РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.01.2017Справа №910/23153/16

за позовом Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Надра"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "ДХ Інвест Нерухомість" та

Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінексперт"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - Національний банк України

про визнання договору недійсним

Суддя Отрош І.М.

Представники:

від позивача: Виштикалюк В.В. - представник за довіреністю № 13-11-12472

від 26.12.2016;

від відповідача 1: Гунько М.І. - представник за довіреністю б/н від 10.01.2017;

від відповідача 2: Лєвєнцова К.В. - представник за довіреністю б/н від 10.01.2017;

від третьої особи: не з'явились;

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

16.12.2016 до Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Надра" з вимогами до Товариства з обмеженою відповідальністю "ДХ Інвест Нерухомість" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінексперт" про визнання договору недійсним.

Позовні вимоги обґрунтовані тими обставинами, що укладений між відповідачем 1 та відповідачем 2 договір безпроцентної позики №1706/2 від 17.06.2016 суперечить умовам укладеного між позивачем та відповідачем 1 кредитного договору про надання невідновлювальної кредитної лінії №2/1/2-1/2013/980-КЛ/25 від 09.08.2013, а саме пункту 3.3.9., яким передбачено, що позичальник зобов'язується на період дії договору без попереднього письмового погодження з банком не отримувати кредити в інших фінансових установах, а тому зважаючи, що жодного погодження на укладення відповідачем 1 договору безпроцентної позики від 17.06.2016 позивач не надавав, останній вважає, що даний договір відповідно до ст.ст. 203, 215 Цивільного кодексу України повинен бути визнаний недійсним як такий, що суперечить умовам укладеного між позивачем та відповідачем 1 кредитного договору про надання невідновлювальної кредитної лінії №2/1/2-1/2013/980-КЛ/25 від 09.08.2013, а саме пункту 3.3.9.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.12.2016 порушено провадження у справі № 910/23153/16 та справу призначено до розгляду на 13.01.2017. До участі у справі залучено третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - Національний банк України.

13.01.2016 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від позивача надійшли документи на виконання вимог ухвали суду.

У судовому засіданні 13.01.2017 представником відповідача 2 було подано відзив на позов із викладеними запереченнями з тих підстав, що укладенням договору позики відповідачі не порушили умови кредитного договору, укладеного між позивачем та відповідачем 1, оскільки видача кредиту за договором позики не передбачалась, а відповідач 2 не є фінансовою установою, у зв'язку з чим відповідач 2 зазначає, що пункт 3.3.9. кредитного договору не розповсюджується на укладення договору позики. Також відповідач 2 вказує, що серед вимог, недодержання яких може слугувати підставами для визнання правочину недійсними (ст. 203 Цивільного кодексу України) відсутні такі, що передбачають підставою недійсності правочину - недодержання вимог іншого договору.

У судовому засіданні 13.01.2017 представником відповідача 1 було подано пояснення, відповідно до яких відповідач 1 вказує на недоведеність порушення прав позивача внаслідок укладення між відповідачами спірного договору безпроцентної позики від 17.06.2016, так як позивач стороною оспорюваного ним договору не є; на думку відповідача 1, порушення вимог п. 3.3.9. кредитного договору в жодному разі не може мати наслідком недійсність правочину, вчиненого з порушення таких умов.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 13.01.2017 розгляд справи відкладено на 27.01.2017, враховуючи неявку представника третьої особи у судове засідання та необхідність подання доказів справі.

У судове засідання 27.01.2017 з'явились представник позивача, який підтримав позов, а також представники відповідачів, які заперечили проти позову з підстав, викладених у поданих поясненнях. Представником відповідача 1 також було подано додаткові документи, а саме належним чином засвідчені копію договору безпроцентної позики №1706/2 від 17.06.2016.

Представник третьої особи у судове засідання 27.01.2017 не з'явився, вимоги ухвали суду не виконав, клопотань про відкладення розгляду справи не подавав, про причини неявки у судове засідання суд не повідомив, про час та місце проведення судового засідання був повідомлений належним чином за адресою місцезнаходження відповідно до даних з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, що підтверджується повідомленням про вручення №338.

Письмових заяв, повідомлень суду щодо поважності причин відсутності третьої особи у судовому засіданні 27.01.2017 до суду не надходило.

Приписами ст. 77 Господарського процесуального кодексу України визначено перелік обставин, за яких суд відкладає розгляд справи. Зокрема, відповідно до п. 1 ч. 1 названої статті, у разі нез'явлення в засідання представників сторін, інших учасників судового процесу та, відповідно до п. 2 ч. 1 названої статті, у разі неподання витребуваних доказів. Однак стаття 77 Господарського процесуального кодексу України встановлює не обов'язок суду відкласти розгляд справи, а визначає лише право суду при наявності зазначених випадків.

