РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.01.2017Справа №910/22935/16

За позовомКомунального підприємства «Київський метрополітен»
доФізичної особи-підприємця ОСОБА_1
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача
Департамент комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації)
простягнення 45856 грн. 83 коп.

Суддя Отрош І.М.

Представники сторін:

від позивача: Ковтун Т.О. - представник за довіреністю № 174 від 26.12.2016;

від відповідача: не з'явились;

від третьої особи: не з'явились.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

14.12.2016 до Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Комунального підприємства «Київський метрополітен» з вимогами до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про стягнення 45856 грн. 83 коп., з яких 40800 грн. 78 коп. основного боргу, 4750 грн. 65 коп. пені та 305 грн. 40 коп. 3% річних.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач в порушення норм законодавства України та укладеного між сторонами Договору № 207-У(Ор)-11 від 15.10.2011 не у повному обсязі сплатив позивачу орендну плату за користуванням об'єктом оренди у період з 01.05.2015 по 24.10.2016, у зв'язку з чим у відповідача виникла заборгованість у розмірі 40800 грн. 78 коп. Крім того, позивачем було заявлено до стягнення з відповідача пеню у розмірі 4750 грн. 65 коп. за загальний період нарахування з 11.02.2016 по 06.10.2016 та 3% річних за загальний період нарахування з 11.02.2015 по 08.11.2016.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.12.2016 порушено провадження у справі № 910/22935/16; залучено до участі у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - Департамент комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації); розгляд справи призначено на 13.01.2017.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 13.01.2017, відповідно до ст. 77 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи відкладено на 27.01.2017.

Представник позивача у судовому засіданні 27.01.2017 надав усні пояснення по суті спору, позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Представник відповідача у судове засідання 27.01.2017 не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, клопотань про відкладення розгляду справи не подавав, про призначене судове засідання був повідомлений належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення 389.

Представник третьої особи у судове засідання не з'явився, 25.01.2017 через канцелярію суду подав письмові пояснення по справі, в яких, зокрема, просив суд здійснювати розгляд справи за відсутності представника третьої особи, про призначене судове засідання був повідомлений належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення 397.

Стаття 22 ГПК України зобов'язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами. Явка в судове засідання представників сторін -це право, а не обов'язок, справа може розглядатись без їх участі, якщо нез'явлення цих представників не перешкоджає вирішенню спору.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 77 ГПК України у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Таким чином, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Застосовуючи згідно з частиною 1 статті 4 ГПК України, статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" при розгляді справи частину 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується обов'язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії"(Alimentaria Sanders S.A. v. Spain") від 07.07.1989).

Враховуючи, що наявні матеріали справи є достатніми для всебічного, повного і об'єктивного розгляду справи, та відповідач не подавав клопотань про відкладення розгляду справи, суд визнав за можливе розглянути справу за відсутності представника відповідача та третьої особи з урахуванням положень ст. 75 Господарського процесуального кодексу України за наявними в матеріалах справи доказами.

У судовому засіданні 27.01.2017 було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши надані суду докази, суд

ВСТАНОВИВ:

15.10.2011 між Комунальним підприємством «Київський метрополітен» (орендодавець) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (орендар) укладено Договір № 207-У(Ор)-11 про передачу майна комунальної власності територіальної громади міста Києва, яке передається в оренду, відповідно до умов якого орендодавець на підставі рішення Київської міської ради від 29.04.2010 № 590/4028 передав, а орендар прийняв в оренду нерухоме майно (частину переходу), визначену відповідно до проектної документації, розробленої ДП «ПІ Укрметротунельпроект», тимчасовими огороджуючими конструкціями (кіосками) орендаря) за адресою: станція метро «Нивки» (східний вестибюль № 1) для торгівлі непродовольчими товарами.

Відповідно до п. 2.1 Договору № 207-У(Ор)-11 від 15.10.2011 об'єктом оренди є частина переходу, визначена відповідно до проектної документації, розробленої ДП «ПІ Укрметротунельпроект», тимчасовими огороджуючими конструкціями (кіосками) орендаря, загальною площею 12,6 кв.м., згідно з викопіюванням з Схем тимчасового розташування МАФ, що складає невід'ємну частину цього договору.

