КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" січня 2017 р. Справа№ 910/7116/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Яковлєва М.Л.

суддів: Отрюха Б.В.

Разіної Т.І.

секретар судового засідання - Пугачова А.С.

за участю представників сторін: згідно протоколу судового засідання від 26.01.2017 року по справі №910/7116/16 (в матеріалах справи).

Розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

на рішення Господарського суду міста Києва від 09.06.2016р.

у справі №910/7116/16 (суддя Ковтун С.А.)

за позовом Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

до 1.Товариства з обмеженою відповідальністю "Тутковський інтегровані рішення", 2.Товариства з обмеженою відповідальністю "Каппромбуд"

про визнання недійсним договору відступлення права вимоги від 16.06.2015р.

ВСТАНОВИВ:

В квітні 2016 року Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (далі-позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Тутковський інтегровані рішення" (далі-відповідач 1) та Товариства з обмеженою відповідальністю "Каппромбуд" (далі-відповідач 2) про визнання недійсним договору відступлення права вимоги від 16.06.2015р., укладеного між відповідачами.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач посилається на те, що:

- під час укладення договору відступлення права вимоги від 16.06.2015р. сторони порушили приписи ч.1 ст.656 Цивільного кодексу України, оскільки предметом договору уступки було неіснуюче право вимоги, так як на дату укладення договору у первісного кредитора були відсутні майнові права;

- відсутність на момент продажу у первісного кредитора майнових прав до позивача свідчить про порушення вимоги ст.658 Цивільного кодексу України;

- всупереч ст. 664 Цивільного кодексу України між первісним та новим кредитором не було досягнуто згоди щодо моменту виконання обов'язку передати майнові права;

- при укладенні договору відступлення права вимоги від 16.06.2015р. сторони не узгодили ціну;

- у виконавчого органу відповідача 2 не було необхідного обсягу цивільної дієздатності.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 09.06.2016р. у справі №910/7116/16 в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішення суду першої інстанції від 09.06.2016р., позивач звернувся з апеляційної скаргою до Київського апеляційного господарського суду, в якій просить зазначене рішення суду скасувати та прийняти нове, в яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись на невідповідність висновків, викладених в оскаржуваному рішенні суду, обставинам справи; на порушення норм матеріального та процесуального права.

Відповідачем 1 подано відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду - без змін.

Відповідач 2 не скористався своїм правом згідно ч. 1 ст. 96 ГПК України та не надав суду відзив на апеляційну скаргу, що згідно ч. 2 ст. 96 ГПК не перешкоджає перегляду оскаржуваного рішення суду першої інстанції.

Учасники процесу були належним чином повідомлені про час та місце судового засідання, про що свідчать наявні в матеріалах справи докази. Однак, відповідач 2 наданим йому процесуальним правом не скористався та в судове засідання не з'явився, своїх повноважних представників не направив, про причини своєї неявки суд не повідомив.

Вислухавши думку представника позивача та відповідача 1 та враховуючи те, що матеріали справи містять докази повідомлення учасників судового процесу про дату, час та місце судового засідання з розгляду апеляційної скарги та те, що неявка зазначеного вище представника не перешкоджає всебічному, повному та об'єктивному розгляду всіх обставин справи, судова колегія вважає за можливе розглянути подану апеляційну скаргу за відсутністю останнього.

26.01.2016р. представник позивача подав через канцелярію суду клопотання про зупинення провадження у даній справі до закінчення розгляду Господарським судом міста Києва справи №901/9326/16.

В обґрунтування даного клопотання позивач посилається на те, що справи №910/7116/16 та №910/9326/16 є пов'язаними та рішення щодо визнання недійсним договору від 16.06.2015р. відступлення права вимоги за договором №415-04 від 30.10.2012р. про закупівлю послуг у справі №910/9326/16 буде мати преюдиційне значення підчас розгляду даної справи.

