ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" січня 2017 р.Справа № 922/4715/16

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Прохорова С.А.

при секретарі судового засідання Яковенко Ю.В.

розглянувши справу

за позовом Публічного акціонерного товариства "Мегабанк" м. Харків
до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2, м. Харків
про стягнення 5 487 743,66 дол. США та 55 628 056,72 грн.
за участю представників:

позивача - Виговська А.В. за довіреністю № 13-798/16д від 14.12.2016, Дребот І.А. за довіреністю №13-482/16д від 02.08.2016

відповідача - ОСОБА_5 за договором №143 від 15.12.2016 (на оголошення рішення не з'явився)

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство "Мегабанк" звернулося до господарського суду Харківської області з позовом про стягнення з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 заборгованості за кредитним договором № 22в/2010 від 08.12.2010 р. станом на 26.12.2016 р. в розмірі 5 487 743,66 дол. США та 55 628 056,72 грн., що складається з: заборгованості за кредитом в сумі 4 711 911,66 грн. та 5 233 897,48 дол. США; заборгованості за несплаченими процентами в розмірі 439 143,82 грн. та 253 846,18 дол. США; штрафів в сумі 50 477 001,24 грн.

Ухвалою суду від 29 грудня 2016 року було порушено провадження по справі та призначено розгляд справи на 16 січня 2017 року.

Від відповідача надійшов відзив на позовну заяву (вх. № 1086 від 16.01.2017) в якому відповідач проти позову заперечує. Вказаний відзив з доданими до нього документами було досліджено судом та долучено до матеріалів справи.

Також, до відзиву, відповідачем було подано клопотання про витребування доказів та клопотання про призначення судово-економічної експертизи.

Розгляд справи було відкладено на 23 січня 2017 року та оголошено в судовому засіданні перерву до 25 січня 2017 року.

Представники позивача в судовому засіданні 23 січня 2017 р. підтримали позовні вимоги повністю з підстав, викладених в позовній заяві, та просили суд задовольнити їх в повному обсязі. В обґрунтування позовних вимог представники позивача зазначили, що між позивачем та відповідачем був укладений кредитний договір, відповідно до якого позивач надав відповідачу грошові кошти на строк з 08.12.2010 р. по 07.12.2016 р. в наступному порядку: відкрив відновлювальну кредитну лінію в розмірі 1 025 000,00 доларів США з конвертуванням кредитних коштів в національну валюту на строк з 08.12.2010 р. до 07.12.2016 р., зі сплатою 11,15 % річних; відкрив відновлювальну кредитну лінію в розмірі 4 208 897,48 доларів США з конвертуванням кредитних коштів в національну валюту на строк з 14.06.2012 р. до 07.12.2016 р., зі сплатою 11,50% річних; відкрив відновлювальну кредитну лінію в розмірі 4 711 911,66 грн. на строк з 24.04.2013 р. до 07.12.2016 р., зі сплатою 22 річних, а відповідач зобов'язався повернути отриманий кредит, сплатити проценти за користування кредитом, а також виконати всі інші прийняті на себе зобов'язання відповідно до умов кредитного договору. В порушення прийнятих на себе зобов'язань відповідач не повернув грошові кошти в розмірі 4 711 911,66 грн. та 5 233 897,48 дол. США у строк, встановлений кредитним договором, не сплатив проценти за користування кредитним коштами в розмірі 439 143,82 грн. та 253 846,18 дол. США, а також не виконав інші прийняті на себе зобов'язання, у зв'язку з чим за кредитним договором станом на 26.12.2016 р. утворилась заборгованість в розмірі 5 487 743,66 доларів США та 55 628 056,72 грн. І тому, керуючись нормами чинного законодавства та умовами кредитного договору позивач просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором.

Представник відповідача в судовому засіданні 23 січня 2017 р. проти позову заперечував в повному обсязі з підстав викладених у відзиві та зазначив, що не погоджується з валютою та сумою позовних вимог, посилаючись на те, що кредитний договір не містить конкретної суми в грошовій одиниці гривні, що грошові кошти після 2013 року в розмірі, визначеному кредитним договором, фактично не надходили у власність відповідача, оскільки одразу ж після зарахування на рахунок спрямовувались на сплату процентів за користування кредитами, а також, що відповідач отримував у власність від позивача лише гривневі кошти, а не долари США. Крім того, на думку відповідача вимоги позивача щодо сплати штрафів заявлені після спливу строку позовної давності та позивач умисно сприяв збільшенню їх розміру, що відповідно до ст. 616 Цивільного кодексу України є підставою для звільнення відповідача від відповідальності.

У судовому засідання 23 січня 2017 року представник відповідача підтримав подані клопотання про витребування доказів та призначення судово-економічної експертизи та просив їх задовольнити.

Позивачем були надані заперечення на клопотання про витребування доказів (вх. № 2083 від 23.01.2017) та заперечення на клопотання про призначення судово-економічної експертизи (вх. № 2084 від 23.01.2017), в яких він просить відмовити в задоволенні клопотань відповідача, та заперечення на відзив відповідача (вх. № 2091 від 23.01.2017), які досліджено та долучено судом до матеріалів справи.

