РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.01.2017Справа №910/20725/16
За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ПАРАЛЛЕЛЬ-М ЛТД"

До Товариства з обмеженою відповідальністю "ЗЕРНОТРАНС"

Про стягнення 7 902 434,33 грн.

Суддя Лиськов М.О.

від позивача: Сагач М.В. (дов. № 6 від 18.01.2017)

від відповідача Животовська І.М. (дов. від 10.09.2016)

В судовому засіданні 25.01.2017 відповідно до положень ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

14.11.2016 до канцелярії Господарського суду м. Києва надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю "ПАРАЛЛЕЛЬ-М ЛТД" (надалі - позивач) до Товариства з обмеженою відповідальністю "ЗЕРНОТРАНС" (надалі - відповідач) про стягнення 7 902 434,33 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.11.2016 прийнято позовну заяву до розгляду та порушено провадження по справі № 910/20779/16, розгляд справи призначено на 30.11.2016.

В судове засідання, призначене на 30.11.2016, представник позивача не з'явився, причин не явки суд не повідомив, хоча про час та місце розгляду справи, був належним чином повідомлений.

В судове засідання, призначене на 30.11.2016, представник відповідача не з'явився, однак через канцелярію суду подав клопотання про відкладення розгляду справи.

30.11.2016 ухвалою суду відкладено розгляд справи на 14.12.2016.

14.12.2016 в судовому засіданні оголошено перерву до 26.12.2016.

В судове засідання, призначене на 26.12.2016, представники відповідача з'явились та заявили клопотання про відкладення розгляду справи.

В судове засідання, призначене на 26.12.2016, представник позивача не з'явився, однак через канцелярію суду подав клопотання про відкладення розгляду справи та продовження строку розгляду справи.

26.12.2016 ухвалою суду розгляд справи відкладено на 25.01.2017.

В судове засідання, призначене на 25.01.2017, з'явились представники сторін.

Представник позивача з'явився та надав заяву про зменшення позовних вимог. Вказана заява обґрунтована тим, що відповідачем частково сплачено суму боргу.

Суд здійснює подальший розгляд справи з урахуванням вказаної заяви.

Представник відповідача в судовому засіданні визнав суму осново боргу, проти задоволення інфляційних втрат та трьох відсотків річних заперечував.

Крім того, позивач подав заяву про забезпечення позову, відповідно до якої просить суд накласти арешт на грошові кошти та майно, що належить відповідачу на праві власності.

Відповідно до статті 66 Господарського процесуального кодексу України господарський суд за заявою сторони, прокурора чи його заступника, який подав позов, або з своєї ініціативи має право вжити передбачених статтею 67 цього Кодексу заходів до забезпечення позову. Забезпечення позову допускається в будь-якій стадії провадження у справі, якщо невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення господарського суду.

Разом з тим, умовою застосування заходів до забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що грошові кошти, які є у відповідача на момент пред'явлення позову до нього, можуть зникнути, зменшитись за кількістю на момент виконання рішення. При цьому в заяві про вжиття заходів забезпечення позову має міститись мотивований висновок про те, як невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення господарського суду.

Проаналізувавши вищезазначену заяву та заслухавши пояснення представника позивача, суд визнав заяву позивача такою, що не підлягає задоволенню, оскільки позивачем не обґрунтовано належним чином те, що невжиття заходів до забезпечення позову ускладнить чи зробить неможливим виконання рішення суду.

У судових засіданнях складалися протоколи згідно статті 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Клопотання щодо фіксації судового процесу учасниками процесу не заявлялось, у зв'язку з чим, розгляд справи здійснювався без застосуванням засобів технічної фіксації судового процесу у відповідності до статті 811 Господарського процесуального кодексу України.

Зважаючи на достатність в матеріалах справи доказів, необхідних для повного та об'єктивного вирішення справи, розгляд справи відбувся з урахуванням положень ст. 75 Господарського процесуального кодексу України за наявними у справі матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, суд, -

ВСТАНОВИВ:

01.01.2014 між Товариством з обмеженою відповідальністю "ПАРАЛЛЕЛЬ-М ЛТД" (постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "ЗЕРНОТРАНС" (покупець) було укладено Договір купівлі-продажу нафтопродуктів та надання послуг № 00967/14-ЛС.

Відповідно до п.1.1. Договору Продавець передає у власність, а Покупець приймає й зобов'язується оплатити паливо у строкий на умовах, встановлених даним Договором.

