ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

01.02.2017р. Справа №905/3627/16

за позовом Публічного акціонерного товариства «Одеська ТЕЦ», м.Одеса

до відповідача ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю «РемБудСервіс», м.Маріуполь

про стягнення збитків в сумі 1539,60 грн.

Суддя Левшина Г.В.

Представники:

від позивача: не зявився

від відповідача: не зявився

В засіданні суду брали участь:

СУТЬ СПРАВИ:

Публічне акціонерне товариство «Одеська ТЕЦ», м.Одеса, позивач, звернувся до господарського суду з позовною заявою до відповідача, ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю «РемБудСервіс», м.Маріуполь, про стягнення збитків в сумі 1539,60 грн.

В обгрунтування своїх вимог позивач посилається на порушення відповідачем вимог ст.ст.187.1, 201.1, 201.4, 201.7 Податкового кодексу України, п.4 Порядку заповнення податкової накладної, затвердженого наказом Міністерства фінансів України №1307 від 31.12.2015р., що призвело до неможливості використання позивачем податкового кредиту по ПДВ по операціям з відповідачем на суму 1539,60 грн.

Відповідач в судове засідання не з'явився, причин неявки не повідомив, відзиву на позовну заяву не надав.

Згідно позовної заяви та спеціального витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю «РемБудСервіс» знаходиться за адресою: 87500 Донецька область, м.Маріуполь, пр.Леніна, 105/41, за якою і здійснювалось направлення поштової кореспонденції судом.

Відповідно до ч.1 ст.64 Господарського процесуального кодексу України ухвала про порушення провадження у справі надсилається сторонам та учасникам судового процесу за повідомленою ними господарському суду поштовою адресою. У разі ненадання сторонами інформації щодо їх поштової адреси, ухвала про відкриття провадження у справі надсилається за адресою місцезнаходження (місця проживання) сторін, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців. У разі відсутності сторін за такою адресою, вважається, що ухвала про порушення провадження у справі вручена їм належним чином.

Отже, відповідача було належним чином повідомлено про час та місце проведення судового засідання, тому судом з урахуванням вимог ст.ст.42, 43 Господарського процесуального кодексу України створені всі необхідні умови для вирішення спору на принципах змагальності, рівності учасників процесу перед законом.

За таких обставин, враховуючи достатність зібраних по справі доказів, згідно зі ст.75 Господарського процесуального кодексу України справа розглянута за наявними в ній матеріалами.

Розглянувши матеріали справи, господарський суд встановив:

Відповідно до ст.509 Цивільного кодексу України, ст.173 Господарського кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання згідно із ст.ст.11, 509 Цивільного кодексу України, ст.174 Господарського кодексу України виникають, зокрема, з договору.

За приписом ст.655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

08.02.2016р. між позивачем та відповідачем був підписаний договір купівлі-продажу №56, згідно з умовами якого відповідач (продавець) зобовязався передати у власність позивача (покупця) товар на суму 7698,00 грн. без ПДВ, 9237,60 грн. з урахуванням ПДВ.

Факт отримання покупцем товару оформлюється видатковою накладною, яка підписується уповноваженими представниками сторін (п.3.3 договору).

Згідно п.4.3 договору №56 від 08.02.2016р. покупець зобовязується здійснити оплату згідно п.3.2 договору та прийняти товар за видатковими накладними.

Оплата вартості товару згідно п.3.2 договору здійснюється покупцем шляхом 100% попередньої оплати шляхом перерахування грошових коштів на рахунок продавця.

Відповідно до п.4.6 договору №56 від 08.02.2016р. продавець зобовязується здійснювати реєстрацію податкових накладних в Єдиному державному реєстрі видаткових та отриманих податкових накладних згідно ст.187 Податкового кодексу України за формою та в порядку, визначеними діючим законодавством України. У випадку невиконання продавцем зобовязань з реєстрації податкових накладних у реєстрі у встановлені законодавством строки з дня виникнення податкових зобовязань такого продавця, визначеного згідно ст.187 Податкового кодексу України за формою та у порядку, визначеними діючим законодавством, починаючи з 01.01.2015р. компенсує за власні кошти покупцю суму ПДВ, визначену у такій податковій накладній та/або витрати, повязані з уплатою штрафних санкцій та пені, нарахованих податковими органами.

Згідно платіжного доручення №101 від 04.03.2016р. позивачем за договором №56 від 08.02.2016р. було перераховано на користь відповідача оплату за товар на суму 9237,60 грн. (у тому числі ПДВ 1539,60 грн.).

08.03.2016р. відповідачем складено податкову накладну №3 за договором №56 від 08.02.2016р. щодо проведеної позивачем оплати на суму 9237,60 грн. (у тому числі ПДВ 1539,60 грн.) та, відповідно, зареєстровано останню.

15.03.2016р. сторонами було підписано видаткову накладну №РН-0000003, згідно якої відповідачем було передано, а позивачем прийнято товар на суму 9237,60 грн.

Виходячи зі змісту позовної заяви, відповідачем свої зобовязання зі своєчасного оформлення та реєстрації податкової накладної у Єдиному державному реєстрі видаткових та отриманих податкових накладних належним чином не виконані, що, в свою чергу, призвело до позбавлення позивача права на включення суми ПДВ -1539,60 грн. до податкового кредиту.

За таких обставин, за твердженням позивача, йому було завдано збитки на суму 1539,60 грн.

Відповідач відзиву на позовну заяву, заперечень проти позовних вимог не надав.