Додатково на відзив відповідача представниками позивача в судовому засіданні було зазначено, що відповідно до дозволу № 163-5 від 29.09.2009 р. та банківської ліцензії за номером 163 від 02.09.2009 р., які діяли на момент укладення кредитного договору № 22в/2010 від 08.12.2010 р., передбачено право позивача на надання кредитних коштів в іноземній валюті, а також, що виписки надані позивачем на підтвердження наявності заборгованості відповідача за кредитним договором, відповідають вимогам законодавства та відображають період, за який позивачем заявлені вимоги.

Вказані заперечення, разом з доданими до них документами, були досліджені судом та долучені до матеріалів справи.

Також представник позивача звернувся до суду із заявою (вх. № 2460 від 25.01.2017) про долучення до матеріалів справи доказів, поданих до суду, які досліджені судом та долучені до матеріалів справи.

Представником відповідача в судовому засіданні 25 січня 2017 року було подано заяву про відвід судді Прохорова С.А.

Ухвалою суду від 25.01.2017 в задоволенні заяви про відвід судді Прохорова С.А. було відмовлено.

Представником відповідача в судовому засіданні 25 січня 2017 року було подано заяву про призначення для розгляду справи колегіального складу суду.

Ухвалою суду від 25.01.2017 в задоволенні заяви про призначення колегіального складу суду було відмовлено.

Розглянувши клопотання відповідача про витребування доказів, суд зазначає наступне.

Предметом спору у даній справі є стягнення заборгованості за кредитним договором.

Згідно ст. 38 Господарського процесуального кодексу України, сторона або прокурор у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування господарським судом доказів.

У клопотанні повинно бути зазначено: 1) який доказ витребовується; 2) обставини, що перешкоджають його наданню; 3) підстави, з яких випливає, що цей доказ має підприємство чи організація; 4) обставини, які може підтвердити цей доказ.

У відповідності до п. 2.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування ГПК України судами першої інстанції» від 26.12.2011 N 18 у разі неможливості самостійно подати необхідні для розгляду справи докази сторона, прокурор, третя особа вправі звернутися до господарського суду, в тому числі й апеляційної інстанції, з клопотанням про витребування доказів; при цьому обґрунтування такої неможливості покладається на особу, що заявляє відповідне клопотання.

Приймаючи до уваги, що матеріали справи містять копію договору на підставі якого виникли вимоги позивача, умовами якого передбачено розмір, строк та порядок видачі та повернення кредитних коштів, нарахування та сплати процентів за користування кредитними коштами, та сплати неустойки, також, що в матеріалах справи наявні розрахунок заборгованості, виписки з рахунків, копії заяв відповідача на продаж іноземної валюти та його клопотань про надання кредитних коштів, а також, що представником відповідача не надано суду доказів, які б підтверджували неможливість самостійно отримати відповідачем зазначених доказів, або докази на підтвердження відмови позивача надати на вимогу відповідача зазначені докази, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення цього клопотання.

Розглянувши клопотання відповідача про призначення судово-економічної експертизи, суд зазначає наступне.

Як визначено ст. 1 Закону України «Про судову експертизу», судова експертиза - це дослідження експертом на основі спеціальних знань матеріальних об'єктів, явищ і процесів, які містять інформацію про обставини справи, що перебуває у провадженні, зокрема, суду.

Водночас, згідно з ч. 1 ст. 41 Господарського процесуального кодексу України судова експертиза призначається для роз'яснення питань, що виникають при вирішенні господарського спору і потребують спеціальних знань.

Як роз'яснено у п.п. 2, 5 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 № 4 «Про деякі питання практики призначення судової експертизи», судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування. Якщо наявні у справі докази є взаємно суперечливими, їх оцінку в разі необхідності може бути здійснено господарським судом з призначенням відповідної судової експертизи. Питання про призначення судової експертизи повинно вирішуватися лише після ґрунтовного вивчення обставин справи і доводів сторін щодо необхідності такого призначення.

Також, у відповідності до п. 12 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 № 4 «Про деякі питання практики призначення судової експертизи» господарським судам необхідно також враховувати, що недотримання порядку призначення та проведення судової експертизи має наслідком затягування судового процесу і призводить до порушення вимог статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, учасником якої є Україна, стосовно права кожного на розгляд його справи упродовж розумного строку.

Враховуючи викладене та зважаючи на те, що порядок та строки повернення кредитних коштів, сплати процентів за користування кредитом, комісій, порядок притягнення позичальника до відповідальності за невиконання зобов'язань за кредитним договором сторони погодили в умовах кредитного договору, з огляду на надані сторонами до матеріалів справи докази та заявлені вимоги та заперечення, суд приходить до висновку, що питання визначення наявності чи відсутності заборгованості за кредитним договором та її розміру не потребує спеціальних знань, у зв'язку з чим не вбачає підстав для призначення по справі судово-економічної експертизи.

