РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.01.2017Справа №910/23916/16

За позовом Публічного акціонерного товариства «Науково-виробниче об'єднання

«Київський завод автоматики ім. Г.І.Петровського»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Міжнародний Соломонів

університет»

про визнання договору № 651 від 31.10.2000 недійсним

Суддя Сівакова В.В.

Представники сторін:

від позивача Величко Д.В. - по дов. № 528/1180 від 09.11.2016

від відповідача Івженко Г.М. - по дов. № б/н від 24.01.2017

СУТЬ СПОРУ:

На розгляд Господарського суду міста Києва передані вимоги Публічного акціонерного товариства «Науково-виробниче об'єднання «Київський завод автоматики ім. Г.І.Петровського» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Міжнародний Соломонів університет» про визнання договору фінансового лізингу № 651 від 31.10.2000 недійсним.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 17.02.2014 Державною фінансовою інспекцією був складений акт № 071-30/320 ревізії фінансово-господарської діяльності позивача за період з 01.01.2011 по 01.12.2013, відповідно до якої позивач вважає, що є підстави стверджувати про наявність ознак недійсності договору, оскільки порушено вимоги ст. 140 Закону України «Про державну програму приватизації» від 18.05.2000 та передано в лізинг майно вартістю більше ніж 14 000 євро станом на день укладення договору. також вважає, що порушено вимоги ч. 3 ст. 2 Закону України «Про лізинг», оскільки не можуть бути об'єктом лізингу об'єкти оренди державного майна, тоді як передані приміщення, які входять до складу загальної виробничої бази ВАТ «НВО «КЗА ім. Г.І.Петровського.

Разом з позовною заявою позивачем подано заяву про забезпечення позову шляхом заборони відповідачу відчужувати у будь-який спосіб приміщення корпусу № 34 (будівлю літера «Х»), розташованого у м. Києві по вул. Старокиївській, 10.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 29.12.2016 порушено провадження у справі № 910/23916/16 та призначено справу до розгляду на 26.01.2017.

Відповідач у поданому в судовому засіданні 26.01.2017 відзиві на позовну заяву проти позову заперечує посилаючись на наступне. Укладення договору було попередньо узгоджено наглядовою радою позивача (до складу якої входять представники органів державної влади як органів, що здійснюють корпоративні права держави від її імен) згідно протоколу № 2 від 26.10.2000, що свідчить про наявність належного волевиявлення з боку позивача щодо його укладення. Зазначає, що лізинг за своєю правовою природою пролягає в передані майна (об'єкта лізингу) у володіння та користування лізингоодержувача, що не є відчуженням об'єкта лізингу, тобто переходом прав власності на нього від лізингодавця до лізингоодержувача. Казати про відчуження об'єкту лізингу можливе лише у випадку коли лізингоодержувач скористався правом на викуп об'єкту лізингу. Відповідач як лізингоодержувач за договором реалізував своє право на викуп об'єкта лізингу 16.03.2016. 10.09.1999 набув чинності Закон України «Про перелік об'єктів права державної власності, що не підлягають приватизації» від 07.07.1999, в силу якого (в первинній редакції) Київський державний завод автоматики ім. Г.І.Петровського (правонаступник - ВАТ «КЗА ім. Г.І.Петровського») було включено до переліку об'єктів, що не підлягають приватизації. На виконання вказаного закону ФДМ України видав наказ № 1729 від 13.09.1999 «Про призупинення продажу акцій ВАТ, які включені до Переліку об'єктів права державної власності, що не підлягають приватизації». Отже, з прийняттям вказаного закону процес приватизації акцій ВАТ «КЗА ім. Г.І.Петровського» був, по суті, скасований, а тому у зв'язку з цим приписи ст. 140 Закону України «Про Державну програму приватизації» (в первинній редакції від 18.05.2000) не можуть бути застосовані щодо оспорюваного договору. Наказом ФДМ України № 28-АТ від 23.07.1998 Державне підприємство «Київський державний завод автоматики ім. Г.І.Петровського» було перетворено у ВАТ «КЗА ім. Г.І.Петровського», тобто тим самим до моменту передання майна у лізинг відбулася зміна правового режиму майна - з державної форми власності у державного підприємства на приватну у акціонерного товариства, що повністю виключає застосування до оспорюваного договору фінансового лізингу законодавчих приписів щодо заборони передання у лізинг державного майна. Також зазначає, що дійсність договору вже була предметом розгляду у справі № 910/32600/15, в якій судом дійшов висновку про законність укладення договору.

