донецький апеляційний господарський суд
Постанова

Іменем України

23.01.2017 справа №908/1255/16

Донецький апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: суддівСтойка О.В. Попкова Д.О., Чернота Л.Ф.
за участю представників сторін від позивача від відповідача ОСОБА_4, за довіреністю; Кордуп М.В., за довіреністю;
від третьої особи-1ОСОБА_4, за довіреністю;
від третьої особи-2ОСОБА_4, за довіреністю;
від третьої особи-3не з'явився;
розглянувши апеляційну скаргу Споживчого товариства "Торговий дім "Ідмар Україна", м. Київ
на рішення господарського судуЗапорізької області
від21.11.2016 р. (підписано 01.12.2016 р.)
у справі№ 908/1255/16 (головуючий Колодій Н.А., судді Смірнов О.Г., Топчій О.А.)
за позовомСпоживчого товариства "Торговий дім "Ідмар Україна", м. Київ
до Товариства з обмеженою відповідальністю "АІСС ГРУП", м. Запоріжжя
за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача1.Товариства з обмеженою відповідальністю "Теплосфера Груп", м. Київ; 2.Фізичної особи-підприємця ОСОБА_6, м. Донецьк; 3.Фізичної особи-підприємця ОСОБА_7, м. Донецьк;
прозахист ділової репутації та стягнення моральної шкоди
В С Т А Н О В И В:

У травні 2015 року до господарського суду звернулося Споживче товариство "Торговий дім "Ідмар Україна", м. Київ (Позивач) із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "АІСС ГРУП", м. Запоріжжя (Відповідач) про визнання розміщеної на сайтах www.wichlacz.com.ua; www.aiss.com.ua; petlax.com та zp.prom.ua інформації щодо Споживчого товариства "Торговий дім "Ідмар Україна" недостовірною та її спростування, а також стягнення з відповідача моральної шкоди в розмірі 200 000,00 грн.

Позивачем у суді першої інстанції в порядку ст. 22 ГПК України було подано заяву про зміну предмета позову.

Ухвалою господарського суду Запорізької області від 05.07.2016 р. до участі у справі у якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача було залучено - Товариство з обмеженою відповідальністю "ТЕПЛОСФЕРА ГРУП", Фізичну особу-підприємця ОСОБА_6 та Фізичну особу-підприємця ОСОБА_7.

Рішенням господарського суду Запорізької області від 21.11.2016 р. у задоволенні позовних вимог відмовлено в повному обсязі.

Позивач, не погодившись з прийнятим рішенням, подав апеляційну скаргу в якій просить спірне рішення господарського суду скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

В обґрунтування вимог скарги заявник посилається на те, що рішення судом першої інстанції винесено з порушенням норм матеріального та процесуального права України.

Крім того, заявник апеляційної скарги посилається на порушення судом першої інстанції норм ст.ст. 42, 43 ГПК України через невизнання за позивачем права власності та права на безоплатне продовження використання спірної "інформаційної конструкції" - "нематеріального активу WICHLACZ", а також ст. 84 ГПК України, через що рішення підлягає скасуванню на підставі п. 4 ч. 3 ст. 104 ГПК України.

В судовому засіданні представник позивача підтримав доводи апеляційної скарги в повному обсязі, надав пояснення, аналогійні викладеним в апеляційній скарзі.

Представник відповідача вважав рішення суду законним та обґрунтованим, просив залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідно до статті 101 Господарського процесуального кодексу України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Відповідно до вимог ст. 81-1 Господарського процесуального кодексу України здійснювалась фіксація судового засідання за допомогою технічних засобів.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи із наступного.

Предметом позову у даній справі є визнання розміщеної на сайтах www.wichlacz.com.ua; www.aiss.com.ua; petlax.com та zp.prom.ua інформації щодо Споживчого товариства "Торговий дім "Ідмар Україна" недостовірною та її спростування, а також стягнення з відповідача моральної шкоди в розмірі 200 000,00 грн.

Позивач свої вимоги обґрунтовує фактом поширення відповідачем у мережі Інтернет на належних останньому веб-сайтах: www.wichlacz.com.ua; www.aiss.com.ua; petlax.com; zp.prom.ua (платформа PROM.UA) - ateplo.com інформації відносно позивача щодо виробництва ним начебто конрафактної продукції, яку позивач вважає недостовірною та такою, що порушує його право, оскільки негативно впливає на господарську діяльність та наносить шкоди діловій репутації останнього.

Як стверджує позивач, зазначена вище інформація була доведена невизначеному колу осіб, оскільки поширена в загальнодоступній мережі Інтернет, а факт поширення даної інформації підтверджує відповідною роздруківкою сторінок з Інтернет-сайтів.

Також відповідач вимагає у якості способу припинення таких недобросовісних дій відповідача зобов'язати спростувати зазначену інформацію на відповідних та інших сайтах, які він використовує або буде використовувати, а також шляхом поширення такого спростування в друкованих засобах масової інформації «Урядовий кур'єр « та «Голос України».

