КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" січня 2017 р. Справа№ 911/3648/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Коротун О.М.

суддів: Гаврилюка О.М.

Хрипуна О.О.

при секретарі судового засідання - Куценко К.Л.

від позивача: Горячих Я.О. - представник за довіреністю б/н від 16.01.2017

від відповідача: Потатуєв В.П. - представник за довіреністю №29 від 27.12.2016;

від відповідача: Кілеса П.В. - представник за довіреністю № 24 від 12.12.2016

від третьої особи 1: Яковлєв О.І. - представник за довіреністю № 125/2016 від 29.12.2016

від третьої особи 2: не з'явились;

від третьої особи 3: Шматко В.О. - представник за довіреністю № 18-0009/64641 від 02.08.2016

від прокуратури: Ющенко М.А. - посвідчення № 030760 від 12.12.2014; Коберник О.М. посвідчення № 035038 від 13.08.2015

розглянувши апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Державне акціонерне товариство "Чорноморнафтогаз"

на рішення Господарського суду Київської області від 04.08.2016 (повне рішення складено 05.08.2016)

у справі № 911/3648/14 (головуючий суддя: В.М. Бацуца, судді: Колесник Р.М., Рябцева О.О.)

за позовом Публічного акціонерного товариства "Всеукраїнський банк розвитку"

до Публічного акціонерного товариства "Державне акціонерне товариство "Чорноморнафтогаз"

за участю третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача (третя особа 1) - Міністерства енергетики та вугільної промисловості України

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача (третя особа 2) - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача (третя особа 3) - Національний Банк України

за участю Прокуратури Київської області

про стягнення 144 902 508,80 грн.

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський банк розвитку» (надалі - позивач, ПАТ «ВБР») звернулось до Господарського суду Київської області із позовом до Публічного акціонерного товариства «Державне акціонерне товариство «Чорноморнафтогаз» (надалі - відповідач) про стягнення 130 083 121,99 грн. основної заборгованості по кредиту, 12 608 716, 00 грн. заборгованості по сплаті відсотків за користування кредитом, 491 405, 55 грн. пені за несвоєчасну сплату відсотків за користування кредитом.

Заявою № 10216 від 28.10.2014 позивач збільшив позовні вимоги та просив стягнути з відповідача на свою користь 130 083 121,99 грн. основної заборгованості по кредиту, 24 511 321,66 грн. заборгованості по сплаті відсотків за користування кредитом, 1 530 598,13 грн. пені за несвоєчасну сплату відсотків за користування кредитом.

Позовні вимоги обґрунтовані невиконанням відповідачем своїх обов'язків щодо своєчасного повернення кредиту та своєчасної сплати відсотків за користування кредитом згідно з кредитним договором про відкриття мультивалютної кредитної лінії № RRMV.142395.014 від 18.07.2013.

Справа неодноразово розглядалась різними судовими інстанціями.

Так, рішенням Господарського суду Київської області від 29.01.2015 у даній справі у задоволенні позову повністю. Постановою Київського апеляційного господарського суду від 27.05.2015 рішення Господарського суду Київської області від 29.01.2015 у даній справі залишено без змін.

Постановою Вищого господарського суду України від 11.08.2015 скасовано постанову Київського апеляційного господарського суду від 27.05.2015 та рішення Господарського суду Київської області від 29.01.2015 у даній справі, а справу направлено на новий розгляд до Господарського суду Київської області.

Ухвалою господарського суду Київської області від 23.11.2015 у справі № 911/3648/14 позов ПАТ «ВБР» на підставі п. 5 ч. 1 ст. 81 ГПК України залишено без розгляду.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 27.01.2016 скасовано ухвалу Господарського суду Київської області від 23.11.2015 у даній справі, а матеріали справи № 911/3648/14 передано на розгляд до Господарського суду Київської області.

Рішенням Господарського суду Київської області від 04.08.2016 у справі №911/3648/14 позов задоволено частково. Вирішено стягнути з Публічного акціонерного товариства "Державне акціонерне товариство "Чорноморнафтогаз" на користь Публічного акціонерного товариства "Всеукраїнський банк розвитку" 130 083 121,99 грн. основної заборгованості по кредиту, 24 511 321,66 грн. заборгованості по відсоткам за користування кредитом та судові витрати у розмірі 72 363,55 грн. Відмовлено у задоволенні решти позовних вимог.

Відмовлено також у задоволенні клопотань Публічного акціонерного товариства "Державне акціонерне товариство "Чорноморнафтогаз" про відстрочення виконання рішення суду, викладених у відзиві № 20-895 від 08.10.2014 на позовну заяву та додаткових поясненнях б/н б/д до відзиву на позовну заяву (п. 4 резолютивної частини рішення).

Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням суду, Публічне акціонерне товариство "Державне акціонерне товариство "Чорноморнафтогаз" звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Київської області від 04.08.2016 у справі № 911/3648/14 в частині задоволених позовних вимог та прийняти в цій частині нове рішення, яким у позові відмовити.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 05.09.2016 апеляційну скаргу у даній справі прийнято до провадження, розгляд справи призначено на 13.10.2016.

Розгляд справи неодноразово відкладався.

Справа розглядалася різними складами суду.