Розглянувши в судовому засіданні 31.01.2017 заяву позивача про забезпечення позову суд відзначає наступне

Відповідно до ст. 66 Господарського процесуального кодексу України господарський суд за заявою сторони, прокурора або з власної ініціативи має право вжити передбачених статтею 67 цього Кодексу заходів до забезпечення позову. Забезпечення позову допускається в будь-якій стадії провадження у справі, якщо невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення господарського суду.

Статтею 67 Господарського процесуального кодексу України визначено заходи забезпечення позову, зокрема позов забезпечується шляхом заборони відповідачеві вчиняти певні дії; шляхом заборони іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору.

Згідно з ч. 3 п. 3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 16 від 26.12.2011 «Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову» адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється господарським судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Відповідно до п. 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 16 від 26.12.2011 «Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову» особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення із заявою про забезпечення позову. З цією метою та з урахуванням загальних вимог, передбачених статтею 33 ГПК України, обов'язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного заходу до забезпечення позову.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Заявником не наведено та не надано достатньо обґрунтованих даних про існування обставин, що призведуть до неможливості чи утруднення виконання рішення суду.

Враховуючи викладене, заява позивача про забезпечення позову задоволенню не підлягає.

В судовому засіданні 26.01.2017, відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи та заслухавши пояснення представників сторін, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

31.10.2000 між Відкритим акціонерним товариством НАК «Завод автоматики імені Г.І.Петровського», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Науково-виробниче об'єднання «Київський завод автоматики ім. Г.І. Петровського» (лізингодавець, позивач) та Міжнародний Соломонів університет, правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Міжнародний Соломонів університет» (лізингоодержувач, відповідач) було укладено договір фінансового лізингу № 651 (далі - договір).

Відповідно до п. 1.1 договору лізингодавець передає, а лізингоодержувач приймає у строкове платне користування нерухоме майно - приміщення корпусу 34, що належить лізингодавцю (далі - об'єкт лізингу). Протягом дії цього договору, лізингоодержувач поступово викупає об'єкт лізингу.

Відповідно до п. 1.3 договору адреса - м. Київ, вул. Старокиївська, 10.

31.10.2000 між сторонами підписано акт передачі у фінансовий лізинг об'єкт лізингу.

Відповідно до звіту про експертну оцінку станом на 01.09.2000 ринкова вартість корпусу № 34 на території заводу загальною площею 1674 кв. м. складає 1 439 064,00 грн.

Згідно з п. 3.1 договору розмір місячного лізингового платежу за цим договором складається із 8 555,00 грн. що є платою за користування об'єктом лізингу та 5 996,00 грн., що є сумою відшкодування частини вартості об'єкта лізингу яка йде на його викуп і суми відшкодування страхових платежів за договором страхування об'єкта лізингу.

Договір діє з моменту підписання на протязі 20 років і одного тижня (п. 9.1 договору).

Спір у даній справі виник у зв'язку із тим, що позивач вважає, що договір фінансового лізингу № 651 від 31.10.2000 не відповідає вимогам закону, а тому на підставі ст. 48 Цивільного кодексу УРСР має бути визнаний недійсним.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідність чи невідповідність договору вимогам законодавства має оцінюватися господарським судом стосовно законодавства, яке діяло на момент укладення спірного договору.

Відповідно до ст. 140 Закону України «Про державну програму приватизації» (в редакції на момент укладення договору) до виконання плану приватизації (розміщення акцій) ВАТ, щодо яких передбачається закріплення у державній власності пакетів акцій відповідно до розділу VI цієї Програми, або до розміщення акцій у кількості, що становить 75 відсотків загальної кількості акцій ВАТ, цьому товариству та державним органам приватизації забороняється:

відчужувати майно (необоротні активи), що належить товариству, та здійснювати операції з борговими вимогами та зобов'язаннями (факторинг), якщо на дату укладення відповідної угоди балансова вартість таких активів або зобов'язань перевищує суму, еквівалентну 14 000 EUR за курсом, встановленим Національним банком України, або перевищує 10 відсотків підсумку балансу ВАТ.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України «Про лізинг» (в редакції на момент укладення договору) фінансовий лізинг - це договір лізингу, в результаті укладення якого лізингоодержувач на своє замовлення отримує в платне користування від лізингодавця об'єкт лізингу на строк, не менший строку, за який амортизується 60 відсотків вартості об'єкта лізингу, визначеної в день укладення договору.

