ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

30 січня 2017 р. Справа № 902/1102/16

Господарський суд Вінницької області у складі судді Матвійчука Василя Васильовича розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом:Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, 21032)

до:Вінницького навчально-науково-виробничого об'єднання "Комплекс-1" (вул. Академіка Янгеля, 4, м. Вінниця, 21007)

про зобов'язання допустити до частини будівлі з метою вивезення належного позивачу майна

за участю секретаря судового засідання Жиляк С.І.,

представників сторін:

позивач: ОСОБА_1, паспорт;

позивача: ОСОБА_2, за договором про надання правової допомоги від 05.09.2016р.;

відповідача: Оверчук С.В. за довіреністю № 2 від 04.01.17;

відповідача: Жуков В.П. за довіреністю №10 від 20.01.2017 р.

СУТЬ СПОРУ:

Фізична особа - підприємець ОСОБА_1 звернувся до Господарського суду Вінницької області з позовом до Вінницького навчально-науково-виробничого об'єднання "Комплекс-1 примусове виконання обов'язку в натурі, а саме: зобов'язати Вінницьке навчально-науково-виробниче об'єднання "Комплекс-1 допустити Фізичну особу-підприємця ОСОБА_1 до частини будівлі на шостому поверсі, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_2, з метою вивезення належного фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 майна.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги позивач зазначає, що між сторонами 14.08.2013 року було укладено договір про оренду нежитлових приміщень та надання послуг № 80, на підставі якого орендар прийняв у строкове платне користування нежитлові приміщення загальною площею 760,7 м.кв., а також площі загального користування першого поверху та сходинкові марші між першим та шостим поверхами площею 268,0 кв.м. у приміщенні за адресою АДРЕСА_2, згодом за домовленістю сторін орендар повернув частину приміщень, загальна площа орендованого майна, станом на час закінчення оренди складала 611,00 м.кв. Орендар розмстив в орендованих приміщеннях спеціальне спортивне обладнання (інвентар), а також інше майно, призначене для організації спортзалу. Відповідач визнає знаходження саме цього майна, належного позивачу в його приміщенні. Відповідач не може претендувати ні на право власності, ні на будь-які інші речові права відносно майна орендаря. Тому після закінчення договору оренди склалась ситуація, коли орендодавець безпідставно і безоплатно користується майном орендаря, зберігається ризик його випадкового знищення та пошкодження. Цим порушується право власності позивача, що виражається у неможливості володіти, користуватися та розпоряджатися об'єктом свого права власності, у зв'язку з чим позивач, на підставі ст. 316, 317, 319-321 Цивільного кодексу України просить зобов'язати відповідача надати доступ до частини будівлі на шостому поверсі з метою вивезення належного позивачу майна.

Ухвалою від 19 грудня 2016 року порушено провадження у справі та призначено справу до розгляду в судовому засіданні на 18 січня 2017 року.

12 січня 2017 року через канцелярію суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній проти позову заперечує, з підстав викладених у ньому.

18 січня 2017 року в судовому засіданні, після переходу розгляду справи по суті, було оголошено перерву до 30 січня 2017 року.

26 січня 2017 року від позивача до суду надійшла заява про уточнення позовних вимог.

В судове засідання 30 січня 2017 року з'явились усі учасники процесу.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав викладені в заяві про уточнення позовні вимоги, зазначивши що дана заява є зміною позовних вимог.

Суд розглянувши подану заяву, встановив що вона подана після початку розгляду господарським судом справи по суті, з огляду на це залишає її без розгляду та долучає до матеріалів справи на підставі ч. 2 п. 3.12 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року N 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», де зазначено, що заяви про зміну предмета або підстави позову, які відповідають вимогам статей 54 і 57 ГПК, проте подані після початку розгляду господарським судом справи по суті, залишаються без розгляду і приєднуються до матеріалів справи, про що суд зазначає в описовій частині рішення, прийнятого по суті спору.

