РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.01.2017Справа №910/21332/16

За позовомТовариства з обмеженою відповідальністю "Метінвест-ресурс"
доТовариства з обмеженою відповідальністю "Євроінвест Метал"
простягнення грошових коштів
Суддя Дупляк О. М.

Представники сторін:

від позивача: Панченко Ю. В. за довіреністю;
від відповідача: не з'явився.
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Метінвест-ресурс" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Євроінвест Метал" про стягнення грошових коштів.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 28.11.2016 порушено провадження у справі та призначено до розгляду на 13.12.2016.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 13.12.2016 розгляд справи відкладено на 17.01.2017.

В судовому засіданні 17.01.201 судом оголошено перерву до 23.01.2017.

В судове засідання 23.01.2017 представник відповідача не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, докази чого наявні в матеріалах справи.

Таким чином, нез'явлення представника відповідача не перешкоджає розгляду справи по суті, а матеріали справи є достатніми для вирішення спору в даному судовому засіданні, суд вважає за можливе розглянути позов за відсутності представника відповідача, за наявними у справі матеріалами згідно з вимогами статті 75 Господарського процесуального кодексу України (далі за текстом - ГПК України).

Представник позивача в судове засідання 23.01.2017 з'явився, в судовому засіданні підтримав заяву про забезпечення позовної заяви (вих. № 2868/2 від 28.10.2016) та заявлені позовні вимоги в повному обсязі.

В заяві про забезпечення позовної заяви (вих. № 2868/2 від 28.10.2016) позивач просить суд накласти арешт на кошти, які обліковуються на банківських рахунках відповідача в межах розміру позовних вимог та можливих судових витрат та накласти арешт на рухоме та нерухоме майно відповідача.

Розглянувши зазначену заяву, суд відмовив позивачу в її задоволенні з нижчевикладених підстав.

Відповідно до ст. 66 ГПК України господарський суд за заявою сторони, прокурора або з власної ініціативи має право вжити передбачених статтею 67 цього Кодексу заходів до забезпечення позову. Забезпечення позову допускається в будь-якій стадії провадження у справі, якщо невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення господарського суду.

Відповідно до а. 2 п. 1 Постанови Вищого господарського суду від 26.12.2011 року № 16 "Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову" особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення із заявою про забезпечення позову. З цією метою та з урахуванням загальних вимог, передбачених статтею 33 ГПК, обов'язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного заходу до забезпечення позову.

У вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням:

розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову;

забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу;

наявності зв'язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову;

імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів;

запобігання порушенню у зв'язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Згідно з п. 3 зазначеної постанови достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов'язання після пред'явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов'язання тощо). Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється господарським судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Обрані заходи до забезпечення позову не повинні мати наслідком повне припинення господарської діяльності суб'єкта господарювання, якщо така діяльність, у свою чергу, не призводитиме до погіршення стану належного відповідачеві майна чи зниження його вартості.

Подана позивачем заява обґрунтована суттєвістю позовних вимог, обставинами залишення відповідачем без задоволення досудової вимоги позивача щодо сплати заборгованості та наявністю у відповідача податкового боргу. Тобто, заява про забезпечення позову обґрунтована припущенням позивача щодо можливого відчуження відповідачем його майна та можливого спрямування належних відповідачу коштів на погашення інших зобов'язань відповідача, що не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Позовні вимоги мотивовані неналежним виконанням відповідачем його зобов'язань за договором поставки № 18/16-Д від 27.01.2016, в частині повернення коштів передплати.

Відповідач відзиву на позовну заяву не надав, викладеного позивачем не спростував.

У судовому засіданні 23.01.2017 було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно та повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на які посилається позивач, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд -

ВСТАНОВИВ:

Як підтверджено матеріалами справи, 27.01.2016 між позивачем, як покупцем та відповідачем, як постачальником було укладено договір поставки № 18/16-Д (далі за текстом - договір), відповідно до п. 1.1. якого постачальник зобов'язується поставити покупцю метали чорні вторинні (далі - металобрухт), та організувати його доставку на адресу вантажоодержувача, а покупець зобов'язується прийняти металобрухт та оплатити його вартість.

Загальна вартість договору є величиною змінною, складається із сум всіх специфікацій, оформлених до договору та орієнтовно складає 50 000 000, 00 грн (п. 2.2. договору).

Відповідно до п. 6.3. договору оплата, здійснена покупцем понад поставлений металобрухт, вважається попередньою оплатою по договору та підлягає поверненню протягом 3 банківських днів з моменту вимоги.

Пунктом 7.4. договору сторони передбачили, що у випадку порушення постачальником строку перерахунку грошових коштів, зайво отриманих від покупця, а також повернення раніше сплачених за металобрухт сум, пов'язаного з порушенням строків або об'ємів поставок, поставкою металобрухту неналежної якості, порушення умов п. 6.3. або 6.4. договору, постачальник сплачує покупцю пеню в подвійному розмірі облікової ставки НБУ, яка діяла у відповідному періоді, від суми несвоєчасно перерахованих грошових коштів за кожний день прострочення.

