ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" січня 2017 р. Справа № 909/495/16

Львівський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

Головуючого-судді Кордюк Г.Т.

суддів Гриців В.М.

ОСОБА_1

розглянувши апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Авант-Банк № 4218 від 17.10.16 року

на рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 26.09.16

у справі № 909/495/16

за позовом: Публічного акціонерного товариства "Авант-Банк", м.Київ;

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю Науково-виробниче підприємство "Укренерго-Сервіс", м. Рогатин, Івано-Франківська область;

про стягнення 350116 грн. 61 коп. заборгованості за відсотками по кредитному договору №К-Ю/12/021 від 08.06.12.

За участю представників сторін:

від позивача ОСОБА_2 (довіреність №76/2016 від 30.12.16 р.) - представник;

від відповідача ОСОБА_3 представник;

Автоматизованою системою документообігу суду справу № 909/495/16 розподілено до розгляду судді доповідачу Кордюк Г.Т., введено до складу судової колегії суддів Гриців В.М. та Плотніцького Б.Д.

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 07.11.16 апеляційну скаргу прийнято до провадження, справу призначено до розгляду на 24.11.16.

Призначене на 24.11.16 судове засідання не відбулося у звязку із відрядженням судді члена колегії Плотніцького Б.Д.

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 28.11.16 справу призначено до розгляду на 07.12.16.

Ухвалою Львівськогоапеляційного господарського суду від 07.12.16 задоволено клопотання позивача про призначення судового засідання в режимі відеоконференції та відкладено розгляд справи на 20.12.16.

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 20.12.16 продовжено строк розгляд справи в порядку ст.69 ГПК України та відкладено розгляд справи на 12.01.17.

Розпорядженням керівника апарату суду №11 від 11.01.17 у справі призначено проведення автоматизованої заміни складу судової колегії у звязку з тимчасовою непрацездатністю судді члена колегії Плотніцького Б.Д.

Відповідно до протоколу автоматизованої зміни складу колегії суддів замість судді члена колегії Плотніцького Б.Д. введено до складу судової колегії суддю Давид Л.Л.

У судовому засіданні 12.01.17 оголошено перерву до 26.01.17.

Рішенням Господарського суду Івано Франківської області від 26.09.16 у справі №909/495/16 (суддя Неверовська Л.М.) у позові Публічного акціонерного товариства "Авант-Банк до Товариства з обмеженою відповідальністю Науково-виробниче підприємство "Укренерго-Сервіс" про стягнення 350116 грн. 61 коп. заборгованості за відсотками по кредитному договору №К-Ю/12/021 від 08.06.12 відмовлено.

При цьому місцевий господарський суд виходив з того, що позивачем при зверненні до суду з позовом не враховано виконаних між сторонами домовленостей згідно мирової угоди від 10.07.2014 р. та не доведено наявності боргу по відсотках за користування кредитом за лютий 2014 р. , оскільки проведені відповідачем проплати 03.03.14 на суму 370 520,55 грн. та 05.03.14 на суму 229 882,05 грн, які зараховані позивачем в рахунок сплати заборгованості за рішенням суду у справі № 909/206/14 не відповідають умовам мирової угоди від 10.07.14 в частині розміру заборгованості, що визнавалась сторонами.

Крім того, з Витягу про реєстрацію в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна від 04.02.2015 р., з Державного реєстру обтяжень рухомого майна вилучено запис 12599249, внесений на підставі договору застави №З-Ю/12/040 від 08.06.2012р. та договору застави №З-Ю/12/054 від 27.08.2012р., що також підтверджує факт визнання позивачем припинення зобовязання за кредитним договором, що також підтверджується листом ПАТ «Авант - Банк» від 04.08.14.

Не погоджуючись з рішенням місцевого господарського суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення господарського суду Івано Франківської області від 26.09.16 у даній справі та прийняти нове рішення, яким позов задоволити у повному обсязі.

При цьому, скаржник посилається на порушення місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи та невідповідність висновків суду обставинам справи.

Зокрема, апелянт зазначає про те, що на підставі постанови Правління Національного Банку України від 25.02.16 №109 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Авант Банк» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осбі прийнято рішення від 26.02.16 №262 про початок процедури ліквідації ПАТ «Авант Банк» та делегування повноважень ліквідатору банку.

А отже, для правовідносин, що виникають під час тимчасової адміністрації та/або ліквідації банку, яку здійсню уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, пріоритетними є норми ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Також, апелянт зазначає про те, що на виконання рішення господарського суду Івано Франківської області від 28.04.14 у справі №909/206/14 відповідачем було сплачено відповідно 03.03.14-370 520,55 грн. та 05.03.14 229 882,05 грн. та на стадії виконавчого провадження 10.07.14 500 000,00 грн. таким чином фактично рішення суду у справі №909/206/14 виконано відповідачем добровільно у звязку з чим банком було подано заяву до відділу Державної виконавчої служби Рогатинського районного управління юстиції заява про відмову від стягнення та повернення виконавчого документа стягувачу.

Стосовно обставин укладення мирової укгоди, скаржник зазначає наступне про те, що мирова угода укладалася виключно на виконання рішення господарського суду від 28.04.14 у справі №909/206/14, а саме щодо стягнення з відповідача простроченої заборгованості за процентами за грудень 2013 року та за січень 2014 року.

Крім того, апелянт вказує на те, що зі змісту мирової угоди не вбачається, що вона затверджена господарським судом, який прийняв відповідне судове рішення.

Стосовно листа банку від 04.08.14 про відсутність заборгованості за кредитом, то апелянтом зазначено про те, що у разі відсутності заборгованості за кредитом банком видається довідка в якій зазначається про те, що заборгованість за кредитом погашена у повновму обсязі. Натомість 23.08.16 банком видано довідку в якій зазначено про відсутність заборгованості лише за тілом кредиту.

Також, апелянт зазначає про те, в рішенні місцевого господарського суду вказано , що до винесення рішення у справі №909/206/14, відповідачем було сплачено 03.03.14- 370 520,55 грн. та 05.03.14 229 882,05 грн., проте вказані суми не були враховані під час прийняття рішення у справі №909/206/14.

Разом з цим, на думку скаржника розрахунки у справі №909/206/14 не мають жодного відношення до даної справи, оскільки у справі №909/206/14 предметом розгляду було стягнення простроченої заборгованості за процентами за грудень 2013 року та за січень 2014 року, а в даній справі банк просить стягнути заборгованість за нарахованими та несплаченими процентами за користування кредитними коштами за лютий 2014 року.

При цьому, на думку скаржника, відповідач не був позбавлений можливості подати відповідні документи, що підтверджували сплату відповідних сум.

Натомість, як зазначає скаржник, твердження відповідача про погашення 03.03.14 в сумі 370 520,55 грн., 05.03.14 в сумі 229 882,05 грн. та 10.07.14 в сумі 500 000,00 грн. в погашення заборгованості за нарахованими процентами за лютий 2014 року не відповідає дійсності, оскільки на момент подання позовної заяви у справі №909/206/14 проценти за лютий 2014 року ще не були нараховані та прострочені, а тому не предявлялися банком до стягнення.

Окрім іншого, скаржником також зазначено про те, що судом першої інстанції не враховано, що в матеріалах справи відсутні жодні докази, зокрема платіжні доручення, з призначенням платежу щодо оплати відсотків саме за лютий 2014 року.

24 листопада 2016 року до суду апеляційної інстанції від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він зазначає про законність рішення місцевого господарського суду та необгрунтованість доводів апеляційної скарги у звязку з чим просить залишити оскаржене рішення без зімн, апеляційну скаргу без задоволення.

Зокрема, відповідачем наведено доводи на спростування обставин викладених в апеляційній скарзі, а саме:

Відповідач зазначає, що на його думку, не можна погодитися з твердженням скаржника стосовно того, що несплаченою залишилися проценти нараховані за 01.02.14 по 27.02.14 в сумі 350 116,61 грн., оскільки відповідачем загалом спллачено 1 100 402,60 грн. трьома проплатами. При цьому, як зазначає відповідач відповідно до умов укладеного кредитного договору проценти за користування кредитом сплачуються щомісячно, не пізніше 5 числа місяця наступного за місяцем, за який нараховано проценти, а тому, на думку відповідача, заборгованість за процентами за лютий 2014 року сплачена позичальником 03-05 березня 2014 року.

Відтак, відповідач вважає, що заявлена до стягнення банком сума не є процентами за користування кредитом за лютий 2014 року.

Також, на думку відповідача сторони досягли домовленості щодо повернення боргу шляхом укладення мирової угоди, умови якої, як зазначає відповідач виконано та перераховано на користь банку 500 000,00 грн. При цьому, факт незатвердження мирової угоди судом, як вважає відповідач, не може спростовувати волевиявлення сторін стосовно досягнутої домовленості та впливати на її чинність.