Також, 25 січня 2017 року відповідачем було подано до суду клопотання (вх. №2469) про зупинення провадження по справі до розгляду Київським районним судом м. Харкова цивільної справи №640/18356/16-ц про визнання кредитного договору № 22в/2010 від 08.12.2016 недійсним та клопотання (вх. № 2462) про припинення провадження по справі на тій підставі, що п. 10.1 кредитного договору №22в/2010 від 08.12.2010 сторони передали розгляд спорів на вирішення третейського суду при асоціації "Слобожанська перспектива".

Представники позивача в судовому засіданні заперечували проти заявлених клопотань відповідача, наполягають на розгляді справи саме господарським судом.

Розглянувши клопотання відповідача (вх. №2469) про зупинення провадження по справі до розгляду Київським районним судом м. Харкова цивільної справи №640/18356/16-ц про визнання кредитного договору № 22в/2010 від 08.12.2016 недійсним

Норми ст. 22 Господарського процесуального кодексу України зобов'язують сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

В силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Згідно з приписами ч. 1 ст. 79 Господарського процесуального кодексу України господарський суд зупиняє провадження у справі в разі неможливості розгляду даної справи до вирішення пов'язаної з нею іншої справи, що розглядається іншим судом.

За змістом наведеної норми процесуального права підставою для зупинення провадження у господарській справі є сукупність таких складових як розгляд іншої справи іншим судом, пов'язаність цієї іншої судової справи з даною господарською справою та неможливість розгляду останньої до вирішення судом зазначеної іншої справи.

Пов'язаність справ полягає у тому, що рішення іншого суду, який розглядає справу, встановлює обставини, що впливають на збирання та оцінку доказів у даній справі, зокрема, факти, що мають преюдиціальне значення. Ці обставини повинні бути такими, що мають значення для даної справи.

Неможливість же розгляду справи до вирішення справи іншим судом полягає в тому, що обставини, які розглядаються іншим судом, не можуть бути встановлені господарським судом самостійно у даній справі.

Отже, для вирішення питання про зупинення провадження у справі господарський суд у кожному випадку повинен з'ясовувати, як пов'язана справа, яка розглядається іншим судом, а також чим обумовлюється неможливість розгляду даної справи.

Саме по собі зазначення про неможливість розгляду даної справи до розгляду іншої справи не може бути підставою для застосування ч. 1 ст. 79 Господарського процесуального кодексу України.

Враховуючи зазначені вище положення та предмет спору у даній справі, справа №640/18356/16-ц не є такою, що унеможливлює розгляд даної справи, надання оцінки зібраним у даній справі доказам в межах позовних вимог і предмета позову, з'ясування та дослідження усіх обставин спору в межах даної справи.

Крім того, слід зазначити, що відповідно до постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 24.11.2014 № 1 "Про деякі питання практики вирішення спорів, що виникають з кредитних договорів", вирішуючи питання щодо зупинення провадження у справі на підставі ч. 1 ст. 79 Господарського процесуального кодексу України, господарським судам слід враховувати викладене в п. 3.16 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 №18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України" та виходити з того, що порушення провадження у справі, предметом спору в якій є визнання недійсним кредитного договору, не перешкоджає з'ясуванню обставин у справі, в якій предметом спору є повернення кредиту та сплата відсотків за ним.

Відтак, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні клопотання відповідача про зупинення провадження у справі.

Розглянувши клопотання відповідача (вх. № 2462) про припинення провадження по справі на тій підставі, що п. 10.1 кредитного договору №22в/2010 від 08.12.2010 сторони передали розгляд спорів на вирішення третейського суду при асоціації "Слобожанська перспектива", суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Провадження у справі за статтею 80 частини 1 пункту 5 Господарського процесуального кодексу України припиняється лише у разі, якщо спершу виник спір, з яким одна із сторін звернулась в господарський суд і провадження у справі було порушено, а після цього сторони уклали угоду про передачу його на вирішення третейського суду, оскільки саме ці підстави визначені в цій нормі для припинення провадження у справі.

Вказана норма частково кореспондується з приписами статті 5 Закону України "Про третейські суди" відповідно до якої юридичні та/або фізичні особи мають право передати на розгляд третейського суду будь-який спір, який виникає з цивільних чи господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом. Спір може бути переданий на розгляд третейського суду за наявності між сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам цього Закону. Тобто спершу має виникнути спір, а після цього сторони мають укласти угоду про передачу його на вирішення третейського суду.

Крім того, суд зазначає, що одним із способів реалізації права кожного будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань у сфері цивільних та господарських правовідносин є звернення до третейського суду (абзац перший пункту 5 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України у справі про виконання рішень третейських судів від 24 лютого 2004 року N 3-рп/2004). Відповідно до чинного законодавства підвідомчий суду загальної юрисдикції спір у сфері цивільних і господарських правовідносин може бути передано його сторонами на вирішення третейського суду, крім випадків, встановлених законом (стаття 17 Цивільного процесуального кодексу України, стаття 12 Господарського процесуального кодексу України, стаття 6 Закону).