Відповідно до п. 2.4 Договору № 207-У(Ор)-11 від 15.10.2011 об'єкт оренди належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва і знаходиться на балансі Комунального підприємства «Київський метрополітен».

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Дослідивши зміст укладеного між сторонами договору, суд дійшов висновку, що даний правочин за своєю правовою природою є договором оренди комунального майна.

Відповідно до норм частини 1 та 2 статті 283 Господарського кодексу України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності. У користування за договором оренди передається індивідуально визначене майно виробничо-технічного призначення (або цілісний майновий комплекс), що не втрачає у процесі використання своєї споживчої якості (неспоживна річ).

Згідно з частиною 3 статті 283 Господарського кодексу України об'єктом оренди можуть бути: державні та комунальні підприємства або їх структурні підрозділи як цілісні майнові комплекси, тобто господарські об'єкти із завершеним циклом виробництва продукції (робіт, послуг), відокремленою земельною ділянкою, на якій розміщений об'єкт, та автономними інженерними комунікаціями і системою енергопостачання; нерухоме майно (будівлі, споруди, приміщення); інше окреме індивідуально визначене майно виробничо-технічного призначення, що належить суб'єктам господарювання.

Відповідно до статті 3 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" відносини щодо оренди державного майна, майна, що належить Автономній Республіці Крим або перебуває у комунальній власності, регулюються договором оренди, цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", передача об'єкта оренди орендодавцем орендареві здійснюється у строки і на умовах, визначених у договорі оренди.

Судом встановлено, що 01.11.2011 позивач передав у строкове платне користування об'єкт оренди за Договором № 207-У(Ор)-11 від 15.10.2011 (частину переходу станції метро «Нивки», визначену тимчасово огороджуючими конструкціями (кіоском), загальною площею 12,6 кв.м.), що підтверджується актом приймання-передачі майна в оренду, який підписаний уповноваженими представниками сторін та скріплений печатками позивача та відповідача (копія акту долучена позивачем до позовної заяви).

Згідно з п. 9.1 Договору № 207-У(Ор)-11 від 15.10.2011 він вступає в силу з моменту підписання його сторонами і відповідно до рішення Київради від 29.04.2010 № 590/4028 діє з 15.10.2011 до 13.10.2014 (2 роки 364 дні).

Відповідно до п. 9.5 Договору № 207-У(Ор)-11 від 15.10.2011 договір припиняється, зокрема, у разі закінчення строку, на який його було укладено.

Судом встановлено, що Комунальне підприємство «Київський метрополітен» звернулось до Господарського суду міста Києва із позовною заявою про виселення Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 з орендованого майна (частини переходу станції метро «Нивки» (східний вестибюль № 1), загальною площею 12,6 кв.м.) у зв'язку із невиконанням відповідачем обов'язку з повернення орендованого майна після закінчення строку дії Договору № 207-У(Ор)-11 від 15.10.2011.

Судом встановлено, що рішенням Господарського суду міста Києва від 02.11.2015 у справі № 910/20002/15, яке залишене без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 26.05.2016 та набрало законної сили 26.05.2016, позов Комунального підприємства «Київський метрополітен» задоволено; виселено Фізичну особу-підприємця ОСОБА_1 з орендованого майна - частини переходу загальною площею 12,6 кв.м., що знаходиться за адресою: станція метро «Нивки» (східний вестибюль № 1); зобов'язано відповідача демонтувати тимчасові огороджуючи конструкції, що знаходяться за адресою: станція метро «Нивки» (східний вестибюль № 1).

У рішенні Господарського суду міста Києва від 02.11.2015 у справі № 910/20002/15 судом було встановлено, що 20.10.2014 позивач направив на адресу відповідача повідомлення № 18 від 17.10.2014 про закінчення терміну дії договору та вимогою звільнити орендоване майно, та передати останнє позивачу за актом прийому-передачі.

Судом у справі № 910/20002/15 було встановлено, що відповідач не виконав взяті на себе зобов'язання щодо звільнення та передачі орендованого майна за Договором про передачу майна комунальній власності територіальної громади міста Києва, яке передається в оренду № 207-У(Ор)-11 від 15.10.2011 по акту приймання-передачі позивачу та продовжував використовувати майно позивача після закінчення дії строку дії договору для здійснення своєї господарської діяльності.