У зв'язку з перебуванням судді Гончарова С.А., який не є головуючим суддею (суддею-доповідачем), у відпустці, відповідно до протоколу автоматичної зміни складу колегії суддів від 07.11.2016, для розгляду апеляційної скарги у даній справі визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя - Коротун О.М., судді: Хрипун О.О., Гаврилюк О.М., вказана судова колегія ухвалою від 07.11.2016 прийняла апеляційну скаргу у даній справі до свого провадження, розглянула її по суті та ухвалила постанову у даній справі.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 28.11.2016 було задоволено клопотання відповідача про витребування, зокрема, оригіналів договору з усіма додатками та докази надання кредиту.

У судовому засіданні 12.12.2016 представником позивача на виконання вимог ухвали суду від 28.11.2016 надано копії витребуваних судом документів, а також зазначено про готовність надати на огляд суду їх оригінали. Судом були оглянуті оригінали документів в судовому засіданні 11.01.2017, на підставі ст. 77 ГПК України, в якому було оголошено перерву.

10.01.2017 через відділ забезпечення документообігу та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду від відповідача надійшло клопотання про призначення у даній справі судово-економічної експертизи. Дане клопотання не підлягає задоволенню з підстав, викладених в мотивувальній частині постанови.

30.01.2017 через відділ забезпечення документообігу та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду від позивача надійшли письмові заперечення на клопотання відповідача про призначення у даній справі судової економічної експертизи. Окрім цього, в підтвердження надання відповідачу кредитних коштів в сумі 900 000,00 грн. позивач надав виписку по рахунку відповідача, а також заявку на отримання вказаних коштів. Неможливість подання оригіналів документів, в тому числі наведених доказів, позивач неодноразово пояснював в заявах та в судових засіданнях (на яких здійснювалося фіксування судового процесу за допомогою технічних засобів), в порядку ст. 101 ГПК України тим, що дані документи знаходились на тимчасово окупованій території, а тому для надання їх до суду було необхідно досить багато часу. Суд визнав причини неподання таких документів (зокрема, заявки на отримання кредитних коштів на суму 900 000,00 грн.) поважними, та долучив, до матеріалів справи.

В судовому засіданні 30.01.2017 представник відповідача апеляційну скаргу у даній справі підтримав, просив її задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати з прийняттям нового про відмову в задоволенні позову повністю. Окрім цього, підтримували раніше подане клопотання про призначення у даній справі судової економічної експертизи.

Представник позивача проти задоволення апеляційної скарги заперечив, просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. Заперечив також проти задоволення клопотання про призначення судової економічної експертизи у даній справі, обґрунтовуючи їх тим, що матеріалам справи містять належні та допустимі докази надання кредиту в зазначеному позивачем розмірі, а щодо правильності розрахунку відсотків за користування кредитів, зазначив, що для перевірки наданого розрахунку ціни позову не потрібні спеціальні знання, у зв'язку з чим перевірка такого розрахунку може бути здійснена судом.

Представники прокуратури підтримали апеляційну скаргу у даній справі, вважають її обґрунтованою, просили її задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати з прийняттям нового про відмову в позові. Клопотання відповідача про призначення судової економічної експертизи у даній справі підтримали, при цьому зазначили, що у прокуратури наявні сумніви правильності нарахування відсотків за користування кредитом, при цьому, як зазначив представник прокуратури в судовому засіданні 30.01.2017 (на якому здійснювалось фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу) перевірка наданого позивачем розрахунку ціни позову прокуратурою не здійснювалась, проте сумніви в його правильності наявні.

Представник НБУ в судовому засіданні 30.01.2017 проти задоволення апеляційної скарги заперечив, просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. Проти задоволення клопотання призначення судової економічної експертизи у даній справі заперечив, зазначив, що жодної необхідності в її призначенні немає, оскільки позивачем було надано всі необхідні первинні докази надання кредиту. Також наголосив, що призначення судової експертизи у даній справі сприятиме затягуванню розгляду справи, який вже й так триває протягом довгого часу.

Представник третьої особи 1 в судовому засіданні 30.01.2017 апеляційну скаргу у даній справі підтримав, просив її задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати з прийняттям нового про відмову в задоволенні позовних вимог. Підтримав клопотання відповідача про призначення судової економічної експертизи у даній справі.

Представник третьої особи 2 в судове засідання 30.01.2017 не з'явився, про час та місце судового розгляду повідомлений належним чином, про що свідчить наявне в матеріалах справи повідомлення про вручення 23.01.2017 ухвали суду від 18.01.2017. Жодних заяв, клопотань від третьої особи 2 не надходило.

Враховуючи те, що явка представників учасників апеляційного провадження судом апеляційної інстанції обов'язковою не визнавалась, а участь в засіданні суду (як і інші права, передбачені статтею 22 ГПК України) є правом, а не обов'язком сторони, Київський апеляційний господарський суд дійшов висновку про можливість здійснення перевірки рішення місцевого господарського суду в апеляційному порядку за відсутності представника третьої особи 2, за наявними матеріалами справи.

Дослідивши матеріали справи, розглянувши доводи апеляційної скарги, відзиву на неї, заслухавши пояснення представників учасників апеляційного провадження, оглянувши оригінали документів, пов'язаних з предметом спору, Київський апеляційний господарський суд встановив наступне.

