РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.01.2017Справа №910/20517/16

За позовом Броварської місцевої прокуратури

До 1. Київської обласної державної адміністрації

2. Товариства з обмеженою відповідальністю «Броварська транспортна

компанія»

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Служба автомобільних доріг у Київській області

Про визнання недійсним розпорядження та договору оренди землі

Суддя Ващенко Т.М.

Представники сторін:

від позивача: Кулішенко О.Ю. - по посвід.

від відповідача 1: не з'явився

від відповідача 2: Ковальчук Д.І. - по дов.

від третьої особи: Майданік В.В. - по дов.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

На розгляд Господарського суду міста Києва передані позовні вимоги Броварської місцевої прокуратури до Київської обласної державної адміністрації, Товариства з обмеженою відповідальністю "Броварська транспортна компанія" про визнання недійсним розпорядження та договору оренди земельної ділянки.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.11.16. порушено провадження у справі № 910/20517/16; розгляд справи призначено на 24.11.16.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 24.11.16. на підставі ст. 77 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи було відкладено на 06.12.16.

Суд розглянув подане клопотання відповідача-2 в судовому засіданні 06.12.16., та дійшов висновку про його задоволення.

Враховуючи викладене, з метою створення учасникам судового процесу необхідних умов для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, забезпечення рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, ухвалою від 06.12.2016р. залучено до участі у розгляді справи № 910/2517/16 в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Службу автомобільних доріг України у Київській області та відкладено розгляд справи на 20.12.16.

В судовому засіданні 20.12.16. на підставі ч. 3 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України судом оголошено перерву до 18.01.17.

Ухвалою від 10.01.17. строк вирішення справи було продовжено на п'ятнадцять днів.

17.01.17. прокуратурою було подано письмові пояснення по суті справи.

Прокурор під час розгляду справи у судовому засіданні 18.01.17. позовні вимоги підтримав в повному обсязі.

Представник відповідача 2 проти задоволення позовних вимог надав заперечення та просив застосувати строки позовної давності.

Представник відповідача 1 у судове засідання 18.01.17. не з'явився, всіма правами, що передбачені Господарським процесуальним кодексом України не скористався, проте, був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи.

З приводу неявки відповідача 1 в судове засідання господарський суд зазначає наступне.

Стаття 22 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що прийняття участі у судовому засіданні є правом сторони. При цьому, норми вказаної статті зобов'язують сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

Статтею 77 вказаного Кодексу України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених ст.69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, третіх осіб, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Згідно із п.3.9.2 Постанови №18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

У п.3 Постанови №11 від 17.10.2014р. Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних справ і справ про адміністративні правопорушення» розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків у цивільних справах є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи «Федіна проти України» від 02.09.2010р., «Смірнова проти України» від 08.11.2005р., «Матіка проти Румунії» від 02.11.2006р., «Літоселітіс Проти Греції» від 05.02.2004р.)

Одночасно, застосовуючи відповідно до ч.1 ст.4 Господарського процесуального кодексу України, ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справи ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов'язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»).

Справа №910/20517/16 розглядається з 09.11.2016р., а отже, подальше відкладення розгляду спору може призвести до порушення приписів ст.69 Господарського процесуального кодексу України.

До того ж, судом прийнято до уваги, що всіма учасниками судового процесу вже було висловлено свою правову позицію по суті спору.

За таких обставин, приймаючи до уваги вищенаведене, незважаючи на те, що відповідач 1 в процесі розгляду справи 18.01.17. не скористався всіма правами, передбаченими Господарським процесуальним кодексом України, з огляду на приписи ст.69 вказаного нормативно-правового акту, за висновками суду, у матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, внаслідок чого справа підлягає розгляду за наявними у ній документами відповідно до вимог ст. 75 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення прокурора, відповідача 2 та третьої особи, дослідивши всі представлені докази, господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

Розпорядженням №221 від 18.03.2010р. Київської обласної державної адміністрації «Про передачу земельної ділянки Товариству з обмеженою відповідальністю «Броварська транспортна компанія» затверджено проект землеустрою щодо відведення в оренду земельної ділянки для розміщення придорожнього автомобільного комплексу в адмінмежах Княжицької сільської ради Броварського району Київської області за межами населеного пункту та надано в оренду вказану земельну ділянку площею 2, 4000 га вздовж автомобільної дороги Київ - Чернігів - Нові Яриловичі км 25+820 (праворуч) в адмінмежах Княжицької сільської ради Броварського району Київської області.