Крім того позивач вимагав відповідача видалити із зазначених сайтів будь-яке згадування щодо його назви та учасників (засновників).

Згідно до вимог ст.1 ГПК України, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Обраний позивачем спосіб захисту регулюється, зокрема, Законом України "Про інформацію" (далі - Закон), а також іншими нормами чинного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 200 ЦК України, ст.ст. 1, 5 Закону, інформацією є будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді.

Кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб.

Статтею 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя.

Разом з тим, згідно ст. 32 Конституції України, кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Відповідно до ст. 94 ЦК України, юридична особа має право на недоторканність її ділової репутації, на таємницю кореспонденції, на інформацію та інші особисті немайнові права, які можуть їй належати. Особисті немайнові права юридичної особи захищаються відповідно до глави 3 цього Кодексу.

Згідно п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" від 27.02.2009 № 1, при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Згідно п.п. 12, 95 Постанови Пленуму Верховного суду України № 1 від 27.02.2009 р. "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи", відповідачами у справі про захист гідності, честі чи ділової репутації є фізична або юридична особа, яка поширила недостовірну інформацію, а також автор цієї інформації.

При опублікуванні чи іншому поширенні оспорюваної інформації без зазначення автора (наприклад, у редакційній статті) відповідачем у справі має бути орган, що здійснив випуск засобу масової інформації, належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайта, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві (пункт 2 частини другої статті 119 ЦПК).

Якщо автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити, а також коли інформація є анонімною і доступ до сайту - вільним, належним відповідачем є власник веб-сайта, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації.

Судом першої інстанції з метою всебічного та повного розгляду зазначеного спору досліджено питання щодо належності відповідачу зазначених в позовній заяві сайтів та встановлено, що сайти www.wichlacz.com.ua; www.aiss.com.ua; petlax.com; zp.prom.ua (платформа PROM.UA) - ateplo.com дійсно містять посилання на відповідача, але жодних відомостей на підтвердження того, що саме відповідач є власником спірних сайтів, вказані інтернет-сторінки не містять.

Згідно наданим відомостям вбачається, що реєстраторами доменних імен - сайтів www.wichlacz.com.ua; www.aiss.com.ua; petlax.com; zp.prom.ua (платформа PROM.UA) - ateplo.com, є фізичні особи та юридична особа, які не мають відношення до ТОВ "АІСС ГРУПП". Крім того, будь-яка інформація щодо причетності ТОВ "АІСС ГРУПП" до реєстрації доменних імен вищезазначених сайтів - відсутня.

Згідно ст. 32 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Ці дані встановлюються, зокрема, письмовими і речовими доказами, висновками судових експертів.

У відповідності із ст. 33 ГПК України, обов'язок доказування і подання доказів покладається на сторони. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно із ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

За приписами ст. 34 Господарського процесуального кодексу України, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

З огляду на викладене слідує, що звернувшись із позовом до суду з вимогами про визнання розміщеної на сайтах www.wichlacz.com.ua; www.aiss.com.ua; petlax.com та zp.prom.ua інформації щодо Споживчого товариства "Торговий дім "Ідмар Україна" недостовірною та її спростування - позивач мав довести позовні вимоги належними доказами.

З урахуванням викладеного, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції щодо недоведеності факту розповсюдження недостовірної інформації саме відповідачем та факту належності йому сайтів, на яких таке розповсюдження відбулось, а отже покладення на відповідача відповідальності за такі дії у вигляді зобов'язання останнього опублікувати спростування, а рівно вчинити будь-які інші дії на захист права відповідача є безпідставним - оскільки факту порушення відповідачем права позивача в межах даної справи не встановлено.

Судова колегія також погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди у розмірі 200 000,00 грн., оскільки з матеріалів справи не вбачається дій відповідача, які б свідчили про належність останньому на праві власності спірних сайтів або про авторство, розміщеної на вищевказаних сайтах оспорюваної інформації, а отже і підстави до задоволення вимог позивача про стягнення з відповідача моральної шкоди в сумі 200 000,00 грн. - відсутні.

Судова колегія вважає безпідставними доводи позивача щодо наявності підстав до скасування рішення на підставі п. 4 ч. 3 ст. 104 ГПК з огляду на те, що вказана норма передбачає скасування рішення, якщо воно не підписано будь-ким із суддів або підписано не тими суддями, які зазначені у рішенні, а не через відсутність на момент оскарження у скаржника описової або мотивувальної частини рішення.

Щодо доводів скаржника про порушення судом першої інстанції ст. 84 ГПК України, через відсутність станом на 01.12.2016 р. в Єдиному державному реєстрі судових рішень та непідписання його колегією суддів, судова колегія зазначає наступне.

Згідно ч. 2 ст. 104 ГПК України, порушення або неправильне застосування норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до прийняття неправильного рішення.