Як вірно з'ясовано судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 18.07.2013 між позивачем та відповідачем було укладено договір про відкриття мультивалютної кредитної лінії № RRMV.142395.014 (надалі - договір, оригінал та додатки до якого оглянуто судом апеляційної інстанції, представники всіх учасників апеляційного провадження співставили сторінки оригіналу з наявною в матеріалах справи копією. Заяв щодо невідповідності, тощо, після огляду якого не надходило), згідно з умовами пунктів 1.1.1, 1.1.2., 1.1.3. якого кредит надається у вигляді відновлювальної мультивалютної кредитної лінії з лімітом заборгованості у сумі 150 000 000, 00 грн. Видача грошових коштів в рамках кредитної лінії передбачена в наступних валютах: гривня, долар США. Термін користування кредитом - до 17.07.2014. Процентна ставка: 18,3 % річних за кредитом у гривні; 11, 3 % річних за кредитом у доларах США.

Пунктом 1.1.4. договору встановлено, що позичальник сплачує банку одноразово комісію за надання кредитних ресурсів 0,2 % відсотка від ліміту кредитної лінії, що зазначений в п.п. 1.1.1., зі сплатою позичальником у національній валюті України до отримання першого траншу кредитних коштів.

Відповідно до п. 1.2. договору кредит надається на наступні цілі: придбання матеріалів, сировини, устаткування, оплата виконаних робіт і послуг, кредиторської заборгованості, виплата заробітної плати, оплата податків та інших обов'язкових платежів, рефінансування кредитної заборгованості.

Пунктом 2.1. договору передбачено, що видача кредиту здійснюється виключно після підписання договорів, які забезпечують виконання зобов'язань за цим договором на підставі заяви позичальника.

Пунктом 2.3. договору встановлено, що моментом (днем) надання кредиту вважається день перерахування грошових коштів на відповідні рахунки, визначені в заяві позичальника.

Пунктом 2.4. договору передбачено, що період сплати відсотків: з 1-го по 5-е число кожного поточного місяця, починаючи з дати підписання кредитного договору. Заборгованість за відсотками погашається в сумі залишку на 1-ше число кожного поточного місяця за попередній місяць, починаючи з дати підписання даного договору. При несплаті відсотків у зазначений строк, вони вважаються простроченими (крім випадків розірвання договору згідно з п. 6.1.).

Пунктом 2.7. договору передбачено, що розрахунок відсотків здійснюється до повного погашення заборгованості за кредитом, на суму залишку заборгованості за кредитом.

Пунктом 7.1. договору визначено строк його дії, згідно якого цей договір набуває чинності з дати підписання та скріплення печатками сторін та діє до повного виконання позичальником своїх зобов'язань за цим договором.

16.08.2013 між позивачем та відповідачем було підписано додаткову угоду № 1 до договору.

04.10.2013 між позивачем та відповідачем було підписано додаткову угоду № 2 до договору.

На виконання умов договору позивачем було надано відповідачу кредит та перераховано грошові кошти у межах кредитного ліміту у розмірі 150 000 00,00 грн., що підтверджується відповідними заявками на надання кредитних коштів, відповідними виписками по особовому рахунку відповідача за період з 18.07.2013 по 23.11.2015, розрахунком заборгованості на 11.08.2014, доданим до позовної заяви, розрахунком заборгованості на 27.10.2014, доданим до заяви про зміну предмета позову (що за своєю суттю є заявою про збільшення розміру позовних вимог), розрахунком заборгованості на 04.08.2016, наданим у процесі розгляду справи, наявними у матеріалах справи.

За період дії договору та на його виконання відповідачем було лише частково виконано обов'язок по поверненню кредиту у межах кредитного ліміту та перераховано позивачу грошові кошти у розмірі 19 916 878,01 грн., Також було лише частково виконано обов'язок по поверненню нарахованих відсотків за користування кредитом та перераховано позивачу грошові кошти у розмірі 13 594 748, 53 грн., що підтверджується відповідними виписками по особовому рахунку відповідача за період з 18.07.2013 по 23.11.2015, вказані обставини не заперечуються та не були спростовані сторонами договору ані в суді першої, ані під час перегляду рішення місцевого господарського суду в апеляційному порядку.

При цьому, суд апеляційної інстанції не приймає доводи апелянта про неналежність такого доказу, зокрема, виписки по особовому рахунку, що була подана відповідачем як додаток до клопотання про долучення документів до матеріалів справи від 04.08.2016 № 590/16 (т. 3, а.с. 190-233), поданого до суду першої інстанції під час нового розгляду.

Такі доводи не ґрунтуються на нормах процесуального права, оскільки відповідно до абз. 8 п. 3.12. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» передбачені приписи частини четвертої статті 22 ГПК України права можуть бути використані позивачем також під час нового розгляду справи в першій інстанції після скасування рішення і передачі у встановленому порядку справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

А тому суд першої інстанції правомірно досліджував саме виписку подану позивачем 04.08.2016 з урахуванням прав сторони при новому розгляді справи на подання нових доказів при новому розгляді.

