КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" лютого 2017 р. Справа№ 911/2668/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Яковлєва М.Л.

суддів: Отрюха Б.В.

Чорної Л.В.

секретар судового засідання - Пугачова А.С.

за участю представників сторін: згідно протоколу судового засідання від 02.02.2017 року по справі №911/2668/15 (в матеріалах справи).

Розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Приватного сільськогосподарського підприємства "Агрофірма "Світанок"

на рішення Господарського суду Київської області від 11.08.2015 року

у справі №911/2668/15 (суддя Карпечкін Т.П.)

за позовом Дочірнього підприємства "Київське обласне дорожнє управління" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України"

до Приватного сільськогосподарського підприємства "Агрофірма "Світанок"

про стягнення 66 448,75 грн.

ВСТАНОВИВ:

В червні 2015 року Дочірнє підприємство "Київське обласне дорожнє управління" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" (далі-позивач) звернулося до Господарського суду Київської області з позовом про стягнення з Приватного сільськогосподарського підприємства "Агрофірма "Світанок" (далі-відповідач) 66 448,75 грн., з яких: 58 424,98 грн. - основного боргу, 427,38 грн. - штрафу, 2 564,30 грн. - 3 % річних та 5 032,09 грн. інфляційних втрат.

10.08.2015р. через канцелярію суду першої інстанції від позивача надійшла заява про збільшення позовних вимог №09/627 від 07.08.2015р., в якій просить стягнути з відповідача 58 424,98 грн. - основного боргу, 481,13 грн. - штрафу, 2 886,77 грн. - 3 % річних та 45 171,52 грн. інфляційних втрат.

Рішенням Господарського суду Київської області від 11.08.2015р. у справі №911/2668/15 позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з Приватного сільськогосподарського підприємства "Агрофірма "Світанок" на користь Дочірнього підприємства "Київське обласне дорожнє управління" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" 58 424,98 грн. основного боргу, 481,13 грн. пені, 2 886,77 грн. 3 % річних та 44 681,96 грн. інфляційних втрат та 1 818,64 грн. судових витрат.

В задоволенні решти позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішення суду першої інстанції від 11.08.2015р., відповідач звернувся з апеляційної скаргою до Київського апеляційного господарського суду, в якій просить зазначене рішення суду скасувати та прийняти нове, в яким відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на неповне з'ясування обставин господарським судом, що мають значення для справи; на невідповідність висновків, викладених в оскаржуваному рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; на порушення норм матеріального та процесуального права.

Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін.

Учасники процесу були належним чином повідомлені про час та місце судового засідання, про що свідчать наявні в матеріалах справи докази. Однак, позивач наданим йому процесуальним правом не скористався та в судове засідання повторно не з'явився, своїх повноважних представників не направив, про причини своєї неявки суд не повідомив.

Вислухавши думку представників сторін та враховуючи те, що матеріали справи містять докази повідомлення позивача про дату, час та місце судового засідання з розгляду апеляційної скарги та те, що неявка зазначеного представника не перешкоджає всебічному, повному та об'єктивному розгляду всіх обставин справи, судова колегія вважає за можливе розглянути подану апеляційну скаргу за відсутністю останнього.

Розглянувши доводи апеляційної скарги та відзиву, дослідивши матеріали справи та заслухавши представників сторін, судова колегія встановила наступне.

12.08.2013 року між Філією "Білоцерківське районне дорожнє управління Дочірнього підприємства "Київське обласне дорожнє управління" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України", як виконавцем, та Приватним сільськогосподарським підприємством "Агрофірма "Світанок", як замовником, був укладений Договір про надання послуг машин та механізмів №21 (далі-Договір), відповідно до умов якого замовник доручає, а виконавець зобов'язується надати послуги машин та механізмів: автогрейдер, фреза на базі трактора МТЗ-80, мотокоток НАММ.

Оплата проводиться згідно фактично відпрацьованого часу (п.1.3 Договору).

Вартість 1 маш-год: автогрейдер-150 грн. з ПДВ; фреза на базі трактора МТЗ - 80-230 грн. з ПДВ, мотокоток НАММ-200 грн. з ПДВ. Вартість перевезення робітників-680 грн./зміна (паливо підрядника) (п.1.4 Договору).

Відповідно до п.2.1 Договору виконавець гарантує якісно виконати весь обсяг робіт до 31.12.2013 року.

Згідно із п.2.2 та 3.2 Договору замовник зобов'язується прийняти і вчасно оплатити виконані роботи згідно акту виконаних робіт. Замовник проводить розрахунок за виконані роботи на протязі 7 банківських днів після підписання акту виконаних робіт.