Вказаним розпорядженням доручено Броварській районній державній адміністрації укласти та підписати від імені Київської обласної державної адміністрації договір оренди земельної ділянки з Товариством з обмеженою відповідальністю «Броварська транспортна компанія».

25.03.2015р. між Київською обласною державною адміністрацією в особі Броварської районної державної адміністрації Київської області (орендодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Броварська транспортна компанія» (орендар) було укладено договір оренди землі, відповідно до п.1.1 якого орендодавець згідно з розпорядженням №221 від 18.03.2010р. Київської обласної державної адміністрації надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку площею 2,4000 га для будівництва автозаправочного комплексу, станції технічного обслуговування, TIR-кемпінгу з готельним комплексом, авто мийки, складських приміщень вздовж автомобільної дороги Київ - Чернігів - Нові Яриловичі км 25+820, за адресою: Київська область, Броварський район, на території Княжицької сільської ради. Кадастровий номер земельної ділянки :03:001:0002.

За умовами п.2 вказаного правочину в оренду передається земельна ділянка загальною площею 2,4000 га для для будівництва автозаправочного комплексу, станції технічного обслуговування, TIR-кемпінгу з готельним комплексом, авто мийки, складських приміщень вздовж автомобільної дороги Київ - Чернігів - Нові Яриловичі км 25+820, угіддя - землі промисловості, транспорту, зв'язку, енергетики, оборони та іншого призначення.

У п.5 договору від 25.03.2015р. вказано, що нормативна грошова оцінка земельної ділянки згідно витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки управління Держземагенства у Броварському районі Київської області становить 823680 грн.

Договір укладено строком на двадцять п'ять років Після закінчення строку дії цього договору орендар має переважне право поновлення його на новий строк у цьому разі орендар повинен не пізніше ніж за два місяці до закінчення строку його дії письмово повідомити орендодавця про намір продовжити його дію (п.8 договору від 25.03.2015р.).

Згідно з п.п.9, 10 спірного договору оренди орендна плата вноситься орендарем в національній валюті України у розмірі 10% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки, що становить 82368 грн. за рік. Обчислення розміру орендної плати за земельну ділянку приватної власності здійснюється з урахуванням індексації. Обчислення розміру орендної плати за земельні ділянки державної або комунальної власності здійснюється з урахуванням їх цільового призначення та коефіцієнтів індексації, визначених законодавством, за затвердженими Кабінетом Міністрів України формами, що заповнюються під час укладання або зміни умов договору оренди чи продовження його дії.

Орендна плата вноситься у безготівковій формі на розрахунковий рахунок орендодавця в сумі 82 368 грн. не пізніше тридцять першого грудня поточного року (п.11 договору від 25.03.2015р.).

У п.43 вказаного правочину зазначено, що договір набирає чинності після підписання сторонами та його державної реєстрації.

Як свідчать матеріали справи, земельну ділянку з кадастровим номером :03:001:0002 Київською обласною державною адміністрацією в особі Броварської районної державної адміністрації Київської області було передано, а Товариством з обмеженою відповідальністю «Броварська транспортна компанія» прийнято у користування на підставі договору від 05.03.2015р., про що складено відповідний акт приймання-передачі.

Представленим до матеріалів справи витягом №41640163 від 03.08.2015р. з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, про реєстрацію прав та їх обтяжень підтверджується, що право Товариства з обмеженою відповідальністю «Броварська транспортна компанія» на користування земельною ділянкою кадастровий номер №:03:001:0002 було зареєстровано землекористувачем 28.07.2015р.

Одночасно, Розпорядженням №1351 від 09.10.2009р. Броварської районної державної адміністрації Київської області «Про затвердження технічної документації із землеустрою та виготовлення державного акта на право постійного користування землею Службі Автомобільних доріг у Київській області в межах Княжицької сільської ради за межами населеного пункту» було затверджено технічну документацію із землеустрою щодо передачі у постійне користування земельної ділянки Службі автомобільних доріг у Київській області під розміщення існуючої автомобільної дороги «Північно-східний обхід міста Києва» в адміністративних межах Княжицької сільської ради Броварського району Київської області, розроблену Товариством з обмеженою відповідальністю «Український центр реконструкції та розвитку». Вказаним Розпорядженням вирішено виготовити державний акт на право постійного користування землею, на якій розташована автомобільна дорога «Північно-східний обхід міста Києва» в адміністративних межах Княжицької сільської ради Броварського району Київської області за межами населеного пункту площею 62,1112 га під дорогою. Після реєстрації та видачі державного акта на право постійного користування земельною ділянкою Службі автомобільних доріг у Київській області, Управлінню Держкомзему у Броварському районі Київської області внести зміни до земельно-кадастрової документації.