Вирішуючи спір у даній справі, суд першої інстанції дійшов висновку про обґрунтованість заявлених позовних вимог в частині стягнення з відповідача 130 083 121,99 грн. основної заборгованості по кредиту, 24 511 321,66 грн. заборгованості по сплаті відсотків за користування кредитом, в решті позовних вимог відмовив. Суд апеляційної інстанції частково погоджується з такими висновками місцевого господарського суду з урахуванням наступного.

Відповідно до ст.ст. 99, 101 ГПК України апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Згідно з положеннями ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення договору про позику, якщо інше не випливає із суті кредитного договору.

Так, з виписки по рахунку № 2062.5.026808251 за період з 18.07.2013 по 27.10.2014 (т. 3, а.с. 205-206) вбачається, що позивач надав відповідачу кредитні кошти в розмірі 284 409 665,72 грн. Разом з цим, також із зазначеної виписки вбачається, що відповідачем було погашено суму основної заборгованості за кредитом в розмірі 154 156 543,73 грн. Таким чином, розмір основної заборгованості за кредитом становить 130 083 121,99 грн.

Згідно з положеннями ст. 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться, аналогічне положення закріплено статтею 526 ЦК України.

Згідно з ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Таким чином, як було зазначено вище, з матеріалів справи, зокрема, з виписки по особовому рахунку відповідача, заявок про надання кредитних коштів та розпоряджень про видачу кредиту підтверджується наявність несплаченої суми основної заборгованості у розмірі 130 083 121,99 грн.

А тому позовні вимоги в частині стягнення з відповідача 130 083 121,99 грн. суми основного боргу є обґрунтованими, підтвердженими матеріалами справи, та такими, що правомірно були задоволені судом першої інстанції.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача 24 511 321,66 грн. заборгованості по відсоткам за користування кредитом, суд першої інстанції визнав такі позовні вимоги обґрунтованими та задовольнив позовні вимоги в цій частині, суд апеляційної інстанції частково не погоджується з таким висновком місцевого господарського суду, що обґрунтовується наступним.

Так, відповідно до п. 1.1.3. процентна ставка за користуванням кредитом становить: 18,3 % річних за кредитом у гривні.

Разом з цим, з виписки по особовому рахунку № 2062.5.026808251 вбачається, що позивачем було віднесено суму основної заборгованості в розмірі 130 083 121,99 грн. в категорію простроченої з 17.06.2014.

Відповідно до п. 6.2 договору за порушення строків погашення заборгованості за користування кредитом згідно п.п. 1.1.2., 4.2.2. банк нараховує позичальнику відсотки в розмірі подвійної процентної ставки, що встановлена в п. 1.1.3. цього договору, від суми простроченої заборгованості за кожний день прострочення.

Так, з 17.06.2014 позивач відніс суму наданого кредиту у розмірі 130 083 028,72 грн. до простроченої заборгованості та із вказаної дати почав нараховувати відсотки за користування кредитом у розмірі подвійної процентної ставки (36,6%).

Представник позивача в судовому засіданні 30.01.2017 пояснив, що віднесення 130 083 121,99 грн. до простроченої заборгованості відбулось у зв'язку зі зміною банком умов кредитного договору в частині дати повернення суми наданого кредиту. Так банком було визначено такою датою 14.04.2014. Вказана обставина підтверджується також претензією № Р.02/2806 від 04.06.2014 (т. 1, а.с. 71-72). Разом з цим, матеріали справи не містять докази направлення такої претензії на адресу відповідача, а посилання позивача, що дана обставина була встановлена в порядку ст. 35 ГПК України у постанові Вищого господарського суду України від 11.08.2015 не приймається до уваги судом апеляційної інстанції, оскільки даною постановою суду касаційної інстанції справу № 911/3648/14 було направлено на новий розгляд, а тому жодних преюдиційних обставин в розумінні ст. 35 ГПК України дана постанова не може містити, виходячи також з повноважень суду касаційної інстанції відповідно до ст. 111-7 ГПК України.

А тому з урахуванням відсутності доказів повідомлення позивачем відповідача про зміну істотних умов кредитного договору, фактично така зміна не відбулась, оскільки інша сторона не була обізнана з такими змінами.

Окрім цього, суд апеляційної інстанції зазначає, що в матеріалах справи міститься сертифікат № 2018 від 03.12.2014 Торгово-промислової палати України, відповідно до якого ТПП України засвідчила Публічному акціонерному товариству «Державне акціонерне товариство «Чорноморнафтогаз» форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) з 27.02.2014. При цьому зазначила, що на момент видачі даного сертифікату форс-мажорні обставини тривають та дату закінчення їх терміну встановити неможливо.

Відповідно до ст. 614 ЦК України, особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з положеннями ст. 617 ЦК України, особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

Так, з урахуванням зазначених вище обставин та норм матеріального права суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що відповідач підлягає звільненню від відповідальності за невиконання умов кредитного договору, разом з цим, суд апеляційної інстанції не приймає доводи апелянта щодо того, що він звільняється від виконання своїх обов'язків щодо своєчасного повернення кредиту та своєчасної сплати відсотків за користування кредитом згідно з кредитним договором про відкриття мультивалютної кредитної лінії № RRMV.142395.014 від 18.07.2013 у зв'язку із виникненням форс-мажорних обставин, оскільки у відповідності до положень ст. 617 Цивільного кодексу України особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, а не від виконання самих основних зобов'язань за договором.

