було повернуто відповідачу із зазначенням підстав повернення: за закінченням встановленого терміну зберігання.

На підтвердження надсилання вказаного відправлення відповідачем долучено до матеріалів справи квитанцію та поштовий конверт. Однак, вказані документи не можуть бути належними доказами надсилання відповідачем Приватному підприємству «Гарант-Успіх» заяви від 26.04.2016 р. про зарахування зустрічних однорідних вимог, оскільки квитанція та поштовий конверт не стверджують однозначно, що поштовим відправленням 27.04.2016 р. було надіслано саме заяву від 26.04.2016 р.

Також, як встановлено судом, на примусове виконання рішення Господарського суду Львівської області від 23.02.2016 р. у справі №914/4378/15 12.05.2016 р. було видано наказ.

20.05.2016 р. відповідач подав до Сихівського відділу державної виконавчої служби заяву про примусове виконання вищевказаного рішення.

20.05.2016 р. державним виконавцем Сихівського відділу державної виконавчої служби було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження щодо примусового виконання наказу від 12.05.2016 р. у справі №914/4378/15 (ВП №51183078). Виконавче провадження відкрито на усю суму за виконавчим документом - 42 609 грн. 37 коп.

Згідно даних Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень щодо виконавчого провадження №51183078, 31.05.2016 р. державним виконавцем винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження. Вказаною постановою накладено арешт на все майно, що належить боржнику - Приватному підприємству «Гарант-Успіх» у межах суми звернення стягнення: 42 609 грн. 37 коп.

31.05.2016 р. державним виконавцем винесено постанову про арешт коштів боржника. Вказаною постановою накладено арешт на кошти, що містяться на всіх рахунках боржника, відкритих у ПАТ «Кредобанк», в Казначействі України, АТ «Райффайзен Банк Аваль», та належать боржнику - Приватному підприємство «Гарант-Успіх» у межах суми: 42 609 грн. 37 коп.

З наведеного вбачається, що відповідач пред'явив наказ до виконання на всю суму боргу, примусове виконання рішення Господарського суду Львівської області від 23.02.2016 р. здійснюється на всю суму заборгованості, яка стягнута цим рішенням, чим спростовується твердження відповідача про зарахування зустрічних однорідних вимог на суму 20 000 грн. 00 коп.

Таким чином, зарахування зустрічних вимог не відбулося, відповідачем борг у розмірі 20 000 грн. 00 коп. не сплачений.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ст. 34 ГПК України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Відповідно до ст. 43 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи. Ніякі докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги обґрунтовані поданими доказами та підлягають до задоволення повністю.

Оскільки спір виник з вини відповідача, судові витрати (судовий збір) відповідно до вимог ст. 49 ГПК України суд покладає на відповідача.

З огляду на викладене, керуючись ст.ст. 11, 204, 509, 512, 514, 516, 526, 530, 546, 547, 594, 599, 601, 610, 612, 625, 626, 629 ЦК України, ст. 193 ГК України та ст.ст. 4, 33, 34, 35, 44, 49, 75, 80, 82, 83, 84, 85, 115, 116 ГПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

1. Позов задоволити.

2. Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, АДРЕСА_1 (реєстраційний номер НОМЕР_1) на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, АДРЕСА_2 (реєстраційний номер НОМЕР_2) борг в розмірі 20 000 грн. 00 коп., 263 грн. 93 коп. 3% річних, 844 грн. 20 коп. інфляційних, 1 378 грн. 00 коп. судового збору.

3. Наказ видати згідно ст. 116 ГПК України.

В судовому засіданні 25.01.2017 р. оголошено вступну та резолютивну частину рішення. Повне рішення підписано 30.01.2017 р.

Головуючий суддя Мазовіта А.Б.

Суддя Мороз Н.В.

Суддя Сухович Ю.О.