Задовольняючи позов Комунального підприємства «Київський метрополітен», суд у справі № 910/20002/15 зазначив, що на час звернення позивача з позовом до суду Договір оренди № 207-У(Ор)-11 від 15.10.2011 припинив свою дію у зв'язку із закінченням строку, у зв'язку з чим відсутні правові підстави використання Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 об'єкту оренди, адже, відсутнє рішення Київської міської ради з питання користування відповідачем об'єкта оренди та відсутні будь-яких інші документи, які б надавали відповідачу право на оренду об'єкта площею 12,6 кв.м (частина переходу) станції метро "Нивки", після закінчення строку оренди - 13.10.2014.

Частиною 3 статті 35 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Пунктом 10 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про незалежність судової влади" від 13.06.2007 р. № 8 передбачено, що за змістом частини п'ятої статті 124 Конституції України судові рішення є обов'язковими до виконання на всій території України і тому вважаються законними, доки вони не скасовані в апеляційному чи касаційному порядку або не переглянуті компетентним судом в іншому порядку, визначеному процесуальним законом, в межах провадження справи, в якій вони ухвалені. Виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається, і суди повинні відмовляти у прийнятті позовів та заяв з таким предметом.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів (див. рішення Суду у справах: Sovtransavto Holding v. Ukraine, no. 48553/99, § 77, від 25.07.2002; Ukraine-Tyumen v. Ukraine, no. 22603/02, §§ 42 та 60, від 22.11.2007) (пункт 4 Інформаційного листа Вищого господарського суду України "Про Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та юрисдикцію Європейського суду з прав людини" від 18.11.2003 р. №01-8/1427).

Таким чином, обставини, встановлені судом у справі № 910/20002/15, щодо припинення дії Договору № 207-У(Ор)-11 від 15.10.2011, мають преюдиціальне значення та не потребують доказування при розгляді даної справи.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», орендою є засноване на договорі строкове платне користування майном, необхідним орендареві для здійснення підприємницької та іншої діяльності.

Згідно з п. 3 ст. 18 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», орендар зобов'язаний вносити орендну плату своєчасно і у повному обсязі.

Згідно з частиною 2 статті 762 Цивільного кодексу України, за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Згідно з п. 3.1 Договору № 207-У(Ор)-11 від 15.10.2011 за користування об'єктом оренди орендар сплачує орендодавцю орендну плату, розрахунок якої здійснюється на підставі рішення Київради від 29.04.2010 № 590/4028 та Методики розрахунку плати за користування майном територіальної громади м. Києва, затвердженої рішенням Київради від 28.09.2006 № 34/91, та на дату підписання цього договору місячний розмір якої згідно з розрахунком орендної плати (Додаток № 2), що є невід'ємною частиною цього договору, становить 139,56 грн. за 1 кв.м орендної площі, що в цілому за об'єкт оренди станом на липень 2011 року складає 1758,50 грн. без ПДВ.

У Додатку № 2 до договору (Розрахунок місячної плати) сторони погодили вартість об'єкта оренди за експертною оцінкою (105510,00 грн.), орендну ставку - 20% та розмір орендної плати станом на 18.07.2011 - 1758,50 грн., без ПДВ 351,70 грн., разом з ПДВ - 2110,20 грн.

Відповідно до п. 3.2 Договору № 207-У(Ор)-11 від 15.10.2011 розмір орендної плати за кожний наступний місяць оренди визначається з урахуванням індексу інфляції за поточний місяць.

Згідно з п. 3.4 Договору № 207-У(Ор)-11 від 15.10.2011 додатково орендар сплачує орендодавцю разом з орендною платою податок на додану вартість у розмірах та порядку, визначених законодавством України, який сплачується орендарем разом з орендною платою.

Відповідно до п. 3.5 Договору № 207-У(Ор)-11 від 15.10.2011 оплата за договором проводиться орендарем, починаючи з дати підписання акта приймання-передачі. Останнім днем сплати орендної плати є дата підписання сторонами акта приймання-передачі про повернення об'єкта оренди орендодавцеві.