Пунктом 3.3 Договору сторони погодили термін дії Договору до 31.12.2013 року.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов Договору позивач протягом серпня - грудня 2013 року надав, а відповідач прийняв послуги, що підтверджується Актами виконаних робіт, наданих послуг, а саме: №184 від 30.08.2013р. на суму 15 528,36 грн.; №190 від 20.09.2013р. на суму 12 492,76 грн.; №198 від 30.09.2013р. на суму 12 600,00 грн.; №230 від 29.10.2013р. на суму 4 050,00 грн.; №233 від 29.10.2013р. на суму 1 200,00 грн.; №277 від 29.11.2013р. на суму 3 158,42 грн.; №281 від 06.12.2013р. на суму 2 100,00 грн.; №287 від 16.12.2013р. на суму 4 145,44 грн.; №289 від 16.12.2013р. на суму 3 150,00 грн. на загальну суму 58 424,98 грн. (копії наявні в матеріалах справи на а.с.52-60 т.1).

Зазначені акти підписано сторонами та скріплено печатками господарських товариств без жодних зауважень та заперечень.

Проте, незважаючи на положення чинного законодавства України та умови Договору (п. 3.2) про розрахунок за виконані роботи на протязі 7 банківських днів після підписання акту виконаних робіт, відповідач своєчасно та в повному обсязі надані послуги не оплатив.

З метою досудового врегулювання спору позивач надсилав відповідачу претензії №11 від 29.07.2014р. та №14 від 05.11.2014р. (отримана відповідачем 08.11.2014 року, про що свідчить відмітка на рекомендованому повідомленні про вручення, яка наявна в матеріалах справи) з вимогою погасити існуючий борг в сумі 58 424,98 грн. Однак, відповідач відповіді не надав, коштів не сплатив.

Враховуючи вищенаведене, позивач звернувся до Господарського суду Київської області з позовом (з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог) про стягнення з відповідача 58 424,98 грн. - основного боргу, 481,13 грн. - штрафу, 2 886,77 грн. - 3 % річних та 45 171,52 грн. інфляційних втрат.

Згідно із ч.1 ст. 99 ГПК України в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі.

У відповідності до ст.101 ГПК України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі. В апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Судова колегія, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву, заслухавши пояснення представників сторін, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення суду, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення суду першої інстанції не підлягає скасуванню чи зміні з наступних підстав.

Внаслідок укладення зазначеного вище Договору між сторонами згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України, виникли цивільні права та обов'язки.

Судова колегія проаналізувавши умови Договору вважає, що останній за своїм змістом та правовою природою є договором про надання послуг, який підпадає під правове регулювання норм глави 63 Цивільного кодексу України.

У відповідності до ст.901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Згідно із ч.1 ст.903 Цивільного кодексу України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до частин 1, 2 та 7 ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Дана норма кореспондується зі ст.525, 526 Цивільного кодексу України.

В силу ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим до виконання сторонами.

Відповідачем відповідно до вимог ст. ст. 33, 34 ГПК України не надано належних та допустимих доказів на спростування наявності вказаної вище заборгованості.

Факт наявності боргу у відповідача перед позивачем в сумі 58 424,98 грн. належним чином доведений, документально підтверджений і відповідачем не спростований, тому позовні вимоги в частині стягнення основного боргу, судовою колегією визнаються обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

В той же час, відповідача стверджує, що Договір був укладений не з позивачем, а з його Білоцерківською філією. Відтак, на переконання відповідача, позивач не є учасником спірних правовідносин, права його не порушені, і підстави для задоволення позову відсутні. З цього приводу судова колегія зазначає наступне.

У відповідності до ст.1 ГПК підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Підприємство має право створювати філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи, погоджуючи питання про розміщення таких підрозділів підприємства з відповідними органами місцевого самоврядування в установленому законодавством порядку. Такі відокремлені підрозділи не мають статусу юридичної особи і діють на основі положення про них, затвердженого підприємством. Підприємства можуть відкривати рахунки в установах банків через свої відокремлені підрозділи відповідно до закону (частина 4 статті 64 Господарського кодексу України).

Згідно з пунктами 3.1, 3.2, 3.3 статті 3 Положення філії «Білоцерківське районне дорожнє управління» ДП «Київське обласне дорожнє управління» ВАТ «ДАК «Автомобільні дороги України» філія є відособленим підрозділом підприємства, не є юридичною особою, діє відповідно до чинного законодавства і цього положення. Підприємство несе відповідальність по зобов'язанням філії. Філія може від імені і за дорученням директора підприємства представляти інтереси філії і підприємства у всіх установах, організаціях, підприємствах, об'єднаннях, асоціаціях у межах наданих їй повноважень.

У відповідності до абзаців 2, 4 підпункту 1.7 пункту 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» коло повноважень відокремленого підрозділу юридичної особи стосовно здійснення у господарському суді повноваження сторони у справі від імені цієї особи визначається установчими документами останньої, положенням про відокремлений підрозділ, яке затверджено юридичною особою, або довіреністю, виданою нею ж у встановленому порядку керівникові цього підрозділу. При цьому слід мати на увазі, що стороною у справі є юридична особа, від імені якої діє відокремлений підрозділ, і рішення приймається саме стосовно підприємства чи організації - юридичної особи, але в особі її відокремленого підрозділу. Необхідно також враховувати, що саме лише зазначення в установчих документах чи положенні про наявність у відокремленого підрозділу права представляти юридичну особу в суді (господарському суді) не свідчить про надання такому підрозділові відповідних повноважень та визначення їх кола.