Виходячи з принципу повного, всебічного та обєктивного розгляду всіх обставин справи, суд вважає позовні вимоги неправомірними, такими, що підлягають залишенню без задоволення, враховуючи наступне:

Статтею 16 Цивільного кодексу України передбачено право особи звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За приписом ст.1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Одним із способів захисту порушених або оспорюваних прав та охоронюваних законом інтересів згідно ст.20 Господарського кодексу України, ст.16 Цивільного кодексу України може бути відшкодування збитків.

Відповідно до ст.224 Господарського кодексу України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено.

Таким чином, з урахуванням вимог вказаної статті, відшкодування збитків є видом господарських санкцій, під якими розуміються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування котрих для нього настають несприятливі економічні наслідки. Одночасно, для учасника господарських відносин, який потерпів від правопорушення, відшкодування збитків є способом захисту його прав та законних інтересів.

За приписом ст.224 Господарського кодексу України під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною. Згідно з приписами статті 225 Господарського кодексу України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Згідно ст.22 Цивільного кодексу України збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Статтями 4-3, 33 Господарського процесуального кодексу України встановлений принцип господарського судочинства, згідно з яким кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається в обгрунтування своїх вимог або заперечень.

Тобто, при заявлені вимог про стягнення збитків позивачем повинно бути доведено факт порушення відповідачем своїх зобовязань перед позивачем, наявність та розмір збитків, а також наявність причинного звязку між ними. В свою чергу, відповідач має довести відсутність його вини у заподіянні збитків позивачу.

Як вказувалось вище, обґрунтовуючи позовні вимоги про стягнення з відповідача збитків в сумі 1539,60 грн. позивач посилається на невиконання відповідачем своїх зобовязань за договором №56 від 08.02.2016р. щодо своєчасного оформлення та реєстрації податкової накладної в Єдиному державному реєстрі видаткових та отриманих податкових накладних, порушення відповідачем вимог ст.ст.187.1, 201.1, 201.4, 201.7 Податкового кодексу України, п.4 Порядку заповнення податкової накладної, затвердженого наказом Міністерства фінансів України №1307 від 31.12.2015р.

Відповідно до положень п.201.1 ст.201 Податкового кодексу України (в редакції, яка діяла на момент проведення позивачем оплати вартості товару та отримання цього товару від відповідача) на дату виникнення податкових зобов'язань платник податку зобов'язаний скласти податкову накладну в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, електронного підпису уповноваженої платником особи та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних у встановлений цим Кодексом термін.

Датою виникнення податкових зобов'язань з постачання товарів/послуг згідно п.187.1 ст.187 Податкового кодексу України вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше:

а) дата зарахування коштів від покупця/замовника на банківський рахунок платника податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, а в разі постачання товарів/послуг за готівку - дата оприбуткування коштів у касі платника податку, а в разі відсутності такої - дата інкасації готівки у банківській установі, що обслуговує платника податку;

б) дата відвантаження товарів, а в разі експорту товарів - дата оформлення митної декларації, що засвідчує факт перетинання митного кордону України, оформлена відповідно до вимог митного законодавства, а для послуг - дата оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку.

Таким чином, виходячи з того, що зарахування коштів від покупця було здійснене раніше ніж відвантаження товару за договором №56 від 08.02.2016р., за твердженням позивача, відповідна податкова накладна мала бути складена продавцем (відповідачем) саме 04.03.2016р., а не 08.03.2016р., що є порушенням п.187.1 ст.187, п.201.4 ст.201 Податкового кодексу України.

Пунктом 201.10 ст.201 Податкового кодексу України при здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов'язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних та надати покупцю за його вимогою. Податкова накладна, складена та зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, є для покупця таких товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту. Підтвердженням продавцю про прийняття його податкової накладної та/або розрахунку коригування до Єдиного реєстру податкових накладних є квитанція в електронному вигляді у текстовому форматі, яка надсилається протягом операційного дня.

Реєстрація податкових накладних та/або розрахунків коригування до податкових накладних у Єдиному реєстрі податкових накладних має бути здійснена протягом 15 календарних днів, наступних за датою виникнення податкових зобов'язань, відображених у відповідних податкових накладних та/або розрахунках коригування. У разі порушення цього терміну застосовуються штрафні санкції згідно з цим Кодексом.

Відсутність факту реєстрації платником податку - продавцем товарів/послуг податкових накладних в Єдиному реєстрі податкових накладних не дає права покупцю на включення сум податку на додану вартість до податкового кредиту та не звільняє продавця від обов'язку включення суми податку на додану вартість, вказаної в податковій накладній, до суми податкових зобов'язань за відповідний звітний період.

У разі допущення продавцем товарів/послуг помилок при зазначенні обов'язкових реквізитів податкової накладної, передбачених пунктом 201.1 статті 201 цього Кодексу, та/або порушення продавцем/покупцем граничних термінів реєстрації в Єдиному реєстрі податкових накладних податкової накладної та/або розрахунку коригування покупець/продавець таких товарів/послуг має право додати до податкової декларації за звітний податковий період заяву із скаргою на такого продавця/покупця. Таке право зберігається за ним протягом 365 календарних днів, що настають за граничним терміном подання податкової декларації за звітний (податковий) період, у якому не надано податкову накладну або допущено помилки при зазначенні обов'язкових реквізитів податкової накладної та/або порушено граничні терміни реєстрації в Єдиному реєстрі податкових накладних. До заяви додаються копії товарних чеків або інших розрахункових документів, що засвідчують факт сплати податку у зв'язку з придбанням таких товарів/послуг, або копії первинних документів, складених відповідно до Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", що підтверджують факт отримання таких товарів/послуг.

Протягом 15 календарних днів з дня надходження такої заяви із скаргою контролюючий орган зобов'язаний провести документальну позапланову перевірку зазