РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 січня 2017 року Справа № 918/1249/16

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Бучинська Г.Б., суддя Мельник О.В. , суддя Дужич С.П.

при секретарі судового засідання Максютинська Д.В

за участю представників сторін:

позивача: Сопрук В.М., довіреність №10-11 від 08.11.2016р.,

відповідача: ОСОБА_2, довіреність б/н від 08.11.2016р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Ренесанс-Д" на рішення господарського суду Рівненської області від 19.12.16р. у справі № 918/1249/16 (суддя Войтюк В.Р.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Ренесанс-Д"

до відповідача Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4

про визнання недійсним умови договору

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Ренесанс-Д" (далі - Позивач) звернулося звернулося до господарського суду Рівненської області з позовною заявою (а.с. 2-5) до фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 (надалі - Відповідач) про визнання недійсним п.5.3 договору суборенди нежитлового приміщення від 01.12.2015.

Рішенням господарського суду Рівненськоїї області від 19.12.2016 р.у задоволенні позовних вимог у справі № 918-1249/16 відмовлено (а.с.53-56).

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що право орендаря на дострокове розірвання договору за власною ініціативою передбачене пунктом 5.3. договору і відповідає положенням статей 291, 188 ГК України та ст. 525 ЦК України, згідно положень яких право на односторонню відмову від зобов'язання може бути передбачене умовами договору.

Не погоджуючись із рішенням господарського суду Рівненської області від 19.12.2016 у справі №918/1249/16, позивач подав апеляційну скаргу (а.с. 62-64), в якій просить рішення місцевого господарського суду від 19.12.2016 у справі №918/1249/16 скасувати, прийняти нове рішення, яким задоволити позовні вимоги.

В апеляційній скарзі позивач посилається на ту обставину, що господарський суд Рівненської області при винесенні рішення прийшов до неправильних висновків, а оскаржуване рішення винесено з порушенням норм матеріального та процесуального права, судом не враховані всі фактичні обставини справи, не в повному обсязі з"ясовано та досліджено всі матеріали в їх сукупності.

Зокрема, апелянт вказує, що відповідно до статті 291 Господарського кодексу України, одностороння відмова від договору оренди не допускається, а тому визначення в договорі такої умови є порушенням норм чинного законодавства, що і є підставою для визнання договору в цій частині недійсним.

Крім того, судом при прийнятті рішення передчасно взято до уваги лист Відповідача від 15.09.2016 як беззаперечний доказ здійснення ним волевиявлення щодо розірвання спірного договору. Так, відповідачем не надано доказу направлення поштою саме цього листа, тобто опису вкладення у цінний лист, натомість долучено до матеріалів справи фіскальний чек поштового відділення та повідомлення про вручення поштового повідомлення.

Ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду від 03.01.2017р. прийнято апеляційну скаргу до провадження, справу призначено до слухання на 25 січня 2017 року на 10 год. 20 хвилин (а.с. 61).

23.01.2017 до Рівненського апеляційного господарського суду через канцелярію суду на виконання вищевказаної ухвали надійшов відзив відповідача на апеляційну скаргу, в якій останній заперечує її вимоги та вказує, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, передбачених частинами першою-третьою, п"ятою та шостою статті 203 ЦК України. Однак, позивач не навів таких підстав під час розгляду справи.

Крім того, позивач у відзиві посилається на те, що право орендаря на дострокове розірвання договору передбачено пунктом 5.3 договору та відповідає положеннням статей 291, 188 ГК України та ст. 525 ЦК України.

У судовому засіданні, яке відбулось 25 січня 2017 року, представник позивача підтримав вимоги апеляційної скарги з підстав, наведених у ній та просив скасувати рішення господарського суду Рівненської області від 19.12.2016р. у даній справі та постановити нове, яким позовні вимоги задоволити.