Дійсно, вбачається, що повний текст оскаржуваного рішення оформлено і підписано 01.12.2016р., надіслано сторонам у справі згідно штемпелю вихідної кореспонденції суду також 01.12.2016 р., тобто з порушенням строків, встановлених ст.ст. 84, 85 ГПК України (з урахуванням того, що вступну та резолютивну частини рішення було проголошено 21.11.2016 р.), але означене порушення норм процесуального права не вплинуло на правильність прийнятого рішення.

Доводи позивача про порушення судом першої інстанції принципів рівності та змагальності, що передбачені вимогами ст.ст. 42, 43 ГПК України через відмову у задоволенні вимог про визнання за позивачем права власності та права на безоплатне продовження використання спірної "інформаційної конструкції" - "нематеріального активу WICHLACZ", судовою колегією до уваги також не приймаються з огляду на наступне.

Вбачається, що підставою позову, поданого до суду позивачем 10.05.2016 р. є розміщення відповідачем на певно визначених сайтах інформації щодо позивача; предметом - визнання інформації щодо позивача розміщеної на цих сайтах недостовірною та її спростування, а також стягнення з відповідача моральної шкоди.

Позивач 02.11.2016 р. звернувся до суду із заявою про зміну предмета позову, зокрема, додавши вимогу про визнання відсутності в чинному законодавстві держави Україна будь-яких обмежень стосовно позивача, як суб'єкта права попереднього користувача торговельної марки "WICHLACZ", наявність якого, в свою чергу, виключає необхідність отримання останнім дозволу на використання торговельної марки "WICHLACZ" від власника "Свідоцтва на знак для товарів і послуг № 206243", виданого Державною службою інтелектуальної власності України і зареєстрованого в Державному реєстрі свідоцтв України на знаки для товарів і послуг 25 листопада 2015 року та унеможливлює заборону власником свідоцтва вчиняти позивачу дії, які охоплюються правом попереднього користувача.

Згідно до письмових пояснень позивача від 18.11.2016 р. та 21.11.2016 р., останній підставою позову визначає неправомірне використання відповідачем торгової марки "WICHLACZ".

Щодо інших позовних вимог, то позивач в заяві змінює їх редакцію із виключенням зазначення про конкретні сайти.

Згідно до п. 3.12 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.11.2012 р. № 18, під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Відтак зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Одночасна зміна і предмета, і підстав позову не допускається.

Оскільки у якості підстави позову в позовній заяві позивач визначив факт порушення свого права через розміщення відповідачем недостовірної інформації на певних сайтах, а предметом вимог - зокрема, спростування такої інформації, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції щодо виходу позивачем за межі процесуального права змінити предмет або підставу позову, через що розгляд судом первісно заявлених позовних вимог в межах даної справи є обґрунтованим.

Щодо новозаявлених вимог, то відсутність законних підстав до їх розгляду на стадії розгляду справи в її межах є очевидною.

Таким чином відмова суду першої інстанції у прийнятті заяви позивача від 02.11.2016р. у якості заяви про зміну предмету позову базується на вимогах ст.22 ГПК України.

Позивач не позбавлений права звернутися з новим позовом у передбаченому процесуальним законом порядку.

Судова колегія перевірила строк розгляду справи з урахуванням принципу незмінності складу суду та вимог ст. 69 ГПК України та знайшла його непорушеним.

Щодо доводів апеляційної скарги про невизнання судом права власності позивача на певно визначену "інформаційну конструкцію" - то така позовна вимога в передбаченому законом порядку в межах даної справи не заявлялася, отже суд згідно вимог ст.ст. 82, 83, 84 ГПК України не мав право виходити за межі позовних вимог.

У суду першої інстанції були відсутні підстави навіть виходу за межі позовних вимог на підставі п. 2 ст. ГПК України, оскільки конкретних фактів порушення права позивача відповідачем протягом розгляду справи не було встановлено.

Також, згідно до вимог ст. 34 ГПК України, суд приймає до розгляду тільки ті докази, що мають значення для справи, отже доводи позивача щодо недослідження судом доказів стосовно права власності позивача та невстановлення такого факту в мотивувальній частині рішення - є безпідставним, оскільки факту вчинення відповідачем дій, що покладені позивачем в підставу позову - протягом розгляду справи не встановлено.

Інші доводи апеляційної скарги також не спростовують висновку суду першої інстанції.

Будь-яких інших порушень норм процесуального права в діях суду першої інстанції при розгляді ним зазначеної справи судовою колегією не встановлено.

З урахуванням вищевикладеного, судова колегія Донецького апеляційного господарського суду дійшла висновку, що рішення господарського суду Запорізької області від 21.11.2016 року у справі № 908/1255/16 ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають суттєве значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновку суду першої інстанції.

Відповідно до вимог ст.49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати по розгляду апеляційної скарги відносяться на позивача.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 102, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Споживчого товариства "Торговий дім "Ідмар Україна", м. Київ залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Запорізької області від 21.11.2016 року у справі № 908/1255/16 - залишити без змін.

Постанову може бути оскаржено до Вищого господарського суду України у касаційному порядку через Донецький апеляційний господарський суд протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

Головуючий О.В. Стойка

Судді Д.О. Попков

Л.Ф. Чернота