Розглянувши в судовому засіданні дане клопотання та заслухавши представників сторін, судова колегія дійшла до висновку, що воно не підлягає задоволенню, оскільки зазначені позивачем обставини не впливають на самостійне встановлення при розгляді даної справи наявності чи відсутності обставин, з якими позивач пов'язує необхідність визнання спірного договору, і в залежності від встановленого вирішити цей спір. Крім того, зазначені обставини для зупинення провадження не впливають на збирання та оцінку доказів у даній справі.

Згідно із ч.1 ст. 99 ГПК України в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі.

У відповідності до ст.101 ГПК України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі. В апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Судова колегія, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву, заслухавши пояснення представників сторін, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення суду, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення суду першої інстанції не підлягає скасуванню чи зміні з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, 30.10.2012р. між позивачем, як замовником, та відповідачем 2, як виконавцем, було укладено договір №415-04 про закупівлю робіт (далі - Договір №415-04), предметом якого є виконання останнім у 2012 році робіт зі створення інтегральної моделі розподілу вертикальних швидкостей сейсмічних хвиль в центральній частині Дніпровсько-Донецької западини у 2012 році.

За умови Договору №415-04 (п.3.1) загальна вартість робіт становить 20 190 000,00 грн.

16.06.2015р. між відповідачем 2, як первісним кредитором, та ТОВ «Надра Інтегровані Рішення» (правонаступником якого є відповідач 1), як новим кредитором, був укладений договір відступлення права вимоги (далі - Договір), предметом якого є передача первісним кредитором новому кредитору всіх своїх прав за Договором № 415-04.

Зокрема, як зазначено у п.1.1 Договору, первісний кредитор передає свої права (відступає право вимоги), а новий кредитор набуває права первісного кредитора по договору № 415-04 від 30 жовтня 2012 про закупівлю робіт. На момент укладення Договору відступлене право визначили у розмірі 14 917 500 грн.

При цьому, згідно із п.2.1 Договору відступлення права вимоги здійснюється без компенсації первісному кредитору вартості заборгованості, права вимоги якої відступаються.

Відповідно до п. 4.2 Договору новий кредитор приймає зобов'язання письмово повідомити боржника про заміну кредитора у зобов'язанні (набуття права вимоги) по основному договору.

Як вбачається із матеріалів справи, відповідач 1 (новий кредитор) на адресу позивача (боржник) направив вимогу про погашення заборгованості № 02/07/2 від 02.07.2015р., в якій повідомив боржника, що між відповідачами укладено договір про відступлення права вимоги від 16.06.2015р.

Статтею 512 Цивільного кодексу України встановлено, що кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

У відповідності до ст.513 Цивільного кодексу України правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 514 ЦК України).

Згідно із ч.1 ст.516 Цивільного кодексу України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу закріплено статтею 16 вказаного Кодексу.

Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається з двох елементів: предмету і підстави позову.

Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою позову є факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу (при цьому підстави позову визначає позивач при зверненні до суду першої інстанції).

Відповідно до ч.1 ст.202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені ст. 203 Цивільного кодексу України, відповідно до якої:

- зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства;

- особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності;

- волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі;

- правочин має вчинятися у формі, встановленій законом;

- правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК України).

Відповідно до ч.1 та 3 ст.215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Отже, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб'єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Відповідно до п.2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013р. "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" правочин може бути визнаний недійсним з підстав, передбачених законом. Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Відповідно до ст.ст.215 та 216 Цивільного кодексу України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

За приписами ч.1 ст.207 Господарського кодексу України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

За змістом постанови №9 від 06.11.2009р. Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

За умовами п.1.1 спірного Договору предметом є відступлення права вимоги первісним кредитором новому кредитору, що виникло на підставі договору №415-04. При цьому згідно п.2.1 Договору відступлення права вимоги здійснюється без компенсації первісному кредитору вартості заборгованості, права вимоги якої відступаються. Крім того, в п.2.2 Договору прямо зазначено, що цей договір є договором відступлення (переуступки) права вимоги та не є договором купівлі-продажу права вимоги, тобто сторони договору зробили окреме застереження щодо правової природи оспорюваного договору, що виключає можливість застосування до нього норм цивільного законодавства про купівлю-продаж, зокрема, ст.656 Цивільного кодексу України.