Окрім того, відповідач вважає, що про відсутність заборгованості за кредитом свідчить також лист банку від 04.08.14, а також факт направлення банком органам виконавчої служби заяви про відмову від стягнення і поверненя виконавчого документа стягувачу.

Крім наведеного вище, у поданому відзиві відповідачем також зазначено про неповідомлення банком позичальника про здійснення розподілу сплачених позичальником коштів, як це передбачено умовами кредитного договору, а відтак збитки від здійснення таких операцій повинен нести банк.

У судовому засіданні присутні представники навели свої доводи міркування та заперечення.

Колегія суддів, обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши у судовому засіданні присутніх представників, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права зазначає наступне:

08 червня 2012 укладений договір про надання кредиту №К-Ю/12/021 між публічним акціонерним товариством "Авант-Банк" та товариством з обмеженою відповідальністю Науково-виробниче підприємство "Укренерго-Сервіс".

Згідно п. 1.1.1 договору банк надає кредит окремими частинами - "траншами" зі сплатою 17% річних по заборгованості в гривнях в межах максимального ліміту заборгованості 32200000 грн. включно та комісій в розмірах та в порядку визначеному тарифами на послуги по наданню кредитів.

Згідно п. 1.1.2 договору, кінцевий термін повернення заборгованості за кредитом встановлюється до 01 червня 2016 року включно на умовах визначених цим договором.

Згідно умов договору позивач зобов'язання за договором виконав в повному обсязі, надавши відповідачу кредит в розмірі 46770000 грн. окремими траншами шляхом безготівкового перерахування з позичкового рахунку №1247 в ПАТ "Авант-банк", що підтверджується меморіальними ордерами №35701 від 08.06.2012, №38213 від 11.06.2012, №138525 від 28.08.2012.

Відповідно до 2.3 договору, нарахування процентів за користування кредитом здійснюється у валюті кредиту за фактичну кількість днів користування кредитом в періоді (28-29-30-31/365-366). При розрахунку процентів враховується день надання та не враховується день погашення кредиту.

Відповідно до п. 2.4 договору, сплата процентів за користування кредитом здійснюється у валюті кредиту щомісячно, не пізніше 5 числа місяця наступного за місяцем, за який нараховані проценти, а також в день повернення заборгованості за кредитом в повній сумі на транзитний рахунок № 1247 в ПАТ "Авант-Банк".

Відповідач своєчасно не сплачував проценти за користування кредитом, що призвело до виникнення заборгованості.

Станом на 27 лютого 2014 заборгованість становить 863 347,15 грн., з яких: по простроченій заборгованості за процентами за грудень 2013 - 187088,52 грн, за січень 2014 - 675281,92 грн., пеня за прострочені проценти - 976,71 грн.

З огляду на наведене банк звернувся до суду із позовом до ТОВ Науково виробниче підприємство «Укренерго - Сервіс» про стягнення заборгованості за договором про надання кредиту в сумі 863 347 грн. 15 коп. (справа №909/206/14)

Рішенням господарського суду Івано-Франківської області від 28.04.2014 р. у справі №909/206/14 позовні вимоги Публічного акціонерного товариства "Авант-Банк" до Товариства з обмеженою відповідальністю Науково-виробниче підприємство "Укренерго-Сервіс" про стягнення заборгованості за договором про надання кредиту в сумі 863347 грн. 15 коп. задоволено, про що видано наказ №561 від 12.05.2014 р.

29 травня 2014 року відкрито виконавче провадження ВП №43505321 щодо виконання рішення по справі №909/206/14.

Як встановлено місцевим господарським судом, в процесі виконання рішення господарського суду Івано-Франківської області від 28.04.2014р. (справа №909/206/14), між сторонами виконавчого провадження ВП№43505321 - Публічним акціонерним товариством "Авант-Банк" (стягувачем) та Товариством з обмеженою відповідальністю Науково-виробниче підприємство "Укренерго-Сервіс" (боржником) досягнуто домовленості про врегулювання спору шляхом укладення мирової угоди від 10.07.2014 р.