Згідно з п. 10.1. договору договір вступає в силу з моменту його підписання обома сторонами та діє до 31.12.2016 включно.

У відповідності з умовами договору позивачем за період з березня 2016 року по травень 2016 року в якості попередньої оплати за постачання металобрухту здійснено -перерахування грошових коштів на поточний рахунок відповідача на загальну суму 5 640 000, 00 грн, що підтверджено платіжними дорученнями: № 841 від 01.03.2016 на суму 2 300 000, 00 грн; № 1153 від 22.03.2016 на суму 1 100 000, 00 грн; № 1164 від 23.03.2016 на суму 270 000, 00 грн; № 1356 від 04.04.2016 на суму 500 000, 00 грн; № 1387 від 05.04.2016 на суму 335 000, 00 грн; № 1424 від 07.04.2016 на суму 65 000, 00 грн; № 1518 від 13.04.2016 на суму 230 000, 00 грн; № 1588 від 19.04.2016 на суму 340 000, 00 грн; № 1901 від 04.05.2016 на суму 430 000, 00 грн; № 1950 від 06.05.2016 на суму 70 000,00 грн.

Відповідачем здійснено постачання металобрухту у період з березня 2016 року по червень 2016 року у кількості 1 139,004 тон на загальну суму 4 355 227,65 грн.

Передача відповідачем металобрухту та отримання його позивачем, підтверджується видатковими накладними: № 416/1 від 30.04.2016; № 416/2 від 30.04.2016; № 316/1 від 31.03.2016; № 316/2 від 31.03.2016; № 516/3 від 31.05.2016; № 516/1 від 31.05.2016; № 516/2 від 31.05.2016; № 616/1 від 30.06.2016. А також відповідними актами приймання-передачі металобрухту від 30.04.2016, 31.03.2016, 31.05.2016, 30.06.2016.

В подальшому, позивач надіслав на адресу відповідача лист від 22.06.2016 № 1317/3, у якому містилося прохання повернути протягом 3 банківських днів попередньої оплати у сумі 1 281 778, 23 грн.

У відповідь на вищезазначений лист відповідач надіслав на адресу позивача лист за вих. № 2306-16-1 від 23.06.2016, у якому він гарантував повернення заборгованості в розмірі 1 281 778, 23 грн, шляхом відвантаження на адресу позивача металобрухту відповідно до графіку.

Позивач 13.07.2016 надіслав на адресу відповідача вимогу за вих. № 1976/3 про погашення заборгованості в сумі 1 291 335, 65 грн, у якій міститься прохання погасити заборгованість у строк до 01.08.2016. У відповідь на вищезазначену вимогу відповідач надіслав на адресу позивача два листа за вих. № 1907-16-1 від 19.07.2016, № 2607-16-1 від 26.07.2016, у яких він гарантував повернення заборгованості за договором не пізніше кінця вересня 2016 року, надавши графік погашення заборгованості.

Так, з метою погашення заборгованості перед позивачем відповідач здійснив повернення грошових коштів на рахунок позивача платіжним дорученням № 541 від 18.07.2016 на суму 100 000, 00 грн.

Позивач 10.08.2016 надіслав на адресу відповідача вимогу за вих. № 2204/3 про погашення заборгованості в сумі 1 184 772, 35 грн, у якій міститься прохання сплатити заборгованість у строк до 15.08.2016. Згодом відповідач здійснив повернення грошових коштів на рахунок позивача платіжними дорученнями № 605 від 15.08.2016 на суму 100 000, 00 грн та № 682 від 15.09.2016 на суму 100 000, 00 грн. Крім того, після порушення провадження у справі відповідач здійснив повернення грошових коштів на рахунок позивача платіжними дорученнями № 829 від 09.12.2016 на суму 100 000, 00 грн.

Неповне повернення відповідачем позивачу коштів переплати за договором стало причиною звернення останнього до суду із даним позовом.

Предметом позову у справі є матеріально-правові вимоги позивача до відповідача про стягнення з останнього 984 772, 35 грн основної заборгованості, 62 541, 98 грн пені за період прострочення з 02.08.2016 по 10.10.2016 та 2 023, 50 грн 3 % річних за період прострочення з 16.09.2016 по 10.10.2016.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що провадження щодо стягнення з відповідача основної заборгованості за договором в розмірі 100 000, 00 грн підлягає припиненню відповідно до п. 1-1 ч. 1 ст. 80 ГПК України, інші позовні вимоги, в частині стягнення 884 772, 35 грн основного боргу, 2 023, 50 грн 3 % відсотків річних та 62 541, 98 грн пені підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом установлено та підтверджується матеріалами справи, що між сторонами укладено договір поставки.

Договір, відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України (далі за текстом - ЦК України), є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Згідно з ч. 1 ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Поряд з цим, стаття 712 ЦК України регулює відносини, що виникають із договору поставки. Так, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 712 ЦК України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін. Законом можуть бути передбачені особливості регулювання укладення та виконання договорів поставки, у тому числі договору поставки товару для державних потреб.