За змістом п.1.2 Договору правами для цілей відповідного договору розуміються усі існуючі права вимоги кредитора боржника, у обсязі та на умовах, що існують на момент відступлення, у т.ч. права вимоги грошових та інших зобов'язань по основному договору. Також, відповідно до п.1.3 Договору на дату його підписання відступлене право вимоги складає 14 917 500 грн.

Як свідчать умови Договору та матеріали справи, відповідачі дійшли згоди щодо обсягу прав вимоги, які відступаються, і така домовленість відповідає положенням ст. 514 Цивільного кодексу України

Щодо наявності у позивача права на звернення до суду з даним позовом на захист суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, судова колегія зазначає на наступне.

При вирішенні спору про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи ст.ст. 3,15,16 Цивільного кодексу України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину і має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушено цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 01.06.2016 року у справі № 920/1771/14.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 01.12.2004 року № 18-рп/2004 поняття "охоронюваний законом інтерес", що вживається в законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і Закону України суспільним інтересом, справедливості, добросовісності, розумності та іншими загально правовим засадам.

ПАТ "НАК "Нафтогаз України" звертаючись до суду, як позивач із даним позовом та вимагаючи визнати недійсним договір про відступлення права вимоги від 16.06.2015р., не будучи його стороною, зобов'язаний довести, яким чином оспорюваний ним договір порушує (зачіпає) його права та законні інтереси, а суд, в свою чергу, повинен перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, і в залежності від встановленого вирішити витання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача.

Таким чином, порушення або оспорювання прав та інтересів особи, яка звертається до суду за їх захистом, є обов'язковим для здійснення захисту такої особи.

Аналізуючи вищезазначене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, оскільки однією з обов'язкових умов визнання договору недійсним є порушення у зв'язку з його укладенням прав та охоронюваних законом інтересів позивача, якщо за результатами розгляду справи факту такого порушення не встановлено, а позивач посилається на формальне порушення закону, у суду немає правових підстав для задоволення позову.

До такого висновку прийшов Верховний суд України в постанові у справі №6-94цс13 від 25.12.2013 р.

Разом з тим, позивач, який не є стороною оспорюваного правочину, не обґрунтовує, які його права та законні інтереси порушуються цим правочином. Посилання позивача на те, що укладений відповідачами оспорюваний правочин спрямований на ухилення від виконання первісним кредитором своїх зобов'язань перед позивачем за іншими правочинами, судова колегія вважає необґрунтованими, оскільки в даному випадку предметом розгляду є оспорюваний правочин, право вимоги за яким перейшло до відповідача 1, а не будь-які інші правочини.

Відносно твердження позивача про відсутність необхідного обсягу цивільної дієздатності у директора відповідача 2 Яковлевої В.В. на укладення спірного договору, судова колегія зазначає наступне.

Частиною 1 статті 92 Цивільного кодексу України зазначено, що юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. У відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження.

Статтею 145 Цивільного кодексу України зазначено, що вищим органом товариства з обмеженою відповідальністю є загальні збори його учасників. У товаристві з обмеженою відповідальністю створюється виконавчий орган (колегіальний або одноособовий), який здійснює поточне керівництво його діяльністю і є підзвітним загальним зборам його учасників. Виконавчий орган товариства може бути обраний також і не зі складу учасників товариства. Компетенція виконавчого органу товариства з обмеженою відповідальністю, порядок ухвалення ним рішень і порядок вчинення дій від імені товариства встановлюються цим Кодексом, іншим законом і статутом товариства.

Відповідно до ч.3 ст.237 Цивільного кодексу України представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Частиною 2 статті 207 Цивільного кодексу України зазначено, що правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

У товаристві з обмеженою відповідальністю створюється виконавчий орган (колегіальний або одноособовий), який здійснює поточне керівництво його діяльністю і є підзвітним загальним зборам його учасників. Компетенція виконавчого органу товариства з обмеженою відповідальністю, порядок ухвалення ним рішень і порядок вчинення дій від імені товариства встановлюються цим Кодексом, іншим законом і статутом товариства. (ч. 2, 3 ст. 145 ЦК України).

