ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" лютого 2017 р.Справа № 916/2709/16

Одеський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді В.Б. Туренко

суддів Л.В. Поліщук, С.В. Таран

при секретарі судового засідання: А.В. Земляк

за участю представників сторін:

від позивача ОСОБА_1

від відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державного підприємства «Морський торговельний порт «Чорноморськ»

на рішення господарського суду Одеської області від 23.11.2016 року

у справі № 916/2709/16

за позовом Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» в особі Іллічівської філії ДП «Адміністрація морських портів України»

до Державного підприємства «Морський торговельний порт «Чорноморськ»

про стягнення 55747,18 грн.

ВСТАНОВИВ:

В жовтні 2016 року Державне підприємство «Адміністрація морських портів України» в особі Іллічівської філії ДП «Адміністрація морських портів України» звернулось до місцевого господарського суду з позовом (з урахуванням уточнень до нього від 17.11.2016 року) до Державного підприємства «Іллічівський морський торговельний порт» про стягнення 45143,33 грн. інфляційних, 10603,85 грн. 3% річних.

Позовні вимоги обґрунтовані ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України.

У відзиві на позов, відповідач зазначив про його безпідставність та просив припинити провадження у справі на підставі п. 2 ч. 1 ст. 80 ГПК України.

Ухвалою суду першої інстанції від 09.11.2016 року замінено відповідача ДП «Іллічівський морський торговельний порт» його правонаступником ДП «Морський торговельний порт «Чорноморськ».

Рішенням господарського суду Одеської області від 23.11.2016 року (суддя Шаратов Ю.А.), оформленим відповідно до вимог ст. 84 ГПК України 28.11.2016 року, позов задоволено повністю з мотивів його доведеності.

Не погодившись з рішенням суду, відповідач 07.12.2016 року звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив його скасувати, у задоволенні позову відмовити, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.

Ухвалою суду апеляційної інстанції від 15.12.2016 року апеляційну скаргу прийнято до провадження із призначенням до розгляду.

Відзив на апеляційну скаргу від позивача не надходив.

Заслухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, судова колегія зазначає наступне.

30.01.2015 року між ДП «Іллічівський морський торговельний порт» (Замовник) та ДП «Адміністрація морських портів України» (Виконавець) укладено договір про відшкодування витрат з використання технологічних електричних мереж № 11-П-ІЛФ-15/48-0, згідно п.п. 1.1, 1.3 якого Виконавець взяв на себе зобовязання забезпечити Замовнику можливість використання технологічних електричних мереж, а Замовник зобовязався відшкодувати фактичні витрати Виконавця з утримання технологічних електричних мереж. Всі права та обовязки ДП «АМПУ», які передбачені цим договором, виконуються Іллічівською філією ДП «Адміністрація морських портів України» (Адміністрація Іллічівського морського порту). Під фактичним витратами Виконавця розуміються витрати визначені згідно порядку передбаченому Положенням (стандартом) бухгалтерського обліку 16 «Витрати» здійснені Виконавцем протягом розрахункового періоду.

Відповідно до п. 2.1 договору обсяг використання технологічних електричних мереж визначається на підставі підписаного, скріпленого печаткою зі сторони Виконавця та Замовника «Акту щодо підключення до технологічних електричних мереж» по кожному розрахунковому періоду.