Тобто, вказаними умова договору сторони погодили, що відповідач повинен сплачувати орендну плату до дати фактичного повернення об'єкту оренди, про що сторони складають акт приймання-передачі про повернення майна.

Відповідно до статті 795 Цивільного кодексу України передання наймачеві будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору. З цього моменту починається обчислення строку договору найму, якщо інше не встановлено договором. Повернення наймачем предмета договору найму оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору. З цього моменту договір найму припиняється.

Суд зазначає, що з урахуванням положень статті 795 ЦК України та умов договору, якщо останніми передбачено, що після закінчення або дострокового розірвання договору оренди нарахування орендної плати за фактичне користування майном припиняється з моменту підписання акта приймання-передачі приміщень орендодавцеві, нарахування орендної плати за відповідний період є правомірним.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про оренду (найм) майна» від 29.05.2013 № 12.

Позивачем 26.01.2017 через канцелярію суду долучено до матеріалів справи копію акту державного виконавця, складеного станом на 24.10.2016 щодо примусового виконання наказу Господарського суду міста Києва від 03.06.2016 про виселення відповідача, в якому зазначено, що виходом державного виконавця за адресою: станція метро «Нивки» (східний вестибюль № 1) встановлено, що боржник виселився самостійно.

Суд зазначає, що умовами Договору № 207-У(Ор)-11 від 15.10.2011 передбачений обов'язок відповідача повернути позивачу об'єкт оренди за актом приймання-передачі об'єкта оренди (відповідно до п. 7.5 Договору № 207-У(Ор)-11 від 15.10.2011).

Однак, відповідач не виконав вказаного обов'язку щодо повернення об'єкта оренди позивачу за актом приймання-передачі (так як суду не надано акту приймання-передачі (повернення) об'єкта оренди позивачу, складеного позивачем та відповідачем), а тому суд дійшов висновку, що позивач має право нараховувати орендну плату по дату встановлення факту відсутності відповідача на об'єкті оренди (звільнення відповідачем об'єкту оренди), тобто по 24.10.2016.

Доказів звільнення об'єкта оренди за Договором № 207-У(Ор)-11 від 15.10.2011 в іншу дату відповідачем суду не надано.

Судом встановлено, що за період з 01.05.2015 по 24.10.2016 (включно) позивачем було нараховано орендні платежі за користування об'єктом оренди у загальному розмірі 65461 грн. 77 коп. (з урахуванням індексу інфляції та ПДВ відповідно до умов договору), а саме: за травень 2015 року - 3576 грн. 81 коп., за червень 2015 року - 3655 грн. 50 коп., за липень 2015 року - 3670 грн. 12 коп., за серпень 2015 року - 3633 грн. 42 коп., за вересень 2015 року - 3604 грн. 36 коп., за жовтень 2015 року - 3687 грн. 26 коп., за листопад 2015 року - 3639 грн. 32 коп., за грудень 2015 року - 3712 грн. 11 коп., за січень 2016 року - 3738 грн. 09 коп., за лютий 2016 року - 3771 грн. 73 коп., за березень 2016 року - 3626 грн. 50 коп., за квітень 2016 року - 3712 грн. 11 коп., за травень 2016 року - 3712 грн. 11 коп., за червень 2016 року - 3712 грн. 11 коп., за липень 2016 року - 3712 грн. 11 коп., за серпень 2016 року - 3712 грн. 11 коп., за вересень 2016 року - 3712 грн. 11 коп. та за жовтень 2016 року (з 01ю10ю2016 по 24.10.2016) - 2873 грн. 89 коп. (відповідно до розрахунку, долученого позивачем до матеріалів справи через канцелярію суду 26.01.2017).

Судом встановлено, що розмір місячної орендної плати складається із базової ставки орендної плати, зазначеної у Розрахунку орендної плати (Додаток № 2 до Договору № 207-У(Ор)-11 від 15.10.2011), у сумі 1758,50 грн. з урахуванням добутку індексів інфляції за попередні місяці (п. 3.2 Договору № 207-У(Ор)-11 від 15.10.2011) та з урахуванням ПДВ (п. 3.4 Договору № 207-У(Ор)-11 від 15.10.2011).

Перевіривши зазначені позивачем у розрахунку орендних платежів розміри нарахованих позивачем орендних платежів за період з 01.05.2015 до 24.10.2016, суд дійшов висновку в їх обґрунтованості (на загальну суму 65461 грн. 77 коп.).

Крім того, з долученого позивачем до позовної заяви розрахунку заборгованості, вбачається, що станом на 01.05.2015 заборгованість відповідача зі сплати орендної плати становила 529 грн. 23 коп. (дебіторська заборгованість).

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з п. 3.6 Договору № 207-У(Ор)-11 від 15.10.2011 орендна плата сплачується орендарем незалежно від наслідків господарської діяльності орендаря щомісячно не пізніше 10 числа поточного місяця на рахунок орендодавця.

Таким чином, суд дійшов висновку, що відповідач повинен був сплачувати орендну плату у строк до 10 числа поточного місяця (включно).

Судом встановлено, що відповідач 07.12.2015 сплатив позивачу грошові кошти у розмірі 11180 грн. 00 коп., 06.10.2016 - грошові кошти у розмірі 3712 грн. 11 коп. (призначення платежу - оплата оренди за вересень 2016 року), 11.10.2016 - грошові кошти у розмірі 3712 грн. 11 коп. (призначення платежу - оплата оренди за жовтень 2016 року), 25.10.2016 - грошові кошти у розмірі 3712 грн. 11 коп. (призначення платежу - оплата оренди за серпень 2016 року), 02.11.2016 - грошові кошти у розмірі 2873 грн. 89 коп. (призначення платежу - оплата оренди за липень 2016 року), що підтверджується долученими позивачем до матеріалів справи копіями платіжних доручень та відображено у розрахунку заборгованості, долученому позивачем до позовної заяви.

Таким чином, загальний розмір сплачених відповідачем грошових коштів у спірному періоді становить 25190 грн. 22 коп.

Отже, враховуючи загальний розмір орендної плати за період з 01.05.2015 по 24.10.2016 у сумі 65461 грн. 77 коп. та наявність заборгованості зі сплати орендної плати станом на 01.05.2015 у розмірі 529 грн. 23 коп., беручи до уваги здійснені відповідачем часткові оплати на загальну суму 25190 грн. 22 коп., суд дійшов висновку, що заборгованість відповідача зі сплати орендної плати за Договором № 207-У(Ор)-11 від 15.10.2011 становить 40800 грн. 78 коп.

Відповідачем не було спростовано суду належними та допустимими доказами розмір заборгованості зі сплати орендної плати у сумі 40800 грн. 78 коп. за Договором № 207-У(Ор)-11 від 15.10.2011, зокрема відповідачем не надано суду доказів сплати позивачу грошових коштів у розмірі 40800 грн. 72 коп.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Зазначене також кореспондується з нормами ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України.

Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Наявність та обсяг заборгованості Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 у розмірі 40800 грн. 78 коп. підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами та відповідачем не були спростовані, у зв'язку з чим позовні вимоги Комунального підприємства «Київський метрополітен» в частині стягнення з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 суми основного боргу у розмірі 40800 грн. 78 коп. підлягають задоволенню у повному обсязі.

Крім того, у зв'язку з неналежним виконанням відповідачем своїх зобов'язань зі сплати орендних платежів, позивачем було заявлено до стягнення з відповідача пеню у загальному розмірі 4750 грн. 65 коп., нараховану за прострочення сплати орендних платежів за період з лютого 2016 року по вересень 2016 року щодо кожного простроченого платежу окремо.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання (частина 1 статті 230 Господарському кодексі України).

У відповідності до норм частини 1 статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Також договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань врегульовано Законом України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань", положеннями якого встановлено, що за прострочку платежу, платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін (ст. 1 Закону).

Таким чином, в силу наведених норм права, пеня може бути стягнута лише у тому випадку, коли основне зобов'язання прямо забезпечено неустойкою (пеня, штраф) у чинному договорі, а також ним встановлено її розмір (встановлено за згодою сторін), або стягнення пені за невиконання основного зобов'язання передбачено законом.

Так, відповідно до п. 6.2 Договору № 207-У(Ор)-11 від 15.10.2011 за несвоєчасну сплату орендних платежів орендар сплачує на користь орендодавця пеню у розмірі 0,5% від розміру несплачених орендних платежів за кожний день прострочення, але не більше розміру, встановленого законодавством України.