15.09.2010р. Службі автомобільних доріг у Київській області видано державний акт серії ЯЯ №153825 на право постійного користування земельною ділянкою площею 62, 1112 га, яка розташована у Київській області, Броварський район, Княжицька сільська рада, за межами населеного пункту з цільовим призначення під розрощення існуючої автомобільної дороги.

Державний акт серії ЯЯ №153825 від 15.09.2010р. зареєстровано в книзі записів державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди за №01.

Відповідно до Листа №01-01/390 від 11.05.2016р. Київського державного підприємства геодезії, картографії, кадастрових та геоінформаційних систем «Київгеоінформатика» координати кутів повороту межі земельної ділянки з кадастровим номером №:04:013:0080, наданої Службі автомобільних доріг Київської області, накладені на наявні в архіві КДП «Київгеоінформатика» картографічні матеріали. На земельну ділянку Служби автомобільних доріг Київської області частково накладається, в тому числі, земельна ділянка з кадастровим номером №:03:001:0002 на 1,7100 га.

Вказане, на думку позивача свідчать про те, що розпорядження, яким земельну ділянку №:03:001:0002 було відведено у користування Товариства з обмеженою відповідальністю «Броварська транспортна компанія», та договір оренди, укладений на підставі означеного розпорядження є незаконними, оскільки Службою автомобільних доріг Київської області, як постійним користувачем земельної ділянки №:04:013:0080, заяви про припинення постійного користування в частині земельної ділянки в межах площі накладення не надавалось. Вказані обставини у сукупності і стали підставою для звернення прокурора до суду з позовом про визнання недійсним розпорядження №221 від 18.03.2010р. Київської обласної державної адміністрації «Про передачу земельної ділянки Товариству з обмеженою відповідальністю «Броварська транспортна компанія» та визнання недійсним договору оренди земельної ділянки з кадастровим номером №:03:001:0002, укладеним 25.03.2015р. між Київською обласною державною адміністрацією в особі Броварської районної державної адміністрації Київської області та Товариством з обмеженою відповідальністю «Броварська транспортна компанія».

За змістом ч.1 ст.16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів визначається ч.2 ст.16 Цивільного кодексу України, ст.20 Господарського кодексу України. При цьому, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Частиною 1 ст.21 Цивільного кодексу України встановлено, що суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Відповідно до ст.152 Земельного кодексу України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

За приписами ст.155 Земельного кодексу України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним

Акти місцевих державних адміністрацій, що суперечать Конституції України, законам України, рішенням Конституційного Суду України, актам Президента України та постановам Верховної Ради України, прийнятим відповідно до Конституції та законів України, актам Кабінету Міністрів України або інтересам територіальних громад чи окремих громадян, можуть бути оскаржені до органу виконавчої влади вищого рівня або до суду (ст.43 Закону України «Про місцеві державні адміністрації».

Згідно із ст.4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до ст.33 вказаного Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини справи, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

За приписами ст.43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Акт державного чи іншого органу - це юридична форма рішень цих органів, тобто офіційний письмовий документ, який породжує певні правові наслідки, спрямований на регулювання тих чи інших суспільних відносин і має обов'язковий характер для суб'єктів цих відносин.

Підставами для визнання акта недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт. Обов'язковою умовою визнання акта недійсним є також порушення у зв'язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів підприємства чи організації - позивача у справі. Якщо за результатами розгляду справи факту такого порушення не встановлено, у господарського суду немає правових підстав для задоволення позову (п.2 Роз'яснення №02-5/35 від 26.01.2000р. Президії Вищого арбітражного суду України «Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних з визнанням недійсними актів державних чи інших органів»).