При цьому, суд апеляційної інстанції зазначає, що у відповідності до статті 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Відповідно до ст. 1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Згідно із ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. На відміну від процентів, які є платою за користування чужими грошима, неустойка є засобом забезпечення виконання зобов'язання і одночасно способом цивільно-правової відповідальності. (Аналогічна правова позиція зазначена в постанові Верховного Суду України від 06.11.2013 у справі № 6-116цс13).

Однак, з матеріалів справи вбачається, що позивач починаючи з 17.06.2014 (з моменту віднесення суми наданого кредиту в розмірі 130 083 121,99 грн. до категорії простроченої, тоді як фактично прострочення виконання заобов`язання божника в частині повернення наданого кредиту розпочалось з 18.07.2014) почав застосовувати в нарахуванні відсотків подвійну процентну ставку в розмірі 36,6 %, як міру відповідальності за несвоєчасне повернення грошових коштів. Суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що застосування подвійної процентної ставки за користування кредитом в розмірі 130 083 121,99 грн. на підставі п. 6.2. кредитного договору є мірою відповідальності в розумінні глави 24 розділу V (зокрема, ст. 216) ГК України та ст. 614 ЦК України, виходячи з підстав її застосування в разі порушення зобов'язання, з вини боржника, а не сплатою відсотків (що є платою за користування кредитом, та не залежить від прострочення божника).

Разом з цим, враховуючи доведеність існування форс-мажорних обставин, що підтверджується сертифікатом ТПП України, суд апеляційної інстанції вважає, що застосування процентної ставки в розмірі 36,6 % суперечить вищенаведеним нормам матеріального права, а також положенням ст. 617 ЦК України.

А тому, висновок місцевого господарського суду про обґрунтованість заявлених 24 511 321,66 грн. заборгованості по відсоткам за користування кредитом не ґрунтується на нормах матеріального права, а тому в цій частині рішення суду першої інстанції підлягає частковому скасуванню.

Судом апеляційної інстанції було встановлено, що позивачем здійснювалось нарахування відсотків за користування кредитом за подвійною процентною ставкою починаючи з 17.06.2014, разом з цим, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, з урахуванням положень ст. 617 ЦК України, що обґрунтованими є вимоги позивача про сплату відсотків за користування кредитом за ставкою 18,3 % (як це передбачено п. 1.1.3. договору) за заявлений період з урахуванням часткового погашення відповідачем нарахованих відсотків.

Суд апеляційної інстанції, здійснивши перерахунок нарахованих відсотків за користування кредитом, дійшов висновку про обґрунтованість заявлених позовних вимог в цій частині в розмірі 15 925 865, 32 грн., тоді як в стягненні 8 585 456,34 грн. відсотків за користування кредитом слід відмовити, оскільки такі відсотки були нараховані в результаті застосування подвійної процентної ставки в розмірі 36,6 %, що як зазначалось раніше, суперечить положенням ст. 617 ЦК України.

Щодо позовних вимог про стягнення 1 530 598, 13 грн. пені за несвоєчасну сплату відсотків за користування кредитом за договором у вищевказані періоди, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого господарського суду в цій частині, що у зв'язку з обставинами непереборної сили у відповідності до положень ст. ст. 610, 611, 614, 617 Цивільного кодексу України, ст. ст. 216, 217, 218 Господарського кодексу України, відповідач звільняється від відповідальності за порушення виконанням ним своїх обов'язків щодо своєчасного повернення кредиту та своєчасної сплати відсотків за користування кредитом згідно з кредитним договором про відкриття мультивалютної кредитної лінії № RRMV.142395.014 від 18.07.2013, у тому числі щодо сплати штрафних санкцій, а тому в задоволенні позовної вимоги про стягнення 1 530 598, 13 грн. пені за несвоєчасну сплату відсотків за користування кредитом за договором у зазначені періоди, було правомірно відмовлено місцевим господарським судом.

Отже, вимоги позивача про стягнення із відповідача основної заборгованості по поверненню кредиту у розмірі 130 083 121,66 грн. та заборгованості по оплаті відсотків за користування кредитом у розмірі 15 925 865, 32 грн. за договором про відкриття мультивалютної кредитної лінії № RRMV.142395.014 від 18.07.2013 є законними і обґрунтованими, та такими, що підлягають задоволенню.

При цьому, скасовуючи рішення господарського суду Київської області від 29.01.2015 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 27.05.2015 у даній справі, Вищий господарський суд України у своїй постанові від 11.08.2015 зазначив, що суди попередніх інстанцій, з урахуванням наведених положень законодавства, чітко не встановили момент прострочення відповідача у виконанні кредитного договору та наявність чи відсутність форс-мажорних обставин на такий момент, підтверджених належними доказами; не встановили чи підпадає територія АР Крим під визначення Закону № 1669-VII від 02.09.2014 та чи наділена Торгово-промислова палата повноваженнями видавати сертифікати суб'єктам господарювання, які здійснюють свою діяльність поза територією проведення антитерористичної операції та здійснили перереєстрацію своєї діяльності на неокупованій території України; чи передбачено умовами кредитного договору можливість засвідчення обставин форс-мажору, чи інші обставини, які б звільняли сторін від виконання договірних зобов'язань; відмовляючи у задоволення позовних вимог суди не врахували, що у разі порушення зобов'язання за наявності форс-мажорних обставин особа звільняється від господарсько-правової відповідальності, не від виконання зобов'язання.