За таких обставин, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи в судовому засіданні 27.01.2017 за відсутності представника третьої особи, та з урахуванням процесуальних строків розгляду справи відповідно до ст. 69 Господарського процесуального кодексу України, запобігаючи одночасно безпідставному затягуванню розгляду спору.

У судовому засіданні 27.01.2017 оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи та заслухавши пояснення представників сторін, суд

ВСТАНОВИВ:

09.08.2013 між Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Надра» (банк, позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю «ДХ Інвест Нерухомість» (позичальник, відповідач 1) укладено кредитний договір про надання невідновлювальної кредитної лінії №2/1/2-1/2013/980-КЛ/25 (надалі - Кредитний договір), за яким банк надає позичальнику кредитні кошти в межах невідновлювальної кредитної лінії на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання. Зобов'язання банку щодо надання кредитних коштів є відкличним, тобто без попереднього повідомлення позичальника в односторонньому порядку банк може відмовитись від подальшого виконання взятих на себе зобов'язань, в тому числі в разі погіршення фінансового стану позичальника та/або несвоєчасного виконання ним договірних зобов'язань перед банком (копія договору долучена до позову).

Як встановлено п. 1.1.1. Кредитного договору в редакції додаткового договору №20 від 17.12.2014, ліміт видачі кредитних коштів за кредитною лінією встановлюється у сумі, яка не може перевищувати ,00 грн.

Пунктом 1.1.2. Кредитного договору в редакції додаткового договору №15 від 07.08.2014 встановлено, що строк користування кредитною лінією встановлюється з 09.08.2013 по 01.07.2021 включно з щорічним повним погашенням ліміту (обнулінням) та проведенням кредитного рев'ю.

Відповідно до п. 3.3.9. Кредитного договору на період дії договору без попереднього письмового погодження з банком позичальник зобов'язаний не отримувати кредити в інших фінансових установах (банківських та небанківських), не здійснювати аваль векселів, поручительств та не обтяжувати своє майно будь-якими зобов'язаннями, не здійснювати відчуження активів, в тому числі шляхом вступу до існуючих/створення/збільшення статутних капіталів підприємств, установ, організацій, їх об'єднань та не змінювати вид (види) своєї основної діяльності, не вчиняти дії по припиненню діяльності позичальника, його реорганізації (злиття, приєднання, поділ, виді, перетворення) і створенню нових юридичних осіб та не вносити зміни до установчих документів, не укладати угоду, за умовами якої позичальник повинен ділити свої прибутки з будь-якою іншою особою, протягом дії цього договору не закривати в банку рахунки в національній та іноземній валюті.

У разі проведення будь-якої дії, визначеної п. 3.3.9. договору, позичальник зобов'язаний протягом трьох робочих днів письмово інформувати про це банк (п. 3.3.10 Кредитного договору).

Дослідивши зміст укладеного між позивачем та відповідачем 1 договору про надання невідновлювальної кредитної лінії №2/1/2-1/2013/980-КЛ/25 від 09.08.2013, суд дійшов висновку, що даний правочин за своєю правовою природою є кредитним договором.

Відповідно до статті 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення про позику, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно з нормами частини 1 статті 1048 Цивільного кодексу України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 1056-1 Цивільного кодексу України, процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Судом встановлено, що 17.06.2016 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Фінексперт" (позикодавець, відповідач 2) та Товариством з обмеженою відповідальністю "ДХ Інвест Нерухомість" (позичальник, відповідач 1) укладено договір №1706/2 безпроцентної позики (далі - Договір позики), відповідно до п. 1.1. якого позикодавець передає у власність позичальнику грошові кошти (позика), а позичальник зобов'язується повернути її позикодавцеві в порядку та у строк, визначені цим договором (копія договору подана 27.01.2017).

За цим договором проценти за надання позики не нараховуються та не сплачуються (п. 1.2. Договору).

Умовами п. 2.1. Договору позики передбачено, що позика надається позикодавцем позичальнику у безготівковому порядку шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок позичальника.

За змістом п. 3.1. Договору позики, сума позики становить 900000,00 грн.

Позика за договором надається на строк до 01.07.2016. Днем надання позики вважається день зарахування суми позики на поточний рахунок позичальника (п.п. 4.1., 4.2. Договору).

Згідно з п.п. 5.1., 5.2. Договору позики після закінчення строку, вказаного в п. 4.1. договору, позичальник зобов'язується протягом одного банківського дня повернути позику позикодавцеві. Позика повертається у безготівковому порядку шляхом переказу грошових коштів на поточний рахунок позикодавця.