За таких обставин, приймаючи до уваги положення Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, позивачем при зверненні до суду з вимогами про визнання розпорядження №221 від 18.03.2010р. Київської обласної державної адміністрації «Про передачу земельної ділянки Товариству з обмеженою відповідальністю «Броварська транспортна компанія» недійсним повинно бути доведено невідповідність такого рішення нормам чинного законодавства та порушення внаслідок його прийняття прав заявника.

Як вказувалось вище, обґрунтовуючи поданий позов, прокурор посилався на те, що розпорядження, яким земельну ділянку №:03:001:0002 було відведено у користування Товариства з обмеженою відповідальністю «Броварська транспортна компанія», є незаконними, оскільки Службою автомобільних доріг Київської області, як постійним користувачем земельної ділянки №:04:013:0080, заяви про припинення постійного користування в частині земельної ділянки в межах площі накладення не надавалось, а отже, означений розпорядчий акт видано всупереч приписів ст.ст.71, 116, 118, 141, 142, 149, 155 Земельного кодексу України.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, господарський суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Згідно ст.13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об'єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Відповідно до ст.3 Земельного кодексу України земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Згідно із ст.ст. 13, 21 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» місцева державна адміністрація розпоряджається землями державної власності відповідно до закону.

За приписами п."а" ст.17 Земельного кодексу України , до повноважень місцевих державних адміністрацій у галузі земельних відносин також віднесено розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом.

У відповідності до ч.1, 2 статті 116 Земельного кодексу України (в редакції, яка діяла на момент прийняття спірного розпорядження) громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування та державних органів приватизації щодо земельних ділянок, на яких розташовані об'єкти, які підлягають приватизації, в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом; набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Повноваження органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо передачі земельних ділянок у власність або у користування визначені ст.122 Земельного кодексу України.

Так, частинами 3, 4 даної статті передбачено, що районні державні адміністрації на їх території надають земельні ділянки із земель державної власності у постійне користування юридичним особам у межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів для: а) сільськогосподарського використання; б) ведення лісового і водного господарства, крім випадків, передбачених частиною сьомою цієї статті; в) будівництва об'єктів, пов'язаних з обслуговуванням жителів територіальної громади району (шкіл, закладів культури, лікарень, підприємств торгівлі тощо). Натомість, обласні державні адміністрації надають земельні ділянки на їх території із земель державної власності у постійне користування юридичним особам у межах міст обласного значення та за межами населених пунктів для всіх потреб, крім випадків, визначених частинами третьою, сьомою цієї статті.

Таким чином, відповідно до наведених вище норм земельні ділянки є об`єктами цивільних прав, а держава та територіальні громади через свої органи беруть участь у земельних відносинах з метою реалізації цивільних та інших прав у приватно-правових відносинах, тобто прав власників земельних ділянок. Органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування у правовідносинах щодо розпорядження земельними ділянками державної та комунальної власності діють як органи, через які держава або територіальна громада реалізують повноваження власника земельних ділянок.

Поряд з цим, ч.1 ст.124 Земельного кодексу України встановлено, що передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки.

У відповідності із ст.ст. 6, 41 Закону України «Про місцеві державні адміністрації», актами місцевої державної адміністрації є розпорядження голови місцевої державної адміністрації, видані в межах своїх повноважень, накази керівників управлінь, відділів та інших структурних підрозділів. Голови місцевих державних адміністрацій видають розпорядження одноособово і несуть за них відповідальність згідно із законодавством.

Тобто, враховуючи наведене вище, суд дійшов висновку, що розпорядження №221 від 18.03.2010р. Київської обласної державної адміністрації було видано вказаним органом виконавчої влади у межах повноважень, наданих чинним законодавством.

За приписами ст.65 Земельного кодексу України (в редакції, чинні на момент виникнення спірних правовідносин) землями промисловості, транспорту, зв'язку, енергетики, оборони та іншого призначення визнаються земельні ділянки, надані в установленому порядку підприємствам, установам та організаціям для здійснення відповідної діяльності. Порядок використання земель промисловості, транспорту, зв'язку, енергетики, оборони та іншого призначення встановлюється законом.

До земель транспорту належать землі, надані підприємствам, установам та організаціям залізничного, автомобільного транспорту і дорожнього господарства, морського, річкового, авіаційного, трубопровідного транспорту та міського електротранспорту для виконання покладених на них завдань щодо експлуатації, ремонту і розвитку об'єктів транспорту (ст67 Земельного кодексу України).