Правосуддя - це самостійна галузь державної діяльності, яку суди здійснюють шляхом розгляду і вирішення в судових засіданнях в особливій, встановленій законом процесуальній формі цивільних, кримінальних та інших справ (пункт 3 мотивувальної частини Ухвали Конституційного Суду України від 14 жовтня 1997 року N 44-з).

Згідно з положеннями частини першої статті 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюється виключно судами. Суд, здійснюючи правосуддя, забезпечує захист гарантованих Конституцією України та законами України прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави (підпункт 4.1 пункту 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України у справі про призначення судом більш м'якого покарання від 2 листопада 2004 року N 15-рп/2004). Тому в контексті статті 55 Конституції України органи судової влади здійснюють функцію захисту майнових і немайнових прав та охоронюваних законом інтересів фізичних або юридичних осіб у сфері цивільних і господарських правовідносин.

Третейський розгляд спорів сторін у сфері цивільних і господарських правовідносин - це вид недержавної юрисдикційної діяльності, яку третейські суди здійснюють на підставі законів України шляхом застосування, зокрема, методів арбітрування. Здійснення третейськими судами функції захисту, передбаченої в статті 3 Закону України "Про третейські суди", є здійсненням ними не правосуддя, а третейського розгляду спорів сторін у цивільних і господарських правовідносинах у межах права, визначеного частиною п'ятою статті 55 Конституції України.

Згідно з положеннями статті 124 та статті 129*1 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України. Відповідно до Закону України "Про третейські суди" третейські суди приймають рішення тільки від свого імені (розділ 6), а самі ці рішення, ухвалені в межах чинного законодавства, є обов'язковими лише для сторін спорів. Забезпечення примусового виконання рішень третейських судів перебуває за межами третейського розгляду та є завданням компетентних судів і державної виконавчої служби (розділ 7 Закону, пункт 1 частини 1 статті 3 Закону України "Про виконавче провадження").

Третейські суди не віднесені до системи судів загальної юрисдикції (стаття 125 Конституції України). З аналізу положень Закону випливає, що третейські суди є недержавними незалежними органами захисту майнових і немайнових прав та охоронюваних законом інтересів фізичних та/або юридичних осіб у сфері цивільних і господарських правовідносин. Відповідно до статті 7 Закону України "Про третейські суди" третейський розгляд здійснюють постійно діючі третейські суди та третейські суди для вирішення конкретного спору.

З урахуванням конституційного положення про те, що правосуддя в Україні здійснюється виключно судами, юрисдикція яких поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі (ст. 124 Конституції), судам підвідомчі всі спори про захист прав і свобод, а відтак, суд, враховуючи, що позивач наполягає на розгляді спору саме державним судом, не вправі відмовити позивачу в захисті його порушеного права саме господарським судом та припинити провадження по справі лише з тієї підстави, що її вимоги можуть бути розглянуті в передбаченому законом досудовому порядку.

За вказаних обставин суд не може обмежити право ПАТ "Мегабанк" на доступ до суду, передбачене статтею 6 пунктом 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., ратифікованої Верховною Радою України 17 липня 1997 року, у зв'язку з чим відмовляє в задоволенні клопотання відповідача про припинення провадження по справі.

Представники позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі та наполягали на їх задоволенні.

Представник відповідача проти позову заперечував, з підстав, зазначених у відзиві на позовну заяву.

Норми ст. 22 Господарського процесуального кодексу України зобов'язують сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

В силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

За висновками суду, в матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, в судові засідання з'являлися повноважні представники сторін які надавали письмові пояснення та заперечення, докази на підтвердження власних правових позицій, внаслідок чого справа може бути розглянута за результатами повного та всебічного розгляду спору.

Стаття 129 Конституції України встановлює, що судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону. Змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості - є однією із основних засад судочинства.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ч. 1 ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

З'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно та повно дослідивши надані учасниками судового процесу докази, суд встановив наступне.

Між Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 та Публічним акціонерним товариством «Мегабанк» був укладений кредитний договір № 22в/2010 від 08.12.2010 р.

Згідно з п. 1.1. кредитного договору № 22в/2010 від 08.12.2010 р. (з урахуванням укладених до нього додаткових угод) позивач надав відповідачу грошові кошти на строк з 08.12.2010 р. по 07.12.2016 р. на інвестування у будівництво готелю у м. Євпаторія та сплату витрат, пов'язаних з будівництвом та сплату кредиторської заборгованості в наступному порядку: відкрив відновлювальну кредитну лінію за позичковим рахунком НОМЕР_4 в розмірі 1 025 000,00 доларів США з конвертуванням кредитних коштів в національну валюту на строк з 08.12.2010 р. до 07.12.2016 р., зі сплатою 11,15 % річних; відкрив відновлювальну кредитну лінію за позичковим рахунком НОМЕР_5 в розмірі 4 208 897,48 доларів США з конвертуванням кредитних коштів в національну валюту на строк з 14.06.2012 р. до 07.12.2016 р., зі сплатою 11,50% річних; відкрив відновлювальну кредитну лінію за позичковим рахунком № НОМЕР_1 в розмірі 4 711 911,66 грн. на строк з 24.04.2013 р. до 07.12.2016 р., зі сплатою 22 % річних,а відповідач зобов'язався повернути кредит та сплатити проценти, на умовах, передбачених кредитним договором.