Представники відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечили з підстав викладених у відзиві на позовну заяву, а саме зазначили, що позивач експлуатував приміщення з порушенням вимог нормативних документів України, умов Договору, в результаті чого привів його в антисанітарний стан із значним пошкодженням підлоги, стін, вікон, дверей, інженерних мереж, завдав орендованому приміщенню значних пошкоджень. Відповідно до п. 4.2.9 Договору оренди, вивіз майна Орендаря здійснюється після здачі орендованого приміщення згідно з актом прийому-передачі. Станом на 12 січня 2017 року зі сторони позивача не вчинено будь-яких дій щодо демонтажу обладнання, проведення поточного ремонту приміщень, врегулювання спору. Доводи позивача викладені в позовній заяві не відповідають фактичним обставинам справи, а тому на думку відповідача задоволенню не підлягають.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача та представників сторін, оцінивши наявні докази на засадах всебічного, повного і об'єктивного розгляду в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, судом встановлено наступне.

14 серпня 2013 року між Вінницьким навчально-науково-виробничим об'єднанням «Комплекс-1» (на далі - відповідач, за договором орендодавець) і Фізичною собою-підприємцем ОСОБА_1 (на далі - позивач, за договором орендар) укладено договір про оренду нежитлових приміщень та надання послуг № 80.

За умовами даного договору Орендодавець передає, а Орендар приймає в оренду нежитлові приміщення загальною площею 760,7 м.кв. на шостому поверсі (орендовані кімнати з площею визначені в п. 1.1. Договору) та площі загального користування першого поверху та сходинкові марши між першим та шостим поверхами площею 268,0 м.кв. у приміщенні за адресою: АДРЕСА_2, що належить Орендодавцю на правах власності. Приміщення передаються Орендарю для підготовки та організації в них спортивного залу, згідно нормативних документів України.

Термін дії договору визначено з 01 вересня 2013 року до 31 липня 2016 року.

Сторони уклали акт приймання-передачі майна від 14.08.2013 року відповідно до якого орендодавець передав, а орендар прийняв у користування зазначені у договорі приміщення загальною площею 760,7 м.кв.

Відповідно до Акту погодження технологічного призначення приміщень до договору про оренду нежитлових приміщень та надання послуг від 14 серпня 2013 року (Додаток № 2 до Договору) сторони погодили що орендоване приміщення передається орендареві для підготовки та організації в ньому занять різними видами спорт, продаж безалкогольних напоїв, спортивного харчування та спортивного інвентарю у відповідностями з вимогами нормативних документів.

Згодом за домовленістю сторін орендар повернув частину приміщень згідно акта від 30 квітня 2015 року, з огляду на це загальна площа приміщень, які перебували у користуванні орендаря станом на час закінчення оренди, склала 611,00 м.кв.

Позивач листом від 15 серпня 2016 року звернувся до відповідача, в якому просить надати представника орендодавця для опису майна яке належить позивачу та знаходиться в орендованих приміщеннях.

16 серпня 2016 року позивач звернувся з листом до відповідача в якому просить дозволити забрати тренажери, спортивний інвентар та інші свої речі з раніше орендованого приміщення.

Листом від 17 серпня 2016 р. № 60 відповідач повідомив, що «як виняток, за домовленістю Сторін, оформленою належним чином, можемо розглянути можливість часткового вивозу Вашого майна, а частину залишити до повного виконання Вами умов Договору, а саме п. 4.2.9 Договору».

Так, як вбачається з наявної в матеріалах справи переписки, та не заперечується сторонами, в орендованих позивачем приміщеннях залишився спортивний інвентар.

В матеріалах справи наявні: Акт про перелік інвентарю та тренажерів які належать позивачу, фотокартки спортзалу та Акти про не допуск до приміщення і вивезення майна за адресою АДРЕСА_2, які завірені в односторонньому порядку позивачем та його представниками.

Беручи до уваги встановлені обставини суд зазначає наступне.

В силу ст. 759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Таке ж положення містить і ст. 283 Господарського кодексу України, в якій вказано, що за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

Сатттею 763 Цивільного кодексу України визначено, що договір найму (оренди) укладається на строк, встановлений договором.

У відповідності зі ст. 291 Господарського кодексу України, договір оренди припиняється у разі закінчення строку, на який його було укладено.