За приписами ст.71 вказаного нормативно-правового акту до земель автомобільного транспорту належать землі під спорудами та устаткуванням енергетичного, гаражного і паливороздавального господарства, автовокзалами, автостанціями, лінійними виробничими спорудами, службово-технічними будівлями, станціями технічного обслуговування, автозаправними станціями, автотранспортними, транспортно-експедиційними підприємствами, авторемонтними заводами, базами, вантажними дворами, майданчиками контейнерними та для перечеплення, службовими та культурно-побутовими будівлями й іншими об'єктами, що забезпечують роботу автомобільного транспорту. До земель дорожнього господарства належать землі під проїзною частиною, узбіччям, земляним полотном, декоративним озелененням, резервами, кюветами, мостами, тунелями, транспортними розв'язками, водопропускними спорудами, підпірними стінками і розташованими в межах смуг відведення іншими дорожніми спорудами та обладнанням, а також землі, що знаходяться за межами смуг відведення, якщо на них розміщені споруди, що забезпечують функціонування автомобільних доріг, а саме: а) паралельні об'їзні дороги, поромні переправи, снігозахисні споруди і насадження, протилавинні та протисельові споруди, вловлюючі з'їзди; б) майданчики для стоянки транспорту і відпочинку, підприємства та об'єкти служби дорожнього сервісу; в) будинки (в тому числі жилі) та споруди дорожньої служби з виробничими базами; г) захисні насадження.

Посилання прокурора на те, що оспорюване розпорядження було видане з порушенням приписів щодо припинення права постійного користування земельною ділянкою, а саме без заяви Служби автомобільних доріг Київської області про добровільну відмову від права постійного користування в частині земельної ділянки площею 1,7100, де відбувається накладення земельних ділянок з кадастровими номерами №:03:001:0002 та №:04:013:0080, суд вважає безпідставними з огляду на наступне.

Статтею 92 Земельного кодексу України визначено, що право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку. Права постійного користування земельною ділянкою із земель державної та комунальної власності набувають: а) підприємства, установи та організації, що належать до державної та комунальної власності; б) громадські організації інвалідів України, їх підприємства (об'єднання), установи та організації; в) релігійні організації України, статути (положення) яких зареєстровано у встановленому законом порядку, виключно для будівництва і обслуговування культових та інших будівель, необхідних для забезпечення їх діяльності.

Статтею 125 Земельного кодексу України передбачено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

У ч.3 ст.125 Земельного кодексу України зазначено, що право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державним актом на право постійного користування земельною ділянкою.

Згідно ч.1 ст.141 вказаного нормативно-правового акту підставами припинення права користування земельною ділянкою є, в тому числі, добровільна відмова від права користування земельною ділянкою.

Як зазначалось вище, державний акт серії ЯЯ №153825 на право постійного користування земельною ділянкою №:04:013:0080 було видано Службі автомобільних доріг у Київській області 15.09.2010р.

Одночасно, оспорюване прокурором розпорядження №221 Київської обласної державної адміністрації «Про передачу земельної ділянки Товариству з обмеженою відповідальністю «Броварська транспортна компанія» було видано 18.03.2010р., тобто, до моменту набуття Службою автомобільних доріг у Київській області права постійного користування на земельну ділянку кадастровий номер №:04:013:0080.

Вказане свідчить про те, що у даному випадку станом на момент видання розпорядження №221 від 18.03.2010р. Служба автомобільних доріг у Київській області не набула права постійного користування земельною ділянкою, а отже, не мала прав постійного землекористувача, тобто, ніяким чином не могла подавати заяви про припинення права постійного користування у розумінні ст.141 Земельного кодексу України.

За таких обставин, з огляду на наведене вище, посилання прокурора в якості підстави для визнання недійсним Розпорядження №221 від 18.03.2010р. Київської обласної державної адміністрації «Про передачу земельної ділянки Товариству з обмеженою відповідальністю «Броварська транспортна компанія» на неподання Службою автомобільних доріг у Київській області заяви про припинення права постійного користування на частину земельної ділянки кадастровий номер №:04:013:0080, є юридично неспроможними та такими, що не свідчать про невідповідність оспорюваного акту нормам чинного на момент його видання законодавства.