Судом на підставі виписок з рахунків № НОМЕР_1, НОМЕР_4, НОМЕР_5 встановлено, що відповідач отримав грошові кошти в розмірі 1 025 000,00 доларів США, 4 208 897,48 доларів США, 4 711 911,66 грн.

Відповідно до п. 4.2.1. кредитного договору № 22в/2010 від 08.12.2010 р. (з урахуванням укладених до нього додаткових угод) відповідач зобов'язався повернути отриманий кредит в повному обсязі до 16 години 00 хвилин 07 грудня 2016 року.

Виписками з рахунків № НОМЕР_1, НОМЕР_4, НОМЕР_5 та розрахунком заборгованості наданим позивачем до позовної заяви, підтверджено що відповідач не виконав прийнятий на себе обов'язок згідно з п. 4.2.1. кредитного договору № 22в/2010 від 08.12.2010 р. та не повернув позивачу отриманий кредит у встановлений кредитним договором № 22в/2010 від 08.12.2010 р. строк.

Станом на 26.12.2016 р. заборгованість за кредитом за кредитним договором № 22в/2010 від 08.12.2010 р. складає 4 711 911,66 грн. та 5 233 897,48 дол. США.

Відповідно до п. 7.1.1. кредитного договору № 22в/2010 від 08.12.2010 р. відповідач сплачує позивачу штраф у розмірі 25 процентів від суми отриманого кредиту за невиконання прийнятих на себе обов'язків згідно з п. 4.2.1. кредитного договору. Сума штрафу, що нарахована згідно з п. 7.1.1. кредитного договору, станом на 26.12.2016 р. складає 34 369 390,09 грн. та 1 177 977,92 грн., а разом 35 547 368,01 грн.

Згідно з умовами пункту 4.2.3. кредитного договору № 22в/2010 від 08.12.2010 р. відповідач зобов'язаний своєчасно здійснювати сплату позивачу нарахованих процентів за користування кредитом та комісійної винагороди в порядку та на умовах, передбачених кредитним договором.

Як визначено п. 5.1. кредитного договору № 22в/2010 від 08.12.2010 р. нарахування процентів за користування кредитом здійснюється позивачем з 1-го по останній календарний день звітного місяця виходячи з фактичних залишків заборгованості за позичковим рахунком, фактичної кількості днів у місяці ( у році умовно 360 днів), процентної ставки, передбаченої п. 1.1. кредитного договору. При цьому день видачі та день повернення кредиту вважаються одним днем, тобто враховується день надання кредиту і не враховується день його погашення. (Метод визначення днів для нарахування процентів «факт/360днів).

Відповідно до п. 5.2. кредитного договору № 22в/2010 від 08.12.2010 р. (з урахуванням укладених до нього додаткових угод) сплата процентів відповідачем за користування кредитом здійснюється щомісячно, не пізніше останнього робочого дня звітного місяця, а також в день повернення кредиту на рахунки позивача НОМЕР_4, НОМЕР_5, НОМЕР_6 та НОМЕР_7 у іноземній валюті та на рахунки позивача № НОМЕР_2 та НОМЕР_4 у національній валюті.

Відповідачем порушено вказану умову договору та не сплачено нараховані проценти за період з 01.07.2016 р. по 30.11.2016 р. включно в розмірі 439 143,82 грн., 205 274,00 доларів США та 48 572,18 доларів США, що підтверджується виписками з рахунків НОМЕР_4, НОМЕР_5, № НОМЕР_2 та розрахунком заборгованості, наданими позивачем до позовної заяви.

Відповідно до п. 7.1.3. кредитного договору № 22в/2010 від 08.12.2010 р. (з урахуванням додаткової угоди № 37 від 06.02.2015 р.), за недотримання строків сплати нарахованих процентів в порядку, передбаченому розділом 5 договору, відповідач сплачує позивачу штраф у розмірі 10 процентів від суми несвоєчасно сплачених процентів за користування кредитом. Сума штрафу, що нарахована згідно з п. 7.1.3. кредитного договору, станом на 26.12.2016 р. складає 666 771,87 грн. та 43 914,38 грн., а разом 710 686,25 грн.

Крім того, як підтверджено позивачем та не спростовано відповідачем, ФОП ОСОБА_2 порушені наступні умови кредитного договору № 22в/2010 від 08.12.2010 р., а саме:

1) Пункт 4.2.4 кредитного договору № 22в/2010 від 08.12.2010 р., згідно з яким відповідач зобов'язався щокварталу, протягом місяця, наступного за звітним кварталом, самостійно надавати позивачу декларацію про отримання доходів та/або звіт суб'єкта малого підприємництва - фізичної особи та інші документи за переліком, визначеним позивачем, зміни і доповнення до угод поставки, реалізації об'єктів, що кредитуються, та інші документи для оцінки кредитного ризику, перевірки забезпечення кредиту і контролю за його використанням і поверненням.