Відповідно до п. 7.1 Договору, укладеного між сторонами, договір діє з 01 вересня 2013 року до 31 липня 2016 року. Якщо жодна зі сторін не попередила іншу сторону про розірвання договору за тридцять календарних днів, договір вважається пролонгованим на той самий строк.

20 травня 2016 року відповідач керуючись п. 7.1 Договору повідомив позивача листом про розірвання договору оренди з вимогою передати майно згідно акта прийому-передачі та провести поточний ремонт орендованих приміщень.

З огляду на викладені норми законодавства та п. 7.1 Договору, строк дії договору оренди приміщень укладений між сторонами закінчився 31 липня 2016 року.

Твердження позивача та відповідача про те що договір оренди продовжує свою дію на підставі положення п. 4.2.9 Договору є хибним оскільки п. 7.1 Договору чітко передбачено строк дії даного договору.

Згідно ст. 317 Цивільного кодексу України, власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ст. 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Як зазначалось вище в орендованих позивачем приміщеннях знаходиться майно належне позивачу на праві власності. Дана обставина визнається обома сторонами.

Однак, в матеріалах справи відсутні належні докази в підтвердження знаходження в орендованих приміщеннях визначеного позивачем майна.

Акт про перелік інвентарю та тренажерів які належать позивачу, наявний в матеріалах справи, не є належним доказом переліку майна (інвентарю) яке знаходиться у відповідача за адресою АДРЕСА_2, оскільки він складений в односторонньому порядку.

Згідно вимог ст. 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Статтею 16 Цивільного кодексу України передбачено право особи на захист свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, визначеними для цього способами, зокрема, припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі.

Зазначена норма кореспондується з положеннями ст. 20 Господарського кодексу України, якою визначено способи захисту прав і законних інтересів суб'єктів господарювання та споживачів.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з'ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

Як зазначив позивач в позовній заяві, ним «обрано єдиний спосіб захисту, який може відновити його порушене право-примусове виконання обов'язку в натурі (п.5 ч. 2 ст. 16 ЦК України).»

Однак суд не може погодитись з даним твердженням позивача, оскільки вимога позивача про зобов'язання відповідача допустити його до частини будівлі з метою вивезення належного позивачу майна, є не однозначною в розумінні подальшого виконання судового рішення.

У зв'язку із припиненням дії договору оренди відповідно до п. 7.1., до спірних правовідносин підлягає застосування положення статті 391 ЦК України.

Відповідно до приписів статті 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Покладення обов'язку припинити дію, яка порушує право, як спосіб захисту цивільного права чи інтересу можливе щодо триваючого правопорушення, вчиненого іншою особою, яким створюються перешкоди в здійсненні суб'єктивного права. Зокрема, застосовується у справах за позовами про усунення перешкод власнику в користуванні своїм майном (ст. 391 ЦК)

Відповідно до позиції викладеної в постанові Верховного суду України від 27.05.2015 року по справі № 6-92цс15 положення статті 391 ЦК України підлягають застосуванню лише в тих випадках, коли між сторонами не існує договірних відносин і майно перебуває у користуванні відповідача не на підставі укладеного з позивачем договору.

Так, як зазначалось вище, між сторонами не існує, і не існувало, ніяких договірних відносин щодо майна належного позивачу на праві власності (спортивного інвентарю).

Відносини що регулювались договором між сторонами стосувались лише оренди нежитлових приміщень, які належать на праві власності відповідачу, і щодо яких припинились відносини з закінченням строку дії договору оренди.

З огляду на викладене, спосіб захисту обраний позивачем, а саме зобов'язання допустити до частини будівлі з метою вивезення належного позивачу майна не направлений на захист порушеного в даному спорі права позивача користуватись та розпоряджатись своїм майном.