Згідно ч. 2 ст. 693 ЦК України якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Як встановлено судом, в п. 6.3. договору сторонами погоджено було, що оплата, здійснена покупцем понад поставлений металобрухт, вважається попередньою оплатою по договору та підлягає поверненню протягом 3 банківських днів з моменту вимоги.

Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Враховуючи, що позивачем у вимозі про повернення коштів передплати за договором був встановлений строк повернення коштів - до 01.08.2016, та що у вказаний строк в повному обсязі переплата за договором повернута відповідачем не була, станом на момент звернення позивача з позовом до суду заборгованість відповідача перед позивачем за договором становила 984 772, 35 грн (5 640 000, 00 - 4 355 227, 65 - 300 000, 00 = 984 772, 35). Судом встановлено, крім вищезазначеного, що відповідачем повернуто позивачу в грудні 2016 року, після порушення провадження у даній справі, ще 100 000, 00 грн.

Відповідно до п. 1-1 ч. 1 ст. 80 ГПК України господарський суд припиняє провадження у справі, якщо відсутній предмет спору. Згідно п. 4.4. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 року № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" господарський суд припиняє провадження у справі у зв'язку з відсутністю предмета спору (пункт 1-1 частини першої статті 80 ГПК), зокрема, у випадку припинення існування предмета спору (наприклад, сплата суми боргу, знищення спірного майна, скасування оспорюваного акта державного чи іншого органу тощо), якщо між сторонами у зв'язку з цим не залишилося неврегульованих питань.

Враховуючи, що відповідачем сплачено частину основного боргу в розмірі 100 000, 00 грн за договором під час здійснення провадження по справі, що підтверджується матеріалами справи, між сторонами відсутній спір щодо стягнення 100 000, 00 грн основного боргу, відповідно провадження по справі в цій частині підлягає припиненню.

Повністю своє зобов'язання по поверненню грошових коштів переплати за договором відповідач не виконав і доказів іншого матеріали справи не містять.

Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Аналогічна норма міститься і в ст. 193 ГК України, яка регламентує, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Факт наявності боргу у відповідача перед позивачем за договором в сумі 884 772, 35 грн належним чином доведений, документально підтверджений і відповідачем не спростований, строк виконання зобов'язання відповідно до п. 6.3. договору та ст. 530 ЦК України настав, а тому позовні вимоги в частині стягнення боргу у розмірі 884 772, 35 грн є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Штрафними санкціями у Господарському кодексі України (далі за текстом - ГК України) визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно з п. 7.4. договору, як встановлено судом, у випадку порушення постачальником строку перерахунку грошових коштів, зайво отриманих від покупця, постачальник сплачує покупцю пеню в подвійному розмірі облікової ставки НБУ, яка діяла у відповідному періоді, від суми несвоєчасно перерахованих грошових коштів за кожний день прострочення.

Відповідно до ч. 6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняться через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Згідно з ч. 2 ст. 343 ГК України платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Судом перевірено розрахунок позивача в частині стягнення пені за несвоєчасне повернення коштів передплати за загальний період з 02.08.2016 по 10.10.2016 та визнано арифметично вірним, відповідно з відповідача підлягає стягненню за вказаний період пеня в сумі 62 541, 98 грн.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Отже передбачене законом право кредитора вимагати спати боргу з урахуванням, процентів річних та процентів за користування чужими грошовими коштами є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утриманими ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Здійснений позивачем розрахунок 3 % річних за період прострочення з 16.09.2016 по 10.10.2016 визнається судом арифметично вірним, відповідно з відповідача підлягає стягненню за вказаний період 3 % річних в сумі 2 032, 50 грн.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог чи заперечень.

Згідно зі ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За таких обставин та враховуючи викладене вище провадження у справі в частині стягнення основного боргу в розмірі 100 000, 00 грн підлягає припиненню.

Згідно з ст. 49 ГПК України позивачем понесені судові витрати, пов'язані з розглядом справи, зокрема, витрати по сплаті судового збору, то зазначені витрати відшкодовуються за рахунок відповідача.

Керуючись ст. ст. 33, 34, 44, 49, 82-85 ГПК України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Провадження у справі в частині стягнення з відповідача основної заборгованості за договором в розмірі 100 000 (сто тисяч) грн 00 коп. припинити.

3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Євроінвест Метал" (01103, м. Київ, вул. Мечникова, буд. 14/1; ідентифікаційний код 35264020) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Метінвест-ресурс" (87510, Донецька область, м. Маріуполь, вул. Ширшова, буд. 6-а; ідентифікаційний код 24819472) в порядку визначеному Законом України "Про виконавче провадження", суму основної заборгованості в розмірі 884 772 (вісімсот вісімдесят чотири тисячі сімсот сімдесят дві) грн 35 коп., суму пені в розмірі 62 541 (шістдесят дві тисячі п'ятсот сорок одна) грн 98 коп., суму 3 % річних в розмірі 2 023 (дві тисячі двадцять три) грн 50 коп. та витрати по сплаті судового збору у розмірі 15 740 (п'ятнадцять тисяч сімсот сорок) грн 07 коп.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 30.01.2017.

Суддя О. М. Дупляк