Сума відшкодування вартості об'єкта лізингу в складі лізингових платежів за період дії договору фінансового лізингу повинна включати не менше 60 відсотків вартості об'єкта лізингу, визначеної в день укладення договору.

Після закінчення строку договору фінансового лізингу об'єкт лізингу, переданий лізингоодержувачу згідно з договором, переходить у власність лізингоодержувача або викуповується ним за залишковою вартістю.

Статтею 10 Закону України «Про лізинг» (в редакції на момент укладення договору), об'єкт лізингу протягом усього строку дії договору лізингу є власністю лізингодавця.

У разі переходу права власності на об'єкт лізингу від лізингодавця до іншої особи договір лізингу зберігає чинність щодо нового власника.

Відповідно до п. 2.2. договору об'єкт лізингу протягом усього строку дії даного договору є власністю лізингодавця. Право власності на об'єкт лізингу набувається лізингоодержувачем після сплати повної вартості об'єкта лізингу відповідно до умов цього договору та законодавства України.

Матеріалами справи не підтверджується, що на момент укладення договору відбувся перехід права власності від позивача до відповідача, оскільки відсутні докази реалізація права на викуп об'єкту лізингу.

Згідно зі ст. 2 Закону України «Про лізинг» (в редакції на момент укладення договору) об'єктом лізингу може бути будь-яке нерухоме і рухоме майно, яке може бути віднесене до основних фондів відповідно до законодавства, в тому числі продукція, вироблена державними підприємствами (машини, устаткування, транспортні засоби, обчислювальна та інша техніка, системи телекомунікацій тощо), не заборонене до вільного обігу на ринку і щодо якого немає обмежень про передачу його в лізинг (оренду).

Майно, зазначене в частині першій цієї статті, яке є в державній власності, може бути об'єктом лізингу тільки за погодженням з органом, що здійснює управління цим майном у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Не можуть бути об'єктами лізингу за цим Законом: об'єкти оренди державного майна, визначені в статті 4 Закону України «Про оренду державного майна», крім окремого індивідуально визначеного майна державних підприємств; земельні ділянки та інші природні об'єкти.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» (в редакції на момент укладення договору), не можуть бути об'єктами оренди:

цілісні майнові комплекси державних підприємств, їх структурних підрозділів (філій, цехів, дільниць), що здійснюють діяльність, передбачену частиною першою статті 4 Закону України «Про підприємництво»;

цілісні майнові комплекси казенних підприємств;

цілісні майнові комплекси структурних підрозділів (філій, цехів, дільниць) казенних підприємств, що здійснюють діяльність, передбачену частиною першою статті 4 Закону України «Про підприємництво».

З наказу Фонду державного майну України № 28-АТ від 23.07.1998 «Про перетворення державного підприємства КДЗА ім. Г.І.Петровського у відкрите акціонерне товариство» вбачається, що перетворено державне підприємство Київський державний завод автоматики ім. Г.І Петровського у відкрите акціонерне товариство (ВАТ) «Київський державний завод автоматики ім. Г.І Петровського» зі статутним фондом 25 916 000,00 грн.

Крім того, у протоколі № 2 засідання Наглядової ради позивача від 26.10.2000 зазначено, що Наглядова Рада дала згоду Правлінню ВАТ «Київський державний завод автоматики ім. Г.І.Петровського» на укладення договору фінансового лізингу з Міжнародним Соломоновим університетом.

Статтею 48 Цивільного кодексу УРСР (в редакції на момент укладення договору) передбачається, що недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей.

Заявляючи позов про визнання недійсним договору, позивач має довести наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними.

Відповідно до статей 33 та 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Позивач не надав до суду доказів, які б підтверджували той факт, що договір укладено всупереч нормам діючого на той момент законодавства.

Згідно з п. 2.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Враховуючи викладене, судом встановлено, що правові підстави для визнання договору фінансового лізингу № 651 від 31.09.2000 недійсним відсутні.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Обов'язок доказування та подання доказів відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

Це стосується позивача, який мав довести наявність тих обставин, на підставі яких він звернувся до господарського суду з позовними вимогами.

Зважаючи на вищенаведене, позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Науково-виробниче об'єднання «Київський завод автоматики ім. Г.І.Петровського» є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню повністю.

Витрати по сплаті судового збору, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 49, 82-85 ГПК України,-

В И Р І Ш И В:

В позові відмовити повністю.

Повне рішення складено 02.02.2017.

Суддя В.В. Сівакова