Представник відповідача заперечив вимоги апеляційної скарги з підстав, зазначених у відзиві, просив рішення господарського суду Рівненської області від 19.12.2016 залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Відповідно до ч. 2 ст. 101 ГПК України, апеляційний суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Рівненський апеляційний господарський суд, заслухавши пояснення представника позивача та відповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, відзив на апеляційну скаргу, дослідивши наявні матеріали справи, перевіривши повноту встановлення обставин справи та їх юридичну оцінку, проаналізувавши правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права, дійшов до висновку, що рішення господарського суду Рівненської області від 19.12.2016р. слід залишити в силі, апеляційну скаргу позивача - залишити без задоволення. При цьому апеляційний господарський суд виходив з такого.

01 грудня 2015 року між Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 (орендар, відповідач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Ренесанс-Д" (суборендар, позивач) було укладено договір суборенди нежитлового приміщення, відповідно до предмету якого орендар передає, а суборендар бере в строкове платне користування нежитлове приміщення Пасаж "ІНФОРМАЦІЯ_1". Об'єкт оренди розташований за адресою АДРЕСА_1, площею 70 кв.м. (згідно додатку №1), що перебуває у власності ППФ "Альянс-Вест" на підставі свідоцтва про право власності НОМЕР_1 від 15 квітня 2010 року.

Пунктом 5.2 договору визначено, що договір иоже бути достроково розірваний за ініціативою орендаря, якщо суборендар не сплачує орендну плату більше двох місяців поспіль.

Пунктом 5.3 договору передбачено, що орендар може достроково розірвати цей договір за власною ініціативою, про це рішення він зобов'язаний письмово повідомити суборендаря, при цьому дія договору вважається припиненою через 30 календарних днів після отримання суборендарем такого повідомлення. Вартість проведеного за рахунок суборендаря ремонту при цьому не відшкодовується.

У відповідності з п. 3.2 договору, орендна плата сплачується у національній валюті України незалежно від господарської діяльності суборендаря щомісячно до десятого числа поточного місяця.

15.09.2016р. відповідач на підставі пунктів 3.2, 5.3 договору надіслав позивачу лист-повідомлення про розірвання договору суборенди нежитлового приміщення від 01 грудня 2015 року .

Предметом даного спору є визнання недійсним п. 5.3 договору суборенди від 01.12.2015р. як такого, що суперечить нормам чинного законодавства, зокрема ст. 291 ГК України.

Розглядаючи позовні вимоги, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до положень статті частини 1 статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Статтею 207 Господарського кодексу України встановлено, що господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Недійсною може бути визнано також нікчемну умову господарського зобов'язання, яка самостійно або в поєднанні з іншими умовами зобов'язання порушує права та законні інтереси другої сторони або третіх осіб.

У відповідності до статті 1 Господарського кодексу України до предмета його регулювання відносить господарські відносини, що виникають у процесі організації та здійснення господарської діяльності між суб'єктами господарювання, а також між цими суб'єктами та іншими учасниками відносин у сфері господарювання.

Цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності учасників (ч. 1 ст. 1 Цивільного кодексу України).

Ч. 2 ст. 9 ЦК визначено, що законом можуть бути передбачені особливості регулювання майнових відносин у сфері господарювання.

Згідно з ч. 6 ст. 283 ГК України до відносин оренди застосовуються положення ЦК з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

У відповідності до ч. 1 ст. 291 ГК України одностороння відмова від договору оренди не допускається.

Водночас ч. 3 даної статті визначено, що договір оренди може бути розірваний за згодою сторін. На вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірваний з підстав, передбачених Цивільним кодексом України для розірвання договору найму, в порядку, встановленому статтею 188 цього Кодексу.

У відповідності до ст. 188 ГК України, зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не встановлено договором або законом.

Отже нормами ГК України передбачено право визначити у договорі умову щодо його розірвання на вимогу однієї зі сторін господарського зобов"язання.

Принцип свободи договору належить до загальних засад цивільного законодавства, закріплених у ст. 3 ЦК України, та є одним із принципів здійснення суб'єктивних цивільних прав. За змістом статей 6, 627 ЦК України даний принцип визначають як закріплену в законі загальну засаду, що встановлює для суб'єктів договірних відносин свободу укладення договору, свободу вибору виду укладеного договору, свободу вибору контрагента та свободу визначення умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обігу, вимог розумності та справедливості.