Однак, згідно з ч. 7 ст. 180 Господарського кодексу України строком дії господарського договору є час, впродовж якого існують господарські зобов'язання сторін, що виникли на основі цього договору. На зобов'язання, що виникли у сторін до укладення ними господарського договору, не поширюються умови укладеного договору, якщо договором не передбачено інше. Закінчення строку дії господарського договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, що мало місце під час дії договору. Аналогічні положення містить ст. 631 ЦК України.

Як встановлено судом, враховуючи положення п.п. 9.1 та 9.5 Договору № 207-У(Ор)-11 від 15.10.2011 та обставини щодо надіслання позивачем відповідачу повідомлення № 18 від 17.10.2014 про закінчення терміну дії договору та про звільнення орендованого майна (що встановлено у рішенні Господарського суду міста Києва від 02.11.2015 у справі № 910/20002/15), дія вказаного договору припинилась 13.10.2014.

Як вбачається з розрахунку пені, долученого до позовної заяви, позивач заявляє до стягнення з відповідача пеню у загальному розмірі 4750 грн. 65 коп., нараховану за прострочення сплати орендних платежів з лютого 2016 року по вересень 2016 року, тобто за період фактичного користування об'єктом оренди після припинення дії Договору № 207-У(Ор)-11 від 15.10.2011.

Однак, суд зазначає, що забезпечення неустойкою (у вигляді пені) виконання відповідачем зобов'язання зі сплати орендних платежів припинилося у зв'язку із припиненням дії договору, а тому відсутні підстави для застосування до відповідача господарської санкції у вигляді пені за прострочення ним сплати орендної плати за період фактичного користування об'єктом оренди після припинення дії договору (тобто, щодо прострочення сплати орендних платежів, нарахованих за період після закінчення строку дії Договору № 207-У(Ор)-11 від 15.10.2011 - після 13.10.2014).

Іншої угоди, якою б було забезпечено неустойкою виконання відповідачем грошового зобов'язання після припинення дії договору сторонами спору суду не надано.

При цьому, суд зазначає, що законодавство України не містить норм, які б передбачали стягнення пені (її розмір, порядок нарахування) за прострочення виконання грошового зобов'язання (сплата орендної плати) у даних правовідносинах.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку в необґрунтованості заявлених позивачем позовних вимог щодо стягнення з відповідача пені у розмірі 4750 грн. 65 коп., нарахованої за прострочення сплати орендних платежів, нарахованих за період після закінчення строку дії договору, а саме за період з лютого 2016 року по вересень 2016 року (у зв'язку з припиненням дії договору оренди), у зв'язку з чим відмовляє у позові Комунального підприємства «Київський метрополітен» в частині стягнення з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 пені у розмірі 4750 грн. 65 коп.

При цьому, суд зазначає, що відповідно до статті 785 Цивільного кодексу України, у разі припинення договору найму наймач зобов'язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі. Якщо наймач не виконує обов'язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення.

Таким чином, законодавством передбачена особлива форма відповідальності орендаря за несвоєчасне повернення об'єкту оренди та, відповідно, позивач має право на стягнення з відповідача неустойки (відповідно до ст. 785 Цивільного кодексу України), нараховану у розмірі подвійної плати за користування об'єктом оренди за весь час прострочення виконання обов'язку з повернення об'єкта оренди.