За своєю правовою природою правовідносини, що виникли між сторонами є договором поставки.

Відповідно до ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з ч. 1 ст. 673 Цивільного кодексу України продавець повинен передати покупцеві товар, якість якого відповідає умовам договору купівлі-продажу.

Покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару (ч. 1 ст. 692 названого кодексу).

На виконання умов Договору, в період з 31.01.2014 по 30.09.2014 Позивач поставив Продукцію Відповідачеві на загальну суму 42 121 784,74 грн., що підтверджується видатковими накладними (належним чином засвідчені копії містяться в матеріалах справи).

Разом з тим, на момент розгляду позову (25.01.2017) відповідач не здійснив оплату товару взагалі. Під час розгляду справи відповідачем було частково сплачено суму основного боргу, а отже заборгованість Відповідача перед Позивачем становить 3 496 802,88 грн.

Частиною 1 статті 509 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

У відповідності до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог -відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 193 Господарського кодексу України передбачено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином та відповідно до закону, інших правових актів, договору.

Статтею 193 Господарського кодексу України передбачено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання -відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Договір, відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, є обов'язковим для виконання сторонами.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України).

Як вбачається з матеріалів справи, свого обов'язку щодо поставки товару відповідачем не виконано, внаслідок чого в останнього утворилась заборгованість у розмірі 3 496 802,88 грн.

Крім того відповідачем визнано суму основного боргу на суму 3 496 802, 88 грн., про що зазначив у своєму відзиві.

Позивач на підставі п. 2 ст. 625 Цивільного Кодексу України просить суд стягнути з відповідача на свою користь 352 542,97 грн. 3відсотків річних та 3 553 088, 48 грн. інфляційних втрат.

Згідно ст. 229 Господарського кодексу України та ст.625 Цивільного Кодексу України, за прострочення виконання грошового зобов'язання настає відповідальність у вигляді сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також сплати трьох процентів річних від простроченої суми.

Оскільки вимоги позивача щодо стягнення з відповідача індексу інфляції нарахованого на суму боргу та 3 % річних ґрунтуються на законі (п. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України), а відповідач є таким що прострочив виконання грошового зобов'язання, позовні вимоги позивача в частині стягнення 3 % річних та індексу інфляції нарахованого на суму боргу підлягають задоволенню відповідно до наведеного в позовній заяві розрахунку. При здійсненні перевірки розрахунку 3% річних та індексу інфляції, нарахованих позивачем, судом встановлено, що ним правильно здійснено вказаний розрахунок.

Відповідач заперечуючи проти стягнення з нього 3 відсотків річних та інфляційних втрат зазначає наступне.

Постановою Пленуму ВГСУ від 29.04.2013р. п. 3.17.4. зазначено, що вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (пункт З статті 83 ГПК), господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Враховуючи той факт, що Позивач частково виконував свої зобов'язання, сплачуючи кошти (як до моменту виникнення АТО, так і під час АТО), а наслідки порушення повного його виконання викгіикані форс-мажором, то нарахування 3 % річних та інфляційних витрат викликані саме неможливістю сплатити заборгованість.

Разом з тим, суд звертає увагу позивача, що в ст.. 83 Господарського процесуального кодексу мова йде саме про штрафні санкції, однак інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Таким чином, суд не може зменшити розмір інфляційних втрат та 3 відсотків річних на підставі зазначеної ст. 83 Господарського процесуального кодексу.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача.

Виходячи з вищенаведеного та керуючись ст. ст. 4, 49, 75, ст.-ст. 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги - задовольнити.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "ЗЕРНОТРАНС" (01021, м. Київ, Печерський узвіз, будинок 13, офіс 23; ідентифікаційний код 31547032) на користь товариства з обмеженою відповідальністю "ПАРАЛЛЕЛЬ-М ЛТД" (69091, Запорізька обл., м. Запоріжжя, Орджонікідзевський район, бульвар Шевченка, буд. 71-А, кімната 901; ідентифікаційний код 24316073) основну заборгованість в сумі 3 496 802 грн. 88 коп.; три проценти річних в сумі 352 542 грн. 97 коп.; втрати від інфляцій в сумі 3 553 088 грн. 48 коп.; витрати по сплаті судового збору в сумі 110 586 грн. 51 коп.

3. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення складено 31.01.2017

Суддя М.О. Лиськов