Щомісячно, протягом 3 (трьох) робочих днів, наступних за звітним місяцем надавати позивачу довідку про рух грошових коштів по поточних рахунках відповідача та заборгованості за кредитами, відкритих в інших банках.

В порушення вказаного пункту кредитного договору № 22в/2010 від 08.12.2010 р. відповідачем не надано позивачу визначені умовами кредитного договору документи.

Відповідно до п. 7.1.2. кредитного договору № 22в/2010 від 08.12.2010 р., за невиконання будь-якого з прийнятих на себе обов'язків згідно з п. 4.2.4.-4.2.10., 4.2.12.-4.2.16, 4.2.19. кредитного договору відповідач сплачує позивачу штраф у розмірі 5 процентів від суми отриманого кредиту. Сума штрафу, що нарахована згідно з п. 7.1.2. кредитного договору за невиконання відповідачем прийнятих на себе обов'язків згідно з п. 7.2.4. кредитного договору, станом на 26.12.2016 р. складає 6 873 877,91 грн. та 235 595,58 грн., а разом 7 109 473,49 грн.

2) Пункт 4.2.14. кредитного договору № 22в/2010 від 08.12.2010 р., згідно з яким відповідач зобов'язався у десятиденний строк з дня підписання кредитного договору і не менше ніж на строк його дії застрахувати на користь позивача своє життя.

В порушення пункту 4.2.14. кредитного договору № 22в/2010 від 08.12.2010 р. відповідач не застрахував своє життя на користь позивача.

Як визначили сторони в п. 7.1.2. кредитного договору № 22в/2010 від 08.12.2010 р., за невиконання будь-якого з прийнятих на себе обов'язків згідно з п. 4.2.4.-4.2.10., 4.2.12.-4.2.16, 4.2.19. кредитного договору відповідач сплачує позивачу штраф у розмірі 5 процентів від суми отриманого кредиту. Сума штрафу, що нарахована згідно з п. 7.1.2. кредитного договору за невиконання відповідачем прийнятих на себе обов'язків згідно з п. 7.2.14. кредитного договору, станом на 26.12.2016 р. складає 6 873 877,91 грн. та 235 595,58 грн., а разом 7 109 473,49 грн.

Суд, проаналізувавши обставини, вказані у позовній заяві, заслухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку про те, що позивач виконав свої зобов'язання за укладеним з відповідачем кредитним договором належним чином та у повному обсязі. Проте, відповідач,зобов'язання за укладеним з позивачем кредитним договором не виконав, у зв'язку з чим станом на 26.12.2016 р. за кредитним договором № 22в/2010 від 08.12.2010 р. наявна заборгованість в розмірі 5 487 743,66 дол. США та 55 628 056,72 грн., яка складається з: 4 711 911,66 грн. та 5 233 897,48 дол. США - заборгованість за кредитом; 439 143,82 грн. та 253 846,18 дол. США - заборгованість за несплаченими процентами за користування кредитом за період з 01.07.2016 р. по 30.11.2016 р. включно; 50 477 001,24 грн. - штрафи за невиконання умов кредитного договору.

Стаття 129 Конституції України встановлює, що судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону. Змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості - є однією із основних засад судочинства.

Відповідно до частини 1 статті 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Отже, надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову, виходячи з наступного.

Згідно із частиною 1 статті 179 Господарського кодексу України, майново-господарські зобов'язання, які виникають між суб'єктами господарювання або між суб'єктами господарювання і не господарюючими суб'єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов'язаннями.

Згідно з частиною 1 статті 193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином, відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно з частиною 1 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини (пункт 1 частини 2 статті 11 ЦК України).

Відповідно до статті 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно зі статтею 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ст. 530 ч.1 ЦК України).

Частиною 7 статті 193 Господарського кодексу України передбачено, що одностороння відмова від виконання зобов'язань не допускається, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Як визначено статтею 610 Цивільного кодексу України невиконання зобов'язання або його виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) є порушенням зобов'язання.

Статтею 625 Цивільного кодексу України, передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу. Одночасно, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Згідно з частиною 1 статті 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до положень статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.

Згідно зі статтею 624 Цивільного кодексу України якщо за порушення зобов'язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків.

Ст. 549 Цивільного кодексу України, вказує, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Перевіривши нарахування штрафів заявлених позивачем згідно п.7.1.1., п. 7.1.2. та п. 7.1.3. кредитного договору суд приходить до висновку, що сторони погодили такий вид відповідальності при укладанні договору, тому загальна сума штрафів, що нарахована позивачем у зв'язку з невиконанням відповідачем прийнятих на себе обов'язків за кредитним договором № 22в/2010 від 08.12.2010 р. станом на 26.12.2016 р. у розмірі 50 477 001,24 грн. є обґрунтованою та відповідає умовам кредитного договору № 22в/2010 від 08.12.2010 р.