За змістом п.3 ст. 92 Цивільного кодексу України орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень.

В пункті 3.5 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" вказується, що цими нормами передбачено не укладення договорів, а їх затвердження. Тому, якщо господарським судом буде з'ясовано, що статутом товариства з обмеженою відповідальністю право виконавчого органу цього товариства на укладення договору не обмежено, тобто такий орган уклав договір без порушення наданих йому повноважень, то сам лише факт не затвердження договору після його підписання не може бути підставою для визнання договору недійсним.

Враховуючи викладені вище правові приписи та оскільки відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних та фізичних осіб підприємців будь-яких обмежень повноважень директора товариства, зокрема, і щодо укладання угод від імені ТОВ "Кампромбуд" в межах наданих статутом не встановлено, судова колегія прийшла до висновку, що директор відповідача 2 Яковлева В.В. мала повноваження для підпису спірного договору зі сторони ТОВ "Капромбуд", оскільки відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних та фізичних осіб підприємців (а.с. 66 том 1) будь-яких обмежень повноважень директора товариства, зокрема, і щодо укладання угод від імені ТОВ "Кампромбуд" в межах наданих статутом не встановлено.

Стосовно посилань позивача на те, що оспорюваний Договір є договором факторингу, а жоден з відповідачів не є фінансовою установою, а тому підлягає визнанню не дійсним, судова колегія зазначає наступне.

Для правильного вирішення спору необхідно з'ясувати правову природу оспорюваного Договору.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 512 Цивільного кодексу України, кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

У відповідності до положень ст.516 Цивільного кодексу України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника.

З частини 1 статті 1077 Цивільного кодексу України вбачається, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату, а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов'язання клієнта перед фактором.

Відмінності між правовими інститутами відступлення права вимоги (цесії) та факторингом (фінансуванням під відступлення права грошової вимоги) полягає у наступному.

Цесія це сам факт заміни особи в зобов'язанні, що складається в силу укладення відповідної угоди купівлі-продажу, міни чи дарування прав, що випливають із зобов'язання.

Цесією є безпосередній правовий результат угоди про передачу права вимоги. Отже, виходячи з вищевикладеного, відступлення права вимоги (цесія) це угода (правочин) в наслідок якої відбувається заміна особи на активній стороні зобов'язання із збереженням всіх інших елементів зобов'язального правовідношення. Цесія -це наступництво цесіонарія в праві цедента.

Натомість значення фінансування під відступлення грошової вимоги полягає в тому, що клієнт не чекаючи настання строку платежу свого боржника, отримує ці кошти від фінансового агента. Тим самим клієнту надається можливість використати отримані кошти на свої потреби, виграючи в часі.

Зацікавленість фінансового агента в даному Договорі проявляється в тому, що він фінансує клієнта, отримуючи за це винагороду.

Під факторингом, як правило, розуміється продаж недокументованої, тобто не закріпленої в цінному папері, дебіторської заборгованості з метою фінансування чи іншої мети.

Згідно із ч.1 ст. 1073 Цивільного кодексу України, охоплює широке коло договорів, які опосередковують перехід права вимоги. Визначення договору фінансування під уступку права грошової вимоги сформульовано так, щоб він охоплював достатньо широке коло відносин, пов'язаних з даним видом фінансових угод. Критерієм для їх об'єднання можна визначити мету отримання фінансування. Передача права вимоги в рамках договору фінансування носить допоміжний характер, а передача відповідної суми грошей - основний.

Крім того, таку ж правову позицію висловив Верховний Суд України у Постанові Судової палати у господарських справах Верховного Суду України від 10.07.2007 у справі 26/347-06-6531, в якій зазначено, що договір факторингу спрямований на фінансування однією стороною іншої сторони шляхом передачі її у розпорядження визначеної суми грошових коштів. Зазначена послуга за договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому сама грошова вимога, передана клієнтом фактору, не може розглядатися як плата за надану останнім фінансову послугу.