Виходячи з принципу повного, всебічного та об'єктивного розгляду всіх обставин справи, суд також дійшов висновку щодо відмови в задоволенні позову Броварської місцевої прокуратури про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки з кадастровим номером №:03:001:0002, укладеним 25.03.2015р. між Київською обласною державною адміністрацією в особі Броварської районної державної адміністрації Київської області та Товариством з обмеженою відповідальністю «Броварська транспортна компанія». При цьому, суд зазначає наступне.

Згідно із ст.1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Статтею 20 Господарського кодексу України передбачено, що кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Захист цивільних прав та інтересів судом здійснюється у спосіб встановлений законом або договором.

Перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів визначається ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України, до яких, зокрема, відноситься визнання правочину недійсним. Аналогічні положення містить ст.20 Господарського кодексу України.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст.204 Цивільного кодексу України).

За приписом ст.215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до статей 215 та 216 Цивільного кодексу України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

За приписами ч.1 ст.207 Господарського кодексу України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Пунктом 2.1. Постанови №11 від 29.05.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» визначено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

За положеннями абз. 5 п. 5 Постанови №9 від 06.11.2009р. Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми. дефекти суб'єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

За змістом Постанови №9 від 06.11.2009р. Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

За таких обставин, приймаючи до уваги положення Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, позивачем при зверненні до суду з вимогами про визнання правочину недійсним повинно бути доведено наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними.

В якості підстави для визнання договору оренди земельної ділянки з кадастровим номером №:03:001:0002, укладеним 25.03.2015р. між Київською обласною державною адміністрацією в особі Броварської районної державної адміністрації Київської області та Товариством з обмеженою відповідальністю «Броварська транспортна компанія», прокурором зазначено про невідповідність Розпорядження №221 від 18.03.2010р. Київської обласної державної адміністрації «Про передачу земельної ділянки Товариству з обмеженою відповідальністю «Броварська транспортна компанія», на підставі якого оспорюваний правочин укладено, вимогам чинного на момент його видання законодавства.

Проте, як було встановлено судом вище, твердження позивача про наявність підстав для визнання вказаного вище розпорядження недійсним, є юридично неспроможними.

До того ж, суд зауважує, що господарський суд, маючи на меті захист прав, свобод та законних інтересів позивача на засадах верховенства права, не вправі змінювати заявлені позовні вимоги та визначати їх зміст іншим чином, ніж їх викладено в позовній заяві. Спір між сторонами вирішується в межах позовних вимог з урахуванням способу захисту, що обраний позивачем.

Статтею 83 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд, приймаючи рішення, має право виходити за межі позовних вимог, якщо це необхідно для захисту прав і законних інтересів позивачів або третіх осіб з самостійними вимогами на предмет спору і про це є клопотання заінтересованої сторони. Проте, в межах розгляду спору учасниками судового процесу відповідного клопотання не подавалось.

Тобто, у відповідності до положень господарського процесуального законодавства суд розглядає спір у межах позовних вимог, тобто виключно з визначених позивачем предмета та підстав позову. При цьому, під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, а підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Відповідно до п.3.12 Постанови №18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

За таких обставин, з урахуванням викладеного, виходячи з того, що суд не може на власний розсуд змінювати позовні вимоги, їх підстави чи спонукати позивача до їх уточнення, а також враховуючи, що позивачем клопотань про вихід за межі позовних вимог на підставі приписів ст.83 Господарського процесуального кодексу України не заявлялось, судом розглянуто позовні вимоги Броварської місцевої прокуратури в межах та з підстав, наведених у позовній заяві.

Таким чином, виходячи з наведеного у сукупності, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову Броварської місцевої прокуратури про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки з кадастровим номером №:03:001:0002, укладеним 25.03.2015р. між Київською обласною державною адміністрацією в особі Броварської районної державної адміністрації Київської області та Товариством з обмеженою відповідальністю «Броварська транспортна компанія».

Клопотання відповідачів про застосування строків позовної давності були залишені судом без розгляду з огляду на наявність самостійних підстав для відмови в задоволенні позовних вимог.

Всі інші клопотання та заяви, доводи та міркування учасників судового процесу відповідно залишені судом без задоволення і не прийняті до уваги як необґрунтовані та безпідставні.

Судовий збір згідно приписів ст.49 Господарського процесуального кодексу України залишається за позивачем.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.43, 49, 67, 68, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 23.01.17.

Суддя Т.М. Ващенко