Суд відхиляє доводи відповідача щодо заявлення позивачем вимог про стягнення штрафів після спливу строку позовної давності оскільки, як встановлено судом та пояснено представниками позивача в судовому засіданні, позивачем нараховані штрафи за невиконання відповідачем у 2016 році прийнятих на себе зобов'язань згідно з умовами кредитного договору.

При цьому, з врахуванням досліджених у справі обставин, суд прийшов до висновку про зменшення розміру заявлених до стягнення штрафів, з огляду на таке.

Згідно з частиною 3 статті 551 Цивільного кодексу України передбачено можливість зменшення за рішенням суду розміру неустойки, що стягується з боржника за порушення зобов'язання, якщо розмір неустойки значно перевищує розмір збитків.

Статтею 233 Господарського кодексу України передбачено, що у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов'язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Отже, якщо порушення зобов'язання учасника господарських відносин не потягло за собою значні збитки для іншого господарюючого суб'єкта, то суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Відповідно до п. 3 ст. 83 Господарського процесуального кодексу України господарський суд, приймаючи рішення, має право, зокрема, зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

Застосовуючи припис, який міститься в п. 3 ст. 83 Господарського процесуального кодексу України, суд враховує вказівку, що міститься в п. 3.17.4 постанови пленуму Вищого господарського Суду України від 26.12.2011 року № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України", в якому зазначається, що вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (пункт 3 статті 83 ГПК), господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків), тощо.

Окрім того, у п. 7 оглядового листа Вищого господарського суду України Про деякі питання практики застосування господарськими судами законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань (за матеріалами справ, розглянутих у касаційному порядку ВГСУ) від 29.04.2013р. №01-06/767/2013 вказано: положеннями частини першої статті 233 ГК України передбачено, що у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно зі збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Слід зазначити, що законодавчо не врегульований розмір (відсоткове співвідношення) можливого зменшення штрафних санкцій.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку про наявність підстав для зменшення розміру штрафів на підставі п. 3 статті 83 Господарського процесуального кодексу України та, користуючись правом, наданим йому ст. 551 Цивільного кодексу України, 233 Господарського кодексу України та ст. 83 Господарського процесуального кодексу України, зменшує суму штрафів та стягує з відповідача 2 000 000,00 грн. штрафу.

Також суд відхиляє доводи відповідача щодо неправомірності визначення в кредитному договорі, укладеному між сторонами, валюти кредитування - долари США, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

При цьому Конституція України не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Положеннями ч. 3 ст. 533 та ст. 192 Цивільного кодексу України передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно зі ст. 2 Закону України "Про банки і банківську діяльність" кошти є грошима в національній або іноземній валюті чи їх еквівалентом.

Відповідно до ч. 1 ст. 345 Господарського кодексу України кредитні операції банків полягають у розміщенні банками від свого імені, на власних умовах та на власний ризик залучених коштів юридичних осіб (позичальників) та громадян. Кредитними визнаються банківські операції, визначені як такі законом про банки і банківську діяльність.

У статтях 47 та 49 Закону України "Про банки і банківську діяльність" визначені операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Ці операції здійснюються на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу.

Статтею 2 Закону України "Про банки і банківську діяльність" визначено поняття "банківської ліцензії", а саме, це документ, який видається Національним банком України в порядку і на умовах, визначених у цьому Законі, на підставі якого банки та філії іноземних банків мають право здійснювати банківську діяльність.

Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до пункту 2 статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю".

Порядок надання дозволу НБУ на банківські операції та генеральних ліцензій встановлюється також Положенням про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операції, затвердженим постановою Правління НБУ від 17 липня 2001 року № 275, у п. 5. 3 якого зазначено, що письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями , що перераховані в цьому Положенні, є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій згідно з Декретом КМУ.

Правовий аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що банк як фінансова установа, отримавши в установленому законом порядку банківську ліцензію та відповідний письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями, який є генеральною ліцензією на валютні операції, має право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті (така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 21.03.2011 у справі № 6-7ц11).

Згідно з підпунктом "в" пункту 4 статті 5 зазначеного Декрету у разі надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, вони потребують отримання індивідуальної ліцензії. Проте на даний час законодавством таких меж не встановлено і єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті є наявність у них генеральної ліцензії (письмового дозволу) на здійснення валютних операцій.

Національний банк України у своєму листі за № 13-210/7871-22612 від 07.12.2009 "Про правомірність укладання кредитних договорів в іноземній валюті" повідомив про те, що операція з надання банками кредитів в іноземній валюті не потребує індивідуальної ліцензії.

Надання кредитів у валюті за наявності в банку відповідної генеральної ліцензії (письмового дозволу НБУ) не суперечить вимогам чинного законодавства України.

Також, відповідно до пункту 1.5 Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 14.10.2004 № 483, використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється: якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями).