Цей спосіб захисту застосовується в зобов'язальних правовідносинах у випадках, коли особа зобов'язана вчинити певні дії щодо позивача, але відмовляється від виконання цього обов'язку чи уникає його. Стосується він, зокрема, невиконання обов'язку сплатити кошти за виконану роботу, надані послуги, передати річ кредитору (за договорами купівлі-продажу, міни, дарування з обов'язком передати річ у майбутньому), виконати роботи чи надати послугу за відповідним договором. Припинення терміну виконання зобов'язання або терміну дії договору не означає звільнення боржника від виконання обов'язку в натурі, тому кредитор повинен мати право вимагати виконання обов'язку в натурі впродовж того часу, коли існує зобов'язання, а не лише впродовж строку виконання зобов'язання або строку дії договору.

Крім того, відповідно до приписів статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію ("Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод") та практику Суду (Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини) як джерело права. Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати й на його ефективність з точки зору ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У п. 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахла проти Об'єднаного Королівства» (Chahalv. The United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов'язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги ст. 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом. Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов'язань за ст. 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п.75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

В силу ст. 32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до ст.ст. 34, 43 Господарського процесуального кодексу України докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення для господарського суду не є обов'язковим.

За змістом статті 33 Господарського процесуального кодексу України, обов'язок доказування та подання доказів розподіляється між сторонами, виходячи з того, хто посилається на юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги і заперечення.

З огляду на вищевикладене в його сукупності, суд вважає, що позивачем не вірно вибрано спосіб відновлення порушеного права, а тому не вбачає правових підстав для задоволення позову.

За таких обставин, в позові слід відмовити з покладанням судових витрат на позивача відповідно до ст. 49 ГПК України.

Крім того, у відзиві на позовну заяву відповідач просить суд вирішити питання щодо стягнення з позивача витрат на послуги адвоката в розмірі 5000,00 грн.

Суд розглянувши дану вимогу зазначає наступне.

Відповідно до п. 6.3 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України, від 21.02.2013, № 7 "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" витрати позивачів та відповідачів, третіх осіб, пов'язані з оплатою ними послуг адвокатів, адвокатських бюро, колегій, фірм, контор та інших адвокатських об'єднань з надання правової допомоги щодо ведення справи в господарському суді, розподіляються між сторонами на загальних підставах, визначених частиною п'ятою статті 49 ГПК. Відшкодування цих витрат здійснюється господарським судом шляхом зазначення про це у рішенні, ухвалі, постанові за наявності документального підтвердження витрат, як-от: угоди про надання послуг щодо ведення справи у суді та/або належно оформленої довіреності, виданої стороною представникові її інтересів у суді, платіжного доручення або іншого платіжного документа, який підтверджує сплату відповідних послуг, а також копії свідоцтва адвоката, який представляв інтереси відповідної сторони, або оригіналу ордера адвоката, виданого відповідним адвокатським об'єднанням, з доданням до нього витягу з договору, в якому зазначаються повноваження адвоката як представника або обмеження його прав на вчинення окремих процесуальних дій. У разі неподання відповідних документів у господарського суду відсутні підстави для покладення на іншу сторону зазначених сум.

До відзиву на позовну заяву відповідачем жодного з перелічених вище документів не надано, однак в матеріалах справи наявне клопотання про ознайомлення з матеріалами справи представника відповідача до якого додано копію договору про надання правової допомоги від 18.08.2016 року та копія свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю № 644 від 25.05.2009 р.

В п. 2.1. Договору про надання правової допомоги від 18.08.2016 року зазначено, що вартість правової допомоги за цим договором становить 5000,00 грн. та зазначається в актах приймання-передачі наданих послуг і в платіжних (розрахункових) документах.

Однак, акт приймання-передачі наданих послуг або платіжний (розрахунковий) документ відповідачем суду не наданий, з огляду на це в матеріалах справи відсутні докази понесених відповідачем витрат на послуги адвоката, тому дана вимога задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст.43, 32, 33, 34, 43, 49, 82, 84, 85, 115 Господарського процесуального кодексу України, -

ВИРІШИВ :

1. В позові відмовити.

Повний текст рішення суду оформлено і підписано відповідно до вимог ст.84 ГПК України 02 лютого 2017 р.

Суддя Матвійчук В.В.

віддрук. прим.:

1 - до справи