Пунктами 3.1-3.4 договору розрахунковим періодом є календарний місяць. Протягом 15-ти робочих днів після закінчення розрахункового періоду, Виконавець складає рахунок та акт на суму відшкодування витрат з утримання технологічних електричних мереж. До акта додається розрахунок суми відшкодування. Розрахунок має містити перелік витрат, складений на підставі прийнятих до обліку первинних документів та регістрів бухгалтерського обліку, розрахунок долі Замовника від суми обсягів використання технологічних електричних мереж (у процентному співвідношенні із загальним обсягом використання технологічних електричних мереж) Виконавця, яка підлягає відшкодуванню Замовником та розрахунок суми. На вимогу Замовника, а також правоохоронних органів та відповідних контролюючих органів у межах їх повноважень, для підтвердження суми що підлягає відшкодуванню, Виконавець на підставі п. 6 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» протягом 5-ти робочих днів надає засвідчені копії первинних документів та регістрів бухгалтерського обліку що складаються та зберігаються на машинних носіях інформації. Прийом-передача рахунку, Акту та довідки відшкодування витрат здійснюється сторонами шляхом передачі їх Виконавцем до канцелярії Замовника. Замовник зобовязаний не пізніше 5-ти робочих днів після отримання Акту повернути Виконавцю належний йому екземпляр Акту або, у разі наявності підстав, обґрунтувати письмово свої заперечення та підписати акт із зауваженнями щодо суми не прийнятої до відшкодування. Відшкодування витрат Виконавцю здійснюється Замовником протягом 8-ми робочих днів з дня отримання рахунку.

За умовами п. 10.1 договору останній набуває чинності з дня його підписання сторонами та скріплення печатками, при цьому сторони домовились, що даний договір регламентує взаємовідносини між сторонами з 01.01.2015 року у відповідності до положень ст. 631 ЦК України і діє до 31.12.2015 року.

Договір підписаний представниками сторін та скріплений їх печатками (а.с. 10-14).

30.09.2015 року позивачем виставлено відповідачу рахунок № Пр/15663 щодо відшкодування витрат по утриманню технологічних електричних мереж на суму 1466213,54 грн. з урахуванням ПДВ, а також вручено акт здачі-приймання робіт (надання послуг) № Пр/15663 від 30.09.2015 року з приводу вказаних послуг. Акт здачі-приймання послуг підписаний з боку відповідача із зауваженнями, а саме: ДП «Іллічівський морський торговельний порт» визнало факт необхідності відшкодування витрат на утримання електричних мереж в сумі 902836,01 грн. з урахуванням ПДВ, за виключенням робіт із ремонту кабельних ліній Іллічівської філії ТП 4017-КК№213 на суму 563377,53 грн. з урахуванням ПДВ (а.с. 18-20).

У звязку із відсутністю оплати ДП «Іллічівський морський торговельний порт» суми у розмірі 563377,53 грн., ДП «Адміністрація морських портів України» в особі Іллічівської філії ДП «Адміністрація морських портів України» звернулась до місцевого господарського суду з відповідним позовом.

Рішенням господарського суду Одеської області від 03.02.2016 року, залишеним без змін постановами Одеського апеляційного господарського суду від 25.04.2016 року, Вищого господарського суду України від 13.07.2016 року у справі № 916/4599/15 позов ДП «Адміністрація морських портів України» в особі Іллічівської філії ДП «Адміністрація морських портів України» до ДП «Іллічівський морський торговельний порт» про стягнення 563377,53 грн. задоволено повністю (а.с. 15-17).

На виконання вказаного рішення суду, відповідач сплатив позивачу грошові кошти у сумі 563377,53 грн. 06.06.2016 року, тобто із значним простроченням, що і стало підставою для звернення позивача до суду першої інстанції з даним позовом.

В обґрунтування позовних вимог, позивач послався на ст. ст. 525, 526, 529, 530, 541, 610, 625 Цивільного кодексу України, ст. 193 Господарського кодексу України та зазначив про неналежне виконання відповідачем грошового зобовязання щодо здійснення оплати за договором на відшкодування витрат з використання технологічних електричних мереж від 30.01.2015 року № 48-0 на підставі рахунку від 30.09.2015 року № Пр/15 663.

Відповідач, заперечуючи проти задоволення позовних вимог, просив припинити провадження у справі, у звязку із наявністю рішення господарського суду Одеської області від 03.02.2016 року у справі №916/4599/15 між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав.

Судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог, з огляду на слідуюче.

Відповідно до ч. 2 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, у т.ч. із договорів.

Статтями 626, 628, 629 Цивільного кодексу України визначено, що договором є домовленість сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обовязковим для виконання сторонами.

За змістом ст. 173 Господарського кодексу України один суб'єкт господарського зобов'язання повинен вчинити певну дію на користь іншого суб'єкта, а інший суб'єкт має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку, а саме: виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо.

Частиною 1 ст. 174 Господарського кодексу України встановлено, що господарські зобов'язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

За умовами ч. 1 ст. 175 Господарського кодексу України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

За приписами ст. 193 Господарського Кодексу України, ст. 526 Цивільного Кодексу України субєкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов`язань не допускається, крім випадків, передбачених законом.

Згідно ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

У відповідності до ч. 1 ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

В силу ч.ч. 1, 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Пунктом 1.9, 7.1. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 року № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» визначено, що за відсутності інших підстав припинення зобов'язання, передбачених договором або законом, зобов'язання, в тому числі й грошове, припиняється його виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов'язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум. Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов'язання. День фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення інфляційних нарахувань та пені.

Так, позивачем виконано рішення господарського суду Одеської області від 03.02.2016 року у справі № 916/4599/15 в добровільному порядку лише 06.06.2016 року, про що свідчить банківська виписка (а.с. 107-108).

Отже, позивач, як кредитор, вправі вимагати стягнення з відповідача, як з боржника, в судовому порядку інфляційних та 3% річних до повного виконання грошового зобов'язання, у даному випадку по 05.06.2016 року включно.

Індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, який визначається виключно Держкомстатом і його найменший період визначення становить місяць, а тому, прострочка платежу за менший період не тягне за собою нарахування інфляційних втрат, а розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що мала місце на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Держкомстатом, за період прострочки. Розрахунки індексу інфляції за квартал, період з початку року і т. п. проводяться «ланцюговим» методом, тобто шляхом множення місячних (квартальних і т. д.) індексів (наказ Держкомстату від 27.07.2007 року № 265 «Про затвердження Методики розрахунку базового індексу споживчих цін»).

За змістом п. 3.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 року № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Судова колегія, перевіривши розрахунки позивача інфляційних та 3% річних, дійшла висновку, що вони зроблені вірно, а відтак місцевий господарський суд цілком правомірно та обґрунтовано стягнув з відповідача на користь позивача 45143,33 грн. інфляційних та 10603,85 грн. 3% річних.

Доводи скаржника щодо припинення провадження у даній справі, у звязку із наявністю рішення господарського суду Одеської області від 03.02.2016 року у справі № 916/4599/15 між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав не приймаються до уваги колегією суддів, оскільки предметом розгляду у справі № 916/4599/15 були позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача основного боргу у розмірі 563377,53 грн. за договором на відшкодування витрат з використання технологічних електричних мереж від 30.01.2015 № 11-П-ІЛФ-15/48-0, тоді як предметом розгляду даної справи (№916/2709/16) є позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за договором на відшкодування витрат з використання технологічних електричних мереж від 30.01.2015 № 11-П-ІЛФ-15/48-0 у вигляді інфляційних нарахувань у розмірі 45143,33 грн. та 3% річних в сумі 10603,85 грн. Таким чином, предмет розгляду справ №916/4599/15 та №916/2709/16 різний, а відтак підстави для припинення провадження у даній справі по п. 2 ч. 1 ст. 80 ГПК України відсутні.

Інші доводи, викладені в апеляційній скарзі також не спростовують вищенаведеного, а тому апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 49 ГПК України судовий збір за апеляційний перегляд у даному випадку не відшкодовується скаржнику.

Керуючись ст. ст. 99, 103, 105 ГПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Рішення господарського суду Одеської області від 23.11.2016 року у справі № 916/2709/16 залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Постанова апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання постанови законної сили.

Повний текст постанови складено 02.02.2017 року

Головуючий суддя В.Б. Туренко

Суддя Л.В. Поліщук

Суддя С.В. Таран