Згідно умов мирової угоди від 10.07.2014 р., боржник визнає всю заборгованість перед стягувачем у розмірі, встановленому рішенням господарського суду Івано-Франківської області від 28.04.2014 р. по справі № 909/206/14 (880614 грн. 09 коп. з врахуванням судового збору). Боржник зобов'язується сплатити на користь стягувача 10 липня 2014р. 500000 грн. на рахунок № 1247 в ПАТ "Авант-Банк", а стягувач зобов'язується направити до державної виконавчої служби головного управління юстиції в Івано-Франківській області відділу державної виконавчої служби Рогатинського районного управління юстиції заяву про відмову від стягнення і повернення наказу господарського суду Івано-Франківської області. З моменту сплати боржником на користь стягувача 500000 грн., стягувач не матиме жодних майнових претензій до боржника з приводу заборгованості, погашення якої є предметом мирової угоди.

Разом з цим, зазначена мирова угода не затверджена судом, доказів протилежного в матеріалах справи не міститься.

Проте, з матеріалів справи вбачається, що сторонами виконано умови мирової угоди від 10.07.2014 р.

Так, 10.07.2014 р. боржником перераховано 500000 грн. на рахунок стягувача, що підтверджується платіжним дорученням № 16 від 10.07.2014р. У призначенні платежу вказано - "оплата згідно мирової угоди від 10.07.14". В свою чергу, стягувачем направлено до відділу державної виконавчої служби Рогатинського районного управління юстиції заяву про відмову від стягнення і повернення виконавчого документу стягувачу від 11.07.2014 р., яку державним виконавцем отримано 16.07.2014 р. (а. с. 110).

Обгрунтовуючи позовні вимоги у даній справі позивач посилається на наявність заборгованості за нарахованими та несплаченими відсотками за користування кредитними коштами за лютий 2014 р. в сумі 350116 грн. 61 коп., що не було предметом розгляду у справі №909/206/14.

Для дослідження матеріалів справи №909/206/14 у звязку з необхідністю встановлення періоду за який позивачем було проведено нарахування процентів за кредитним договором, які були стягнуті судом, колегією суддів апеляційної інстанції витребувано матеріали справи №909/206/14.

Оцінивши матеріали справи та доказ, що містяться у ній, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає наступне:

При вирішенні даного спору суд виходить з того, що згідно ст.509 ЦК України, зобовязання виникають з підстав, встановлених ст.11 ЦК України, зокрема, з правочинів. Зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ст. 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Положенням ст.610 Цивільного кодексу України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Як передбачено ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов"язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

В силу статті 1056-1 зазначеного вище кодексу процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч.1 ст. 612 ЦК України).

Як зазначено вище, предметом розгляду даної справи є стягнення процентів за користування кредитом за лютий 2014 року в розмірі 350 116,61 грн. нарахованих відповідно до умов кредитного договору №К-Ю/12/021 від 08.06.12.

При цьому, як вбачається з розрахунків, що містяться в матеріаліах даної справи та справи №909/206/14 відповідачем здійснено проплати в погашення заборгованості по кредитному договору в розмірі 600 402,60 грн., а саме 03.03.14 370 520,55 грн. та 05.03.14 229 882,05 грн.

Разом з цим, як вбачається з розрахунку заборгованості Товариства з обмеженою відповідальністю Науково-виробниче підприємство "Укренерго-Сервіс" за кредитним договором №К-Ю/12/021 від 08.06.2012 р., наданого у справі №909/206/14, позивачем вказано заборгованість по відсоткам за грудень 2013 р., січень 2014 р. в сумі 862370 грн. 46 коп., та відображено, що відповідачем здійснено сплату відсотків 03.03.2014 р. в розмірі 370520 грн. 55 коп., та 05.03.2014 р. в розмірі 229882 грн. 05 коп.

Вказані сплати не включено в погашення заборгованості за грудень 2013 р., січень 2014 р., що свідчить про врахування їх позивачем як оплати відсотків за наступний місяць, тобто за лютий 2014р. про що правильно зазначено місцевим господарським судом.

При цьому, як встановлено судом апеляційної інстанції, під час розгляду справи №909/206/14 судом також не було враховано оплату вказаних сум, що підтверджується рішенням місцевого господарського суду про задоволення позову та стягнення з боржника прострочених процентів за грудень 2013 року січень 2014 року.

Віднесення позивачем у своєму розрахунку сум сплачених 03.03.14 та 05.03.14 на оплату процентів, додатково підтверджує факт зарахування позивачем вказаних сум саме на погашення процентів за договором.

Крім того, суд апеляційної інстанції також зазначає, що з поданого позивачем розрахунку вбачається, що станом на 28.02.14 боржником повністю повернено тіло кредиту, а тому суми сплачені 03.03.14 та 05.03.14 не могли бути зараховані банком у погашення заборгованості за тілом кредиту.

Таким чином, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку про те, що відповідачем проведенго оплату заборгованості за процентами нарахованими за лютий 2014 року, що підтверджується матеріалами справи та поданим позивачем розрахунком, відтак судова колегія погоджується з висновком місцевого господарського суду про відсутність підстав для задоволення позову.

Посилання скаржника на те, що розрахунки у справі №909/206/14 не мають жодного відношення до даної справи, оскільки у справі №909/206/14 предметом розгляду було стягнення простроченої заборгованості за процентами за грудень 2013 року та за січень 2014 року, а в даній справі банк просить стягнути заборгованість за нарахованими та несплаченими процентами за користування кредитними коштами за лютий 2014 року, колегія суддів апеляційної інстанції вважає безпідставними, оскільки як вбачається з матеріалів справи №909/206/14 під час її розгляду, боржником було сплачено кошти на користь банку в погашення заборгованості за процентами за лютий 2014 року.

Проте, як правильно зазначено місцевим господарським судом такі кошти не були зараховані в погашення заборгованості за процентами нарахованими за грудень 2013 року та січень 2014 року, що могло б мати наслідком часткове припинення провадження у справі у звязку з частковим погашенням боргу. Вказані обставини мають суттєве значення для даної справи з огляду на необхідність встановлення факту наявності заборгованості за процентами нарахованими за лютий та встановлення обставин щодо цільового зарахування коштів сплачених відповідачем 03.03.14 та 05.03.14.

Щодо посилання місцевого господарського суду в обгрунтування рішення про відмову у позові на мирову угоду, яка укладена сторонами 10.07.14, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає наступне:

29 травня 2014 року державним виконавцем прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №43505321 по виконанню наказу №561 виданого 12.05.14 господарського суду Івано Франківської області.

Як зазначено вище, 10.07.14 між сторонами виконавчого провадження стягувачем та боржником укладено мирову угоду в процесі виконавчого провадження по виконанню рішення суду у справі №909/206/14.

На виконання укладеної мирової угоди відповідачем сплачено кошти в розмірі 500 000,00 грн.

При цьому, як встановлено місцевим господарським судом та не заперечується сторонами у справі, вказана мирова угода не затверджена судом.

Відповідно до ст.121 ГПК України мирова угода, укладена сторонами у процесі виконання судового рішення, подається на затвердження господарського суду, який прийняв відповідне судове рішення незалежно від наявності виконавчого провадження. Про затвердження мирової угоди господарський суд виносить ухвалу.

Згідно з ст.39 ЗУ «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає закінченню, зокрема, у разі затвердження (визнання) судом мирової угоди, укладеної сторонами у процесі виконання рішення.

При цьому, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що порівняльний аналіз норм ГПК щодо укладення мирової угоди і норм Закону "Про виконавче провадження" свідчить, що це не тотожні процесуальні дії.

Укладенням мирової угоди на стадії виконання рішення відповідно до ст. 121 ГПК виконавче провадження може не завершуватися. В цій угоді сторони можуть передбачити ті ж умови, що й у мировій угоді, що укладається на підставі ст. 78 ГПК. Ця угода затверджується господарським судом і є виконавчим документом, який може бути виконаний у примусовому порядку згідно із Законом "Про виконавче провадження".

На відміну від цього угода про закінчення виконавчого провадження судом не затверджується, а визнається.

Зміст цієї угоди полягає в тому, щоб припинити примусове виконання рішення на підставі раніше виданого наказу. Ця угода не обмежується нормами ст. 22 та 78 ГПК.

Як вбачається з матеріалів справи, укладена між сторонами угода яка названа сторонами мировою, в процесі виконання судового рішення, не є мировою угодою згідно статті 121 Господарського процесуального кодексу України, оскільки не затверджувалась судом.

Разом з цим, умови вказаної угоди є обов`язковими для виконання сторонами згідно ст.ст.6, 627, 628, 629 ЦК України.

Згідно ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом апеляційної інстанції, сторонами не заперечується повне виконання зобовязань за укладеною угодою, а саме боржником сплачено на користь стягувача 10 липня 2014р. 500000 грн. на рахунок № 1247 в ПАТ "Авант-Банк", а стягувачем направлено до державної виконавчої служби головного управління юстиції в Івано-Франківській області відділу державної виконавчої служби Рогатинського районного управління юстиції заяву про відмову від стягнення і повернення наказу господарського суду Івано-Франківської області.