З умов оспорюваного Договору вбачається, що він не передбачає надання послуг з фінансування під відступлення права грошової вимоги. Також, не передбачає жодних платежів новим кредитором на користь первісного кредитора.

З урахуванням зазначених норм права та встановлених обставин судова колегія дійшла до висновку про те, що оспорюваний Договір є договором відступлення права вимоги, а не договором факторингу, що зумовлює відсутність передбачених статтями 203, 215 Цивільного кодексу України підстав для визнання цього договору недійсним.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 06.07.2015р. у справі №6-301цс15.

Доводи позивача про те, що факт укладення спірного Договору права вимоги спрямований на ухилення первісним кредитором - другим відповідачем, від виконання ним своїх обов'язків перед позивачем за іншими правочинами, не підтверджені доказами у справі. Крім цього, судова колегія зазначає, що предметом доказування у даній справі є відносини, які виникли між сторонами при укладенні договору відступлення права вимоги за договором №415, тоді як посилання позивача про недослідження судом першої інстанції в цілому правовідносин, що склались між сторонами, зокрема, щодо інших правочинів, не приймається судом апеляційної інстанції, оскільки такі правовідносини не є предметом доказування у даній справі.

Стосовно посилання позивача на те, що судом першої інстанції не було надано оцінку його доводам стосовно фіктивності підприємства відповідача 2, судова колегія зазначає наступне.

Посилання в тексті апеляційної скарги на наявність досудового розслідування щодо фіктивності такого підприємства без надання належних доказів в порядку ст. 33 - 36, 43, 101 ГПК України унеможливлює перевірку судом даної обставини, тоді як лише відсутність відповідача 2 за місцезнаходження не є підставою стверджувати, що таке підприємство є фіктивним, а тому не може бути підставою для скасування.

Відповідно, судова колегія зазначає, що твердження позивача про фіктивність укладеного між відповідачами спірного Договору грунтуються на його припущеннях та міркуваннях, які не підтверджені належними засобами доказування.

Враховуючи вищевикладене, судова колегія вражає, що спірний Договір, укладений між відповідачами, не суперечить вимогам чинного законодавства України, тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що підстави для визнання його недійсним відсутні. Апелянт не довів належними та допустимими доказами, що права та охоронювані законом інтереси, за захистом яких скаржник звернувся порушені відповідачами. Отже, судом першої інстанції правомірно та обґрунтовано було відмовлено в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Згідно з положеннями ст.43 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Згідно із ч. 2 ст. 34 ГПК України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Доказів, які б спростовували вище встановлені та зазначені судом обставини, сторонами не надано.

Доводи, наведені позивачем в апеляційній скарзі, судовою колегією до уваги не приймаються з огляду на те, що вони є необґрунтованими та такими, що спростовуються вищевикладеним та матеріалами справи.

Виходячи з наведеного, судова колегія вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає чинному законодавству та матеріалам справи. Судова колегія не вбачає підстав для задоволення апеляційні скарги та скасування чи зміни оскаржуваного рішення.

Судові витрати на підставі ст.49 ГПК України покладаються на апелянта.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 49, 99, 103, 104, 105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на рішення Господарського суду міста Києва від 09.06.2016р. у справі №910/7116/16 залишити без задоволення.

2.Рішення Господарського суду міста Києва від 09.06.2016р. у справі №910/7116/16 залишити без змін.

3.Матеріали справи №910/7116/16 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанову Київського апеляційного господарського суду може бути оскаржено до Вищого господарського суду України у порядку, передбаченому ст. 107 ГПК України.

Постанова Київського апеляційного господарського суду за наслідками перегляду відповідно до ст. 105 ГПК України набирає законної сили з дня її прийняття.

Головуючий суддя М.Л. Яковлєв

Судді Б.В. Отрюх

Т.І. Разіна