Разом з цим, на виконання вказівок суду касаційної інстанції в порядку ст. 111-12 ГПК України, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Згідно з ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» тимчасово окупована територія України є невід'ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України.

Датою початку тимчасової окупації є 20 лютого 2014 року.

Відповідно до ст. 3 цього ж закону для цілей цього Закону тимчасово окупованою територією визначається:

1) сухопутна територія Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, внутрішні води України цих територій;

2) внутрішні морські води і територіальне море України навколо Кримського півострова, територія виключної (морської) економічної зони України вздовж узбережжя Кримського півострова та прилеглого до узбережжя континентального шельфу України, на які поширюється юрисдикція органів державної влади України відповідно до норм міжнародного права, Конституції та законів України;

3) повітряний простір над територіями, зазначеними у пунктах 1 і 2 цієї частини.

Пунктом 1.10. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» передбачено, що за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання через відсутність у нього необхідних коштів, оскільки згадане правило обумовлено замінністю грошей як їх юридичною властивістю. Тому у випадках порушення грошового зобов'язання суди не повинні приймати доводи боржника з посиланням на неможливість виконання грошового зобов'язання через відсутність необхідних коштів (стаття 607 ЦК України) або на відсутність вини (статті 614, 617 ЦК України чи стаття 218 ГК України).

Клопотання відповідача про призначення судової експертизи у даній справі, яке, зокрема обґрунтоване тим, що з наданих відповідачем документів (на виконання ухвали суду від 28.11.2016), зокрема, з виписки по особовому рахунку № 4394 за період з 18.07.2013 по 23.11.2015 вбачається, що 17.12.2013 ПАТ «ВБР» перерахував на вказаний поточний рахунок відповідача кошти в розмірі 900 000,00 грн. Призначення платежу: «Видача кредиту з-но кр.дог. № KKMV142395.014 від 18.07.2013 зг-но розп. від 17.12.2013р.». Разом з цим, з виписки по цьому ж рахунку (що була додана позивачем до позовної заяви) відсутні відомості про перерахування 17.12.2013 кредитних коштів в розмірі 900 000,00 грн. З урахуванням даних суперечності у виписках, на думку відповідача, не можливо встановити чи були такі кредитні кошти фактично перераховані на поточний рахунок відповідача, а тому для вирішення даного питання, необхідно призначити судову експертизу у даній справі. Окрім цього, відповідач зазначив, що починаючи з 17.06.2014 позивач відніс суму наданого кредиту у розмірі 130 083 028,72 грн. до простроченої заборгованості та із вказаної дати почав нараховувати відсотки за користування кредитом в розмірі подвійної процентної ставки (36,6%) на підставі п. 6.2 договору. Разом з цим, відповідач зазначає, що позивачем невірно проведені розрахунки суми заборгованості по відсоткам та кредиту, що свідчить про необхідність здійснення експертної перевірки порядку нарахування такої заборгованості саме з наведеної дати.

Суд апеляційної інстанції вважає такі доводи відповідача необґрунтованими з урахуванням вище встановленого та через наступне.

Так, з матеріалів справи, зокрема, з виписки по рахунку № 4394 (доданої позивачем до матеріалів справи (т. 1, а.с. 109-110)) дійсно вбачається відсутність даний по платежу про перерахування 17.12.2013 кредитних коштів в розмірі 900 000,00 грн.

Разом з цим, з виписки наданої позивачем до суду першої інстанції (клопотання про долучення доказів до матеріалів справи № 590/16 від 04.08.2016) вбачається, що позивач надав виписку по рахунку № 4394 (т. 3, а.с. 204-206), з якої вбачається перерахування 17.12.2013 кредитних коштів в розмірі 900 000,00 грн.

Окрім цього, на стадії перегляду рішення суду першої інстанції позивачем (на виконання ухвали суду від 28.11.2016, якою, відповідно було задоволено клопотання саме апелянта про витребування документів) було також долучено до матеріалів справи виписку по рахунку № 4394, яка теж містить відомості про здійснення платежу 17.12.2013 кредитних коштів в розмірі 900 000,00 грн. Вказаний доказ було прийнято судом апеляційної інстанції в порядку ст. 101 ГПК України. Факт надання відповідачеві кредитних коштів в розмірі 900 000,00 грн. підтверджується також заявкою на отримання кредитних коштів від 17.12.2016 № 05/3-4899 (яка була долучена до матеріалів справи в суді апеляційної інстанції в порядку ст. 101 ГПУ України) та розпорядженням на видачу кредитних коштів від 17.12.2013.

При цьому суд апеляційної інстанції наголошує, що відповідач в апеляційній скарзі зазначив (т. 5, а.с. 13), що саме розпорядження банку підтверджує надання банком кредиту позивальнику. Таким чином в матеріалах справи наявні всі необхідні первинні докази надання відповідачу кредиту, в тому числі і спірних 900 000,00 грн.

За приписами ч. 1 ст. 41 ГПК України для роз'яснення питань, що виникають при вирішенні господарського спору і потребують спеціальних знань, господарський суд призначає судову експертизу.