Враховуючи викладене вище, судова колегія дійшла висновку про відхилення посилань відповідача на те, що позивач не є стороною Договору.

Також, судовою колегією також враховано рішення Господарського суду Київської області від 08.08.2016р. по справі №911/2161/16 за позовом Дочірнього підприємства "Київське обласне дорожнє управління" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" до Приватного сільськогосподарського підприємства "Агрофірма "Світанок" про стягнення 6362,79 грн., відповідно до якого дані посилання відповідача досліджувалися судом та відхилено їх. Дане рішення суду набуло законної сили.

Стосовно позовних вимог про стягнення з відповідача 45 171,52 грн. - інфляційних втрат та 2 886,77 грн. - 3% річних за період з 11.09.2013р. по 11.06.2015р., судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції в цій частині, виходячи з наступного.

Згідно із ст. 614 Цивільного кодексу України особа, яка порушила зобов'язання несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлене договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Частина 1 ст. 625 Цивільного кодексу України встановлює виняток із загального правила ст. 614 Цивільного кодексу України, що закріплює принцип вини як підставу відповідальності боржника.

З огляду на вищезазначені правові норми боржник не звільняється від відповідальності за прострочення грошового зобов'язання.

Враховуючи встановлене вище прострочення відповідачем грошового зобов'язання, приписи вказаних правових норм та перевіривши розрахунок суду першої інстанції, судова колегія прийшла до висновку, що останнім правомірно стягнуто з відповідача на користь позивача інфляційні витрати в розмірі 44 681,96 грн. та 3% річних в розмірі 2 886,77 грн.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача штрафу у розмірі 481,13 грн. за період з 11.09.2013р. по 31.03.2016р., судова колегія також погоджується з висновком суду першої інстанції в цій частині, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Пунктом 4.2 Договору, на підставі якого позивач просить стягнути штраф передбачено, що при порушенні строків платежу замовник сплачує виконавцю штраф в розмірі 0,5 % від суми несплаченого боргу за кожен день відстрочення платежу.

У відповідності до ст.549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Отже, наведений в п.4.2 Договору штраф за прострочення виконання зобов'язання не відповідає визначенню, передбаченому чинним законодавством, зокрема, ст.549 Цивільного кодексу України, яка визначає штраф як неустойку у вигляді разового платежу в розмірі відсоткового відношення до суми заборгованості, в той час, як неустойкою за кожен день прострочення грошового зобов'язання визначено пеню.

Відповідна норма ст.549 Цивільного кодексу України дає законодавче визначення неустойки (штрафу, пені) і не передбачає можливості зміни такого визначення в договорі. Умови договору не можуть змінювати змісту норми законодавства.

Таким чином, визначена Договором неустойка в розмірі відсоткового відношення за кожен день прострочення виконання грошового зобов'язання за своє суттю у відповідності до ст. 549 Цивільного кодексу України фактично є пенею.

Враховуючи положення ст.549 Цивільного кодексу України, відповідний пункт 4.2 Договору слід розуміти як стягнення пені в розмірі 0,5 % від суми несплаченого боргу за кожен день прострочення.

У відповідності до п.6 ст.231 Господарського кодексу України штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами.

Відповідно до ст.1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочення платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, що передбачено ст. 3 зазначеного Закону.

Нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не передбачено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано (ч.6 ст.232 Господарського кодексу України).

Враховуючи вищезазначене та перевіривши розрахунок суду першої інстанції, судова колегія прийшла до висновку, що останнім правомірно стягнуто з відповідача на користь позивача пеню в розмірі 481,13 грн.

Згідно з положеннями ст.43 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Згідно із ч. 2 ст. 34 ГПК України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Доказів, які б спростовували вище встановлені та зазначені судом обставини, сторонами не надано.

У відповідності до положень ч.2 ст.104 ГПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до прийняття неправильного рішення.

Доводи, наведені відповідачем в апеляційній скарзі, судовою колегією до уваги не приймаються з огляду на те, що вони є необґрунтованими та такими, що спростовуються вищевикладеним та матеріалами справи.

Виходячи з наведеного, судова колегія вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає чинному законодавству та матеріалам справи. Судова колегія не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування чи зміни оскаржуваного рішення.

Судові витрати на підставі ст.49 ГПК України покладаються на апелянта.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 49, 99, 103, 104, 105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу Приватного сільськогосподарського підприємства "Агрофірма "Світанок" на рішення Господарського суду Київської області від 11.08.2015 року у справі №911/2668/15 залишити без задоволення.

2.Рішення Господарського суду Київської області від 11.08.2015 року у справі №911/2668/15 залишити без змін.

3.Матеріали справи №911/2668/15 повернути до Господарського суду Київської області.

Постанову Київського апеляційного господарського суду може бути оскаржено до Вищого господарського суду України у порядку, передбаченому ст.107 ГПК України.

Постанова Київського апеляційного господарського суду за наслідками перегляду відповідно до ст.105 ГПК України набирає законної сили з дня її прийняття.

Головуючий суддя М.Л. Яковлєв

Судді Б.В. Отрюх

Л.В. Чорна