Як вбачається з матеріалів справи та було встановлено судом Національним банком України позивачу був виданий дозвіл № 163-5 від 29.09.2009 р. та банківська ліцензія за номером 163 від 02.09.2009 р. Згідно з додатком до дозволу № 163-5 від 29.09.2009 р. передбачено право банку на залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України.

Вказана у дозволі валютна операція в повній мірі відповідає характеру укладеного сторонами кредитного договору № 22в/2010 від 08.12.2010 р., в якому валютою кредитування є в тому числі іноземна валюта - долари США.

Отже, укладення сторонами кредитного договору в іноземній валюті не суперечить вимогам законодавства, сторони були вільними у визначенні умов договору, зокрема, щодо валюти кредиту.

Доводи відповідача щодо отримання ним у власність грошових коштів виключно у гривні не знайшли свого підтвердження та спростовуються наявними в матеріалах справи виписками з рахунків, копіями заяв про продаж іноземної валюти та копіями заяв відповідача про надання кредитних коштів.

Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Судом встановлено, що кредитний договір № 22в/2010 від 08.12.2010 р., укладений між позивачем та відповідачем є дійсним відповідно до положень закону, в судовому порядку недійсним не визнавався.

Заявлені позивачем до стягнення з відповідача суми не спростовані відповідачем відповідно до вимог Господарського процесуального кодексу України належними та допустимими доказами.

В свою, чергу суд, перевіривши розрахунки позивача, дійшов висновку про те, що надані розрахунки є вірними, та відповідають нормам чинного законодавства, а тому заявлені позивачем суми та вимоги є обґрунтованими.

Як визначає ст. 32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до ст. ст. 34, 43 Господарського процесуального кодексу України докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення для господарського суду не є обов'язковим.

За змістом статті 33 Господарського процесуального кодексу України, обов'язок доказування та подання доказів розподіляється між сторонами, виходячи з того, хто посилається на юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги і заперечення.

З огляду на вищевикладене, заявлені позивачем до стягнення позовні вимоги підлягають задоволенню судом частково.

Також суд враховує п. 4.3 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.2013 року № 7 "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" в якій вказується, що у разі, коли господарський суд на підставі пункту 3 статті 83 ГПК зменшує розмір неустойки (штрафу, пені), витрати позивача, пов'язані зі сплатою судового збору, відшкодовуються за рахунок відповідача у сумі, сплаченій позивачем за позовною вимогою, яка підлягала б задоволенню, якби зазначений розмір судом не було зменшено.

Таким чином, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати зі сплати судового збору у розмірі 206 700,00 грн., покладаються на відповідача в повному обсязі.

На підставі вищевикладеного, ст.129 Конституції України, ст.ст. 3, 11, 526, 530, 610, 611, 612, 624, 625, 629, 1054 Цивільного кодексу України, ст.ст.179, 193 Господарського кодексу України, та керуючись ст.ст.1, 12, 22, 33, 43, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (61064, АДРЕСА_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3) на користь Публічного акціонерного товариства «МЕГАБАНК» (61002, м. Харків, вул. Алчевських, 30, , рах. № 3739006 в ПАТ «МЕГАБАНК», МФО 351629) заборгованість за кредитним договором № 22в/2010 від 08.12.2010 р. станом на 26.12.2016 р. в розмірі 5 487 743,66 дол. США (п'ять мільйонів чотириста вісімдесят сім тисяч сімсот сорок три долари США 66 центів) та 7 151 055,48 грн. (сім мільйонів сто п'ятдесят одна тисяча п'ятдесят п'ять гривень 48 копійок), що складається з: заборгованості за кредитом в сумі 4 711 911,66 грн. (чотири мільйони сімсот одинадцять тисяч дев'ятсот одинадцять гривень 66 копійок) та 5 233 897,48 дол. США (п'ять мільйонів двісті тридцять три тисячі вісімсот дев'яносто сім доларів США 48 центів); заборгованості за несплаченими процентами в розмірі 439 143,82 грн. (чотириста тридцять дев'ять тисяч сто сорок три гривні 82 копійки) та 253 846,18 дол. США (двісті п'ятдесят три тисячі вісімсот сорок шість доларів США 18 центів); штрафу в сумі 2 000 000,00 грн.(два мільйони гривень 00 копійок).

Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (61064, АДРЕСА_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3) на користь Публічного акціонерного товариства «МЕГАБАНК» (61002, м. Харків, вул. Алчевських, 30, , рах. № 3739006 в ПАТ «МЕГАБАНК», МФО 351629) судовий збір в розмірі 206 700,00 грн. (двісті шість тисяч сімсот гривень 00 копійок).

Видати відповідні накази після набрання рішенням законної сили.

В задоволенні позову в частині стягнення 48 477 001,24 грн. штрафів відмовити.

Повне рішення складено 30.01.2017 р.

На рішення господарського суду, яке не набрало законної сили, сторони мають право подати апеляційну скаргу, протягом десяти днів з дня прийняття (підписання) рішення через місцевий господарський суд.

Суддя С.А. Прохоров