Проаналізувавши норми законодавства, що регулюють спірні правовідносини, колегія суддів вважає, що право орендаря на дострокове розірвання договору за власною ініціативою, передбачене пуктом 5.3 договору, відповідає положеннням ст.ст. 188, 291 ГК України та ст. 525 ЦК України, згідно яких право на одностороннє розірвання договору може бути передбачене його умовами.

При цьому колегія суддів зазначає, що підстави одностороннього розірвання господарського зобов"язання за ініціативою орендаря сторони визначили п. 5.2 даного договору (несплата орендної плати більше двох місяців поспіль), чим дотримали принцип розумності.

Крім того, відносини піднайму регулюються ст. 774 ЦК України і мають похідний, залежний від відносин найму, характер. Тобто, умови договору піднайму залежать від умов договору найму, а права і обов"язки за договором піднайму повинні відповідати змісту договору найму.

Пунктом 5.3 договору оренди (а.с. 28-31) від 26.11.2015р., укладеним між ППФ "Альянс-Вест" (як орендодавцем) та ФОП ОСОБА_4 (як орендарем) передбачено право орендодавця достроково розірвати цей договір за власною ініціативою з підстав порушення зобов"язань зі сплати орендної плати, у зв"язку з чим суд робить висновок, що умови договору суборенди відповідають умовам договору оренди.

Наявна в матеріалах справи копія повідомлення відповідача про розірвання договору суборенди з підстави неналежного виконання п. 3.2 договору (а.с. 46), на думку суду, не може вважатися доказом у даному спорі щодо визнання недійсним умови договору, оскільки підтверджує обставини, що виникли під час його дії та виконання зобов"язань.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що порушень вимог законодавства при укладенні договору сторонами не допущено, підписуючи договір, позивач усвідомлював та бажав настанння наслідків виникнення прав та обов"язків за ним та не заперечував наявність права іншої сторони достроково розірвати договір за власною ініціативою, оскільки будь-яких зауважень до укладення договору суборенди позивачем не висувались, спори щодо укладення між сторонами відсутні. Відтак, підстави для визнання пункту 5.3 договору суборенди недійсним відсутні, позивачем не обґрунтовано обставин порушення положень статті 203 ЦК України при укладенні договору суборенди нежитлового приміщення від 01 грудня 2015 року, а тому в задоволенні позову слід відмовити.

Згідно зі статтею 43 ГПК України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Статтями 32, 33, 34 ГПК України визначено, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

В силу вимог статті 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Таким чином, колегія суддів вважає посилання скаржника, викладені в апеляційній скарзі, безпідставними, документально необґрунтованими, такими, що належним чином досліджені судом першої інстанції при розгляді спору. Відтак, скаржник, в порушення вимог ст.ст. 33, 34 ГПК України, не довів тих обставин, на які він посилався як на підставу для задоволення позовних вимог.

Судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно з'ясував обставини справи і дав їм правильну юридичну оцінку. Порушень чи неправильного застосування норм матеріального чи процесуального права при розгляді спору судом першої інстанції, судовою колегією не встановлено, тому мотиви, з яких подана апеляційна скарга, не можуть бути підставою для скасування прийнятого у справі рішення, а наведені в ній доводи не спростовують висновків суду.

Витрати по сплаті судового збору за розгляд апеляційної скарги покладаються на апелянта.

Керуючись ст. ст. 49, 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Ренесанс-Д" від 26.12.16р. на рішення господарського суду Рівненської області від 19 грудня 2016 року залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Рівненської області від 19 грудня 2016 року у справі №918/1249/16 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

Справу №918/1249/16 повернути господарському суду Рівненської області.

Головуючий суддя Бучинська Г.Б.

Суддя Мельник О.В.

Суддя Дужич С.П.