Судова експертиза згідно зі ст. 1 Закону України "Про судову експертизу" це дослідження експертом на основі спеціальних знань матеріальних об'єктів, явищ і процесів, які містять інформацію про обставини справи, що перебуває у провадженні, зокрема, суду.

Пунктами 2, 12 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 4 від 23.03.2012 "Про деякі питання практики призначення судової експертизи" роз'яснено, що судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування.

Колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що недотримання порядку призначення та проведення судової експертизи має наслідком затягування судового процесу і призводить до порушення вимог статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, учасником якої є Україна, стосовно права кожного на розгляд його справи упродовж розумного строку, відтак безпідставне призначення судової експертизи та зупинення у зв'язку з цим провадження у справі перешкоджає подальшому розгляду справи.

Отже, експертиза призначається судом у випадку необхідності встановлення фактів (обставин), дані про які вимагають спеціальних знань, та які мають суттєве значення для правильного вирішення спору по суті. При цьому, в силу статті 41 ГПК України господарський суд самостійно визначає, чи є у нього необхідність у спеціальних знаннях і, відповідно, призначення для цього експертизи, чи такої необхідності немає, і суд може вирішити спір на підставі інших доказів, поданих у справі.

Так, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність необхідності призначення у даній справі судової експертизи, оскільки матеріали справі містять достатньо доказів в розумінні ст. ст. 33, 34, 43, 99, 101 ГПК України, що підтверджують надання відповідачу кредит за договором у заявлених розмірах. Окрім цього, колегія суддів не приймає доводи апелянта про наявність в даній справі складних математичних розрахунків, для перевірки яких необхідні спеціальні знання, оскільки відсотки за користування кредитом нараховувались лише за двома процентними ставками 18,3 % та 36,6 %, а тому суд в змозі самостійно перевірити надані позивачем розрахунки.

Щодо посилань позивача на необхідність дослідження інших рахунків відповідача, які були відкриті в ПАТ «ВБР», суд апеляційної інстанції в цій частині приймає доводи представників позивача та Національного Банку України, з посиланням на ст. 33 ГПК України, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Так, у відповідача мають бути внутрішні бухгалтерські документи, які могли б підтвердити наявність інших рахунків, рух або наявність коштів на таких рахунках, разом з цим обов'язок доказування та подання доказів відповідно до статті 33 ГПК України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

Відповідачем не було подано жодних доказів в розумінні ст. 33, 34, 43, 99, 101 ГПК України погашення наявної заборгованості з інших особових рахунків. Сторона зазначає лише про ймовірність існування таких рахунків. А судом апеляційної інстанції не встановлено обставин, які могли б бути підставою для відмови в позові в цій частині.

При цьому, в рішеннях ЄСПЛ у справах «Dombo Beheer B.V. v. the Netherlands» від 27 жовтня 1993 (п. 33), та «Ankerl v. Switzerland» від 23 жовтня 1996 (п. 38) встановлено, що принцип рівності сторін у процесі - у розумінні «справедливого балансу» між сторонами - вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони. Рівність засобів включає: розумну можливість представляти справу в умовах, що не ставлять одну сторону в суттєво менш сприятливе ніж іншу сторону; фактичну змагальність; процесуальну рівність; дослідження доказів, законність методів одержання доказів; мотивування рішень.

А тому, суд апеляційної інстанції відхиляє як необґрунтовані такі доводи апелянта.

Щодо клопотання відповідача про відстрочку виконання рішення до 01.01.2016, суд апеляційної інстанції дійшов висновку з урахуванням втрати актуальності дати, до якої сторона просила відстрочити виконання такого рішення, враховуючи неподання стороною відповідного клопотання та незазначення в апеляційній скарзі доводів та доказів щодо виключних обставин, колегія суддів дійшла висновку про необхідність залишення без змін рішення місцевого господарського суду в частині відмови в задоволенні даного клопотання. Разом з цим, суд апеляційної інстанції зазначає, що сторона не позбавлена права звернутись до місцевого господарського суду з новим відповідним клопотанням про відстрочення (розстрочення) виконання рішення суду повторно.

Відповідно до ст. 49 ГПК України, стороні, на користь якої відбулося рішення, господарський суд відшкодовує судовий збір за рахунок другої сторони і в тому разі, коли друга сторона звільнена від сплати судового збору.

Судом апеляційної інстанції було встановлено, що місцевий господарський суд здійснив розподіл судових витрат лише за розгляд справи в суді першої інстанції. Разом з цим, слід здійснити розподіл судових витрат за первісний та нові розгляди.

Відповідно до п. 4.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України» від 21 лютого 2013 року № 7 у випадках скасування рішення господарського суду і передачі справи на новий розгляд розподіл судового збору у справі, в тому числі й сплаченого за подання апеляційної та/або касаційної скарги або заяви про перегляд рішення за нововиявленими обставинами, здійснює господарський суд, який приймає рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.

Так, (з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог), суд апеляційної інстанції дійшов висновку про обґрунтованість та необхідність задоволення позовних вимог в розмірі 146 008 987,31 грн. із заявлених 156 125 041,78 грн. А тому судовий збір в порядку ст. 49 ГПК України підлягає стягненню пропорційно задоволеним вимогам в наступних розмірах.