Позичальник протягом двох банківських днів після переказу суми позики позикодавцю зобов'язаний повідомити останнього про це шляхом надсилання позикодавцю рекомендованого листа з повідомленням про вручення. Позикодавець протягом двох банківських днів після надходження суми позики на свій поточний рахунок зобов'язаний повідомити позичальника про це шляхом надсилання позикодавцю рекомендованого листа з повідомленням про вручення. Днем повернення позики (її частини) вважається день зарахування суми позики (її частини) на поточний рахунок позикодавця (п.п. 5.3., 5.4., 5.5. Договору позики).

Відповідно до п. 8.2. Договору позики, останній вважається укладеним і набирає чинності з моменту надання позики позикодавцем позичальнику. Строк договору починає свій перебіг у момент, визначений у п. 8.2. договору, і закінчується 01.07.2016, а в частині проведення розрахунків - до їх повного здійснення.

Дослідивши зміст укладеного між відповідачами 1 та 2 договору №1706/2 безпроцентної позики від 17.06.2016, суд дійшов висновку, що даний правочин за своєю правовою природою є договором позики.

Відповідно до статті 1046 Цивільного кодексу України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з частиною 1 статті 1049 Цивільного кодексу України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з частиною 3 статті 1049 Цивільного кодексу України, позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

В обґрунтування своїх вимог позивач вказує, що укладений між відповідачем 1 та відповідачем 2 договір безпроцентної позики №1706/2 від 17.06.2016 суперечить умовам укладеного між позивачем та відповідачем 1 кредитного договору про надання невідновлювальної кредитної лінії №2/1/2-1/2013/980-КЛ/25 від 09.08.2013, а саме пункту 3.3.9., яким передбачено, що позичальник зобов'язується на період дії договору без попереднього письмового погодження з банком не отримувати кредити в інших фінансових установах, а тому зважаючи, що жодного погодження на укладення відповідачем 1 договору безпроцентної позики від 17.06.2016 позивач не надавав, останній вважає, що даний договір відповідно до ст.ст. 203, 215 Цивільного кодексу України повинен бути визнаний недійсним як такий, що суперечить умовам укладеного між позивачем та відповідачем 1 кредитного договору про надання невідновлювальної кредитної лінії №2/1/2-1/2013/980-КЛ/25 від 09.08.2013, а саме пункту 3.3.9. У зв'язку з викладеним, позивач просить суд визнати недійсним договір безпроцентної позики №1706/2 від 17.06.2016, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "Фінексперт" та Товариством з обмеженою відповідальністю "ДХ Інвест Нерухомість".

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом, 17.06.2016 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Фінексперт" (позикодавець, відповідач 2) та Товариством з обмеженою відповідальністю "ДХ Інвест Нерухомість" (позичальник, відповідач 1) укладено договір №1706/2 безпроцентної позики (далі - Договір позики), відповідно до п. 1.1. якого позикодавець передає у власність позичальнику грошові кошти (позика), а позичальник зобов'язується повернути її позикодавцеві в порядку та у строк, визначені цим договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Частиною 3 ст. 215 Цивільного кодексу України встановлено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Позивач, який не є стороною оспорюваного ним правочину, серед підстав позову вказує на те, що спірний договір безпроцентної позики від 17.06.2016 №1706/2 є таким, що вчинений відповідачем 1 без згоди банку, наявність якої необхідна в силу п. 3.3.9. укладеного між ним та відповідачем 1 договору про надання невідновлювальної кредитної лінії №2/1/2-1/2013/980-КЛ/25 від 09.08.2013, а саме оскільки укладення оспорюваного договору пов'язане з отриманням кредиту в інших фінансових установах та є обтяженням свого майна будь-якими зобов'язаннями.

Як встановлено судом, 09.08.2013 між Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Надра» (банк, позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю «ДХ Інвест Нерухомість» (позичальник, відповідач 1) укладено кредитний договір про надання невідновлювальної кредитної лінії №2/1/2-1/2013/980-КЛ/25, за яким банк надає позичальнику кредитні кошти в межах не відновлювальної кредитної лінії на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання. Зобов'язання банку щодо надання кредитних коштів є відкличним, тобто без попереднього повідомлення позичальника в односторонньому порядку банк може відмовитись від подальшого виконання взятих на себе зобов'язань, в тому числі в разі погіршення фінансового стану позичальника та/або несвоєчасного виконання ним договірних зобов'язань перед банком (копія договору долучена до позову).