Також, позивачем було заявлено до стягнення з відповідача 3% річних у розмірі 305 грн. 40 коп., а саме: 26 грн. 12 коп. 3% річних за прострочення сплати орендної плати за лютий 2016 року, нараховані за період з 11.02.2016 по 08.11.2016; 73 грн. 03 коп. 3% річних за прострочення сплати орендної плати за березень 2016 року, нараховані за період з 11.03.2016 по 08.11.2016; 65 грн. 30 коп. 3% річних за прострочення сплати орендної плати за квітень 2016 року, нараховані за період з 11.04.2016 по 08.11.2016; 56 грн. 14 коп. 3% річних за прострочення сплати орендної плати за травень 2016 року, нараховані за період з 11.05.2016 по 08.11.2016; 36 грн. 62 коп. 3% річних за прострочення сплати орендної плати за червень 2016 року, нараховані за період з 11.06.2016 по 06.10.2016; 27 грн. 46 коп. 3% річних за прострочення сплати орендної плати за липень 2016 року, нараховані за період з 11.07.2016 по 06.10.2016; 12 грн. 82 коп. 3% річних за прострочення сплати орендної плати за серпень 2016 року, нараховані за період з 11.08.2016 по 06.10.2016; 7 грн. 94 коп. 3% річних за прострочення сплати орендної плати за вересень 2016 року, нараховані за період з 11.09.2016 по 06.10.2016.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно з положеннями пунктів 3.1 та 3.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року N 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок 3% річних, суд дійшов висновку в його необґрунтованості, оскільки позивачем не враховано кількість календарних днів у 2016 році, що становить 366 днів, що повинно бути взято до уваги при здійсненні розрахунку 3% річних.

За таких обставин, суд здійснив власний розрахунок 3% річних (в межах заявленого позивачем періоду нарахування).

Сума боргу (грн) - заборгованість за лютий 2016 рокуПеріод простроченняКількість днів простроченняРозмір процентів річнихЗагальна сума процентів
41.9311.02.2016 - 08.11.20162723 %0,93

Сума боргу (грн) - заборгованість за березень 2016 рокуПеріод простроченняКількість днів простроченняРозмір процентів річнихЗагальна сума процентів
3626.5011.03.2016 - 08.11.20162433 %72.23

Сума боргу (грн) - заборгованість за квітень 2016 рокуПеріод простроченняКількість днів простроченняРозмір процентів річнихЗагальна сума процентів
3712.1111.04.2016 - 08.11.20162123 %64,50

Сума боргу (грн) - заборгованість за травень 2016 рокуПеріод простроченняКількість днів простроченняРозмір процентів річнихЗагальна сума процентів
3712.1111.05.2016 - 08.11.20161823 %55.37

Сума боргу (грн) - заборгованість за червень 2016 рокуПеріод простроченняКількість днів простроченняРозмір процентів річнихЗагальна сума процентів
3712.1111.06.2016 - 06.10.20161183 %35,90

Сума боргу (грн) - заборгованість за липень 2016 рокуПеріод простроченняКількість днів простроченняРозмір процентів річнихЗагальна сума процентів
3712.1111.07.2016 - 06.10.2016883 %27,78

Сума боргу (грн) - заборгованість за серпень 2016 рокуПеріод простроченняКількість днів простроченняРозмір процентів річнихЗагальна сума процентів
3712.1111.08.2016 - 06.10.2016573 %17,34

Сума боргу (грн) - заборгованість за вересень 2016 рокуПеріод простроченняКількість днів простроченняРозмір процентів річнихЗагальна сума процентів
3712.1111.09.2016 - 06.10.2016263 %7,91
Таким чином, обґрунтованим розміром 3% річних, який підлягає стягненню з відповідача, є 281 грн. 96 коп., у зв'язку з чим позовні вимоги Комунального підприємства «Київський метрополітен» в частині стягнення з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 3% річних у розмірі 305 грн. 40 коп. підлягають частковому задоволенню у розмірі 281 грн. 96 коп.

Згідно з частиною 1 статті 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст. 43, ч. 1 ст. 49, ст.ст. 75, 82, 82-1, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (02222, АДРЕСА_1; ідентифікаційний номер: НОМЕР_1) на користь Комунального підприємства «Київський метрополітен» (03056, м. Київ, проспект Перемоги, буд. 35; ідентифікаційний код: 03328913) суму основного боргу у розмірі 40800 (сорок тисяч вісімсот) грн. 78 коп., 3% річних у розмірі 281 (двісті вісімдесят одна) грн. 96 коп. та судовий збір у розмірі 1234 (одна тисяча двісті тридцять чотири) грн. 54 коп.

3. В іншій частині позову відмовити.

4. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Відповідно до частини 5 статті 85 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного господарського суду шляхом подання, протягом 10 днів з дня складання повного рішення, апеляційної скарги через Господарський суд міста Києва.

Повне рішення складено: 01.02.2017

Суддя І.М. Отрош