При цьому, відповідно до умов укладеної угоди, З моменту сплати боржником на користь стягувача 500000 грн., стягувач не матиме жодних майнових претензій до боржника з приводу заборгованості, погашення якої є предметом мирової угоди.

Таким чином, заборгованість зі сплати процентів нарахованих за грудень 2013 року та січень 2014 року, яка стягнута рішенням суду у боржника відсутня на підставі статті 599 Цивільного кодексу України у зв`язку із належним виконанням сторонами у мов укладеної угоди.

Відповідно до ст.604 ЦК України зобов`язання припиняється за домовленістю сторін.

Згідно ст.605 ЦК України зобов`язання припиняється внаслідок звільнення (прощення боргу) кредитором боржника від його обов`язків, якщо це не порушує прав третіх осіб щодо майна кредитора.

Таким чином, як правильно зазначено місцевим господарським судом, зобов`язання Товариства з обмеженою відповідальністю Науково-виробниче підприємство "Укренерго-Сервіс" зі сплати процентів нарахованих за грудень 2013 року та січень 2014 року припинилося у зв`язку зі сплатою останнім 500 000,00 грн., згідно угоди від 10.07.14 (така ж позиція міститься в постанові ВГС України від 19.04.16 у справі №912/3404/14).

При цьому, умови мирової угоди не містять застережень про зарахування сторонами проплат, які були здійснені відповідачем 03.03.14 та 05.03.14 на загальну суму 600 402,60 грн., що спростовує твердження банку про зарахування цієї суми в рахунок погашення боргу по мировій угоді.

Також, колегією суддів спростовуються доводи апелянта стосовно того, що листом від 04.08.14 було повідомлено боржника виключно про відсутність заборгованості по тілу кредиту, оскільки як вбачається зі змісту вказаного листа в ньому зазначено про відсутність заборгованості по кредитному договору в цілому, а не лише по тілу кредиту.

Крім того, як правильно зазначено місцевим господарським судом, що згідно Витягу про реєстрацію в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна від 04.02.2015 р., з Державного реєстру обтяжень рухомого майна вилучено запис 12599249, внесений на підставі договору застави №З-Ю/12/040 від 08.06.2012р. та договору застави №З-Ю/12/054 від 27.08.2012р. Вказане також свідчить про визнання позивачем зобов'язань за договором про надання кредиту №К-Ю/12/021 від 08.06.2012 р., припиненими.

З огляду зазначене в суду апеляційної інстанції відсутні підстави вважати, що кошти сплачені 03.03.14 та 05.03.14 були сплачені на погашення відсотків за грудень 2013 року та січень 2014 року, тобто на виконання рішення суду у справі №909/206/14. Наведеним спростовуються протилежні доводи апеляційної скарги.

Щодо посилання відповідача на пропуск позивачем строку позовної давності, колегія суддів зазначає наступне:

Частиною третьою статті 267 ЦК України передбачена можливість застосування позовної давності, у тому числі й спеціальної, лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення судом.

відповідно до п.2.2. постанови Пленуму ВГС України № 10 від 29.05.13 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність сплила і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

З огляду на встановлені місцевимгосподарським судома обставини щодо відсутності підстав для задоволення позову, з яким погоджується суд апеляційної інстанції. У даному випадку відсутні підстави для застосування строків позовної давності з огляду на відмову у позові з інших підстав.

Відповідно до ч.1 та ч.2 ст.33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно ч.1 та ч.2 ст.43 ГПК України відповідно господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом; ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Оскільки, обставини, на які посилається скаржник в апеляційній скарзі, не підтверджені належними та допустимими доказами, що містяться в матеріалах справи, суд апеляційної інстанції не знайшов підстав для її задоволення та скасування рішення Господарського суду Івано - Франківської області від 26.09.16 у даній справі.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, -

Львівський апеляційний господарський суд ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення господарського суду Івано - Франківської області від 26.09.16 у справі № 909/495/16 залишити без змін, апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Авант-Банк без задоволення.

2. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до ВГС України в порядку і строки встановлені ст.ст.109,110 ГПК України.

Повний текст постанови складено 27.01.17

Головуючий суддя Кордюк Г.Т.

Суддя Гриців В.М.

Суддя Давид Л.Л.