Відповідно до п. 3.3.9. Кредитного договору на період дії договору без попереднього письмового погодження з банком позичальник зобов'язаний не отримувати кредити в інших фінансових установах (банківських та небанківських), не здійснювати аваль векселів, поручительств та не обтяжувати своє майно будь-якими зобов'язаннями, не здійснювати відчуження активів, в тому числі шляхом вступу до існуючих/створення/збільшення статутних капіталів підприємств, установ, організацій, їх об'єднань та не змінювати вид (види) своєї основної діяльності, не вчиняти дії по припиненню діяльності позичальника, його реорганізації (злиття, приєднання, поділ, виді, перетворення) і створенню нових юридичних осіб та не вносити зміни до установчих документів, не укладати угоду, за умовами якої позичальник повинен ділити свої прибутки з будь-якою іншою особою, протягом дії цього договору не закривати в банку рахунки в національній та іноземній валюті.

Так, суд зазначає, що умови п. 3.3.9. кредитного договору, а саме щодо обов'язку з утримання позичальника від отримання кредитних коштів у інших фінансових установах та щодо необтяження майна будь-якими зобов'язаннями, власне, виходять за межі правового регулювання кредитного договору, визначених нормами Цивільного кодексу України та певною мірою означають втручання у господарську діяльність суб'єкта господарювання, в той час, коли в силу ст. 44 Господарського кодексу України підприємництво здійснюється на основі: вільного вибору підприємцем видів підприємницької діяльності; самостійного формування підприємцем програми діяльності, вибору постачальників і споживачів продукції, що виробляється, залучення матеріально-технічних, фінансових та інших видів ресурсів, використання яких не обмежено законом, встановлення цін на продукцію та послуги відповідно до закону; вільного найму підприємцем працівників; комерційного розрахунку та власного комерційного ризику; вільного розпорядження прибутком, що залишається у підприємця після сплати податків, зборів та інших платежів, передбачених законом; самостійного здійснення підприємцем зовнішньоекономічної діяльності, використання підприємцем належної йому частки валютної виручки на свій розсуд.

Більше того, як передбачено нормами ст. 67 Господарського кодексу України підприємства вільні у виборі предмета договору, визначенні зобов'язань, інших умов господарських взаємовідносин, що не суперечать законодавству України.

За наведених обставин, обмеження відповідача 1 умовами кредитного договору щодо можливості вчинення ним відповідних правочинів у процесі своєї господарської діяльності поза правовідносин, що виникають за кредитним договором, тобто фактичне обмеження його господарської правосуб'єктності як учасника господарських відносин порушує баланс інтересів сторін та не відповідає загальним засадам добросовісності, справедливості та розумності.

Більше того, суд зазначає, що позивачем в будь-якому разі не надано суду жодних доказів у підтвердження існування обставин, які можуть слугувати підставами для застосування положень п. 3.3.9. кредитного договору (в контексті обов'язку з утримання від укладення кредитних договорів з іншими фінансовими установами та щодо не обтяження майна зобов'язаннями).

Так, за приписами ст. 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансова установа - юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг, а також інші послуги (операції), пов'язані з наданням фінансових послуг, у випадках, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку. До фінансових установ належать банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди і компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо визначених законом, - інші послуги (операції), пов'язані з наданням фінансових послуг. Не є фінансовими установами (не мають статусу фінансової установи) незалежні фінансові посередники, що надають послуги з видачі фінансових гарантій в порядку та на умовах, визначених Митним кодексом України.

Як передбачено п. 2 Положення про Державний реєстр фінансових установ, затвердженого Розпорядженням Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України 28.08.2003 № 41 (у редакції розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 28.11.2013 №4368, Державний реєстр фінансових установ (далі - Реєстр) - система одержання, накопичення, зберігання, захисту, використання та поширення адміністративної інформації (даних) про фінансову установу.

При цьому, п.п. 6-8 даного Положення встановлено, що юридична особа набуває статусу фінансової установи з дати внесення відповідного запису про неї до Реєстру. Датою внесення відповідного запису до Реєстру для набуття юридичною особою статусу фінансової установи є дата прийняття Нацкомфінпослуг рішення про внесення фінансової установи до Реєстру. Документом, що підтверджує статус фінансової установи, є Свідоцтво.8. Фінансова установа має право надавати фінансові послуги після внесення її до Реєстру та отримання Свідоцтва. Якщо відповідно до нормативно-правових актів для надання певної фінансової послуги необхідно мати ліцензію та/або дозвіл, фінансова установа має право на надання такої послуги лише після отримання відповідної ліцензії та/або дозволу.