Так, за первісний розгляд пропорційно задоволеним вимогам слід стягнути (виходячи із максимальної ставки судового збору в розмірі 73 080,00 грн.): з відповідача на користь позивача 68 344,81 грн. (за розгляд справи в суді першої інстанції), з відповідача - в доход Державного бюджету (з урахуванням того, що при поданні апеляційної та касаційної скарг позивач був звільнений від сплати судового збору) підлягає стягненню: 34 172,41 грн. - судового збору за розгляд справи в суді апеляційної інстанції та 47 841,37 грн. - судового збору за розгляд справи в суді касаційної інстанції; за новий розгляд (перегляд ухвали Господарського суду Київської області від 23.11.2015 в суді апеляційної інстанції) з відповідача на користь позивача слід стягнути 1 139,08 грн.

Та за перегляд рішення Господарського суду Київської області від 04.08.2016 в доход Державного бюджету України (з урахуванням відстрочення сплати судового збору) з позивача підлягає стягненню 5 208,71 грн., а з відповідача - 75 179,29 грн., оскільки при подачі апеляційної скарги апелянту було необхідно сплатити судовий збір у розмірі 80 388,00 грн. (110 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги).

Керуючись статтями 32-34, 36, 43, 49, 99, 101-105, Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Державне акціонерне товариство "Чорноморнафтогаз" на рішення Господарського суду Київської області від 04.08.2016 у справі № 911/3648/14 задовольнити частково.

2. Рішення Господарського суду Київської області від 04.08.2016 у справі № 911/3648/14 в частині стягнення заборгованості по відсоткам за користування кредитом у розмірі 8 585 456,34 грн. та в частині розподілу судових витрат - скасувати з прийняттям нового рішення в цій частині про відмову в позові з новим розподілом судових витрат.

3. Стягнути з Публічного акціонерного товариства „Державне акціонерне товариство „Чорноморнафтогаз" (01030, м. Київ, вул. Б.Хмельницького 26, оф.505, ) на користь Публічного акціонерного товариства „Всеукраїнський банк розвитку" 15 925 865 (п'ятнадцять мільйонів дев'ятсот двадцять п'ять тисяч вісімсот шістдесят п'ять) грн. 32 коп. основної заборгованості по відсоткам за користування кредитом.

4. Стягнути (за первісний розгляд) з Публічного акціонерного товариства "Державне акціонерне товариство "Чорноморнафтогаз" (01030, м. Київ, вул. Б.Хмельницького 26, оф.505, ) на користь Публічного акціонерного товариства "Всеукраїнський банк розвитку" (01135, м. Київ, вул. Чорновола В'ячеслава 25, ) 68 344 (шістдесят вісім тисяч триста сорок чотири) грн. 81 коп. судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції.

5. Стягнути (за первісний розгляд) з Публічного акціонерного товариства "Державне акціонерне товариство "Чорноморнафтогаз" (01030, м. Київ, вул. Б.Хмельницького 26, оф.505, ) в доход Державного бюджету України 34 172 (тридцять чотири тисячі сто сімдесят дві) грн. 41 коп. - судового збору за розгляд справи в суді апеляційної інстанції та 47 841 (сорок сім тисяч вісімсот сорок одна) грн. 37 коп. - судового збору за розгляд справи в суді касаційної інстанції.

6. Стягнути (за новий розгляд) з Публічного акціонерного товариства "Державне акціонерне товариство "Чорноморнафтогаз" (01030, м. Київ, вул. Б.Хмельницького 26, оф.505, ) на користь Публічного акціонерного товариства "Всеукраїнський банк розвитку" (01135, м. Київ, вул. Чорновола В'ячеслава 25, ), 1 139 (одну тисячу сто тридцять дев'ять) грн. 08 коп. судового збору за перегляд в суді апеляційної інстанції ухвали суду від 23.11.2015.

7. Рішення Господарського суду Київської області від 04.08.2016 у справі № 911/3648/14 в частині стягнення 130 083 121, 99 грн. основної заборгованості по кредиту, 15 925 865,32 грн. заборгованості по відсоткам за користування кредитом та відмові у стягненні 1 530 598,13 грн. пені за несвоєчасну сплату відсотків за користування кредитом та п. 4 резолютивної частини рішення - залишити без змін, а апеляційну скаргу в цій частині - без задоволення.

8. Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Державне акціонерне товариство "Чорноморнафтогаз" (01030, м. Київ, вул. Б.Хмельницького 26, оф.505, ) в доход Державного бюджету України 75 179 (сімдесят п'ять тисяч сто сімдесят дев'ять) грн. 29 коп. судового збору за розгляд справи в суді апеляційної інстанції при другому новому розгляді.

9. Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Всеукраїнський банк розвитку" (01135, м. Київ, вул. Чорновола В'ячеслава 25, ) в доход Державного бюджету України 5 208 (п'ять тисяч двісті вісім) грн. 71 коп. судового збору за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.

10. Видачу наказів доручити місцевому господарському суду.

11. Матеріали справи повернути до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена у встановленому чинними законодавством порядку.

Головуючий суддя О.М. Коротун

Судді О.М. Гаврилюк

О.О. Хрипун