Суд зазначає, що позивачем не надано доказів, що відповідач 2 як позикодавець за спірним договором позики є фінансовою установою, зокрема позивачем не надано доказів про внесення відповідного запису про відповідача 2 до Державного реєстру фінансових установ та доказів отримання відповідачем 2 свідоцтва.

Так, у судових засіданнях 13.01.2017 та 27.01.2017 представник відповідача 2 підтвердив, що Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінексперт" не є фінансовою установою в розумінні Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».

За наведених обставин, враховуючи, що Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінексперт" не є фінансовою установою в розумінні Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», договір безпроцентної позики від 17.06.2016 №1706/2 є договором позики, а не договором кредиту, оскільки правом надання грошових коштів в якості кредиту в силу ст. 1054 Цивільного кодексу України наділені лише певні суб'єкти - банки чи інші фінансові установи.

Окрім того, за змістом ст. 3 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», обтяженням є право обтяжувача на рухоме майно боржника або обмеження права боржника чи обтяжувача на рухоме майно, що виникає на підставі закону, договору, рішення суду або з інших дій фізичних і юридичних осіб, з якими закон пов'язує виникнення прав і обов'язків щодо рухомого майна.

При цьому, положення норм ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлено, що обтяження - заборона розпоряджатися та/або користуватися нерухомим майном, встановлена законом, актами уповноважених на це органів державної влади, їх посадових осіб або така, що виникла на підставі договору.

Так, під обтяженнями майна слід розуміти обставини, що носять індивідуальний характер та звужують визначені законодавством межі свободи (повноваження) носія суб'єктивного речового права.

За наведених обставин, позивачем не доведено, яким чином укладаючи спірний договір позики, відповідач 1 обтяжує своє майно додатковими зобов'язаннями (в контексті правового підходу до розуміння поняття обтяження майна, визначеного нормами вищезазначеного законодавства).

Так, позивачем не доведено наявність визначених нормами ст. 203 Цивільного кодексу України обставин, що можуть слугувати підставою для визнання договору позики від 17.06.2016 недійсним, більше того положення наведеної статті у взаємозв'язку зі ст. 215 Цивільного кодексу України в будь-якому разі не пов'язують недійсність правочину із обставинами невідповідності його умов умовам іншого договору, які встановлюють певні обмеження щодо однієї зі сторін, пов'язані з її господарською діяльністю.

З огляду на не доведення позивачем обставин, якими обґрунтовані вимоги щодо недійсності договору безпроцентної позики від 17.06.2016 №1706/2, відсутні підстави для визнання його недійсним.

Окрім того, суд зазначає, що частиною 1 статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини 1 статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною 1 статті 1 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Згідно з рішенням Конституційного Суду України № 18-рп/2004 від 01.12.2004 р. під охоронюваними законом інтересами необхідно розуміти прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам. Отже, охоронюваний законом інтерес є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони.

Аналіз наведених вище норм дає підстави для висновку, що підставою для звернення до суду є наявність порушеного права (охоронюваного законом інтересу), і таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які б підтверджували наявність порушення права особи, за захистом якого вона звернулася, чи охоронюваного законом інтересу, є підставою для відмови у задоволенні такого позову.

Аналогічних висновків дійшов Верховний суд України в постанові від 21 жовтня 2015 року у справі №3-649гс15.

Суд зазначає, що позивач, обґрунтовуючи недійсність договору безпроцентної позики від 17.06.2016 №1706/2, вказує на невідповідність самого факту укладення цього договору як такого, що суперечить умовам кредитного договору, що встановлює певні обмеження позичальника.

В той же час, позивачем не доведено, яким чином укладення відповідачами договору позики порушує права позивача, який стороною оспорюваного ним договору не є, в тому числі, яким чином договір позики зачіпає інтереси позивача як кредитодавця за кредитним договором.

Згідно з ч. 1 статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ч. 1 статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Положеннями статті 34 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Статтею 43 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

За наведених обставин, у зв'язку з недоведеністю викладених у позові доводів, вимоги Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Надра" до Товариства з обмеженою відповідальністю "ДХ Інвест Нерухомість" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінексперт" про визнання договору безпроцентної позики від 17.06.2016 №1706/2 недійсним не підлягають задоволенню.

Відповідно до вимог ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, у зв'язку відмовою в позові, судові витрати покладаються на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 43, 49, 82, 82-1, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У позові відмовити.

Відповідно до частини 5 статті 85 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного господарського суду шляхом подання, протягом 10 днів з дня складання повного рішення, апеляційної скарги через Господарський суд міста Києва.

Повне рішення складено: 02.02.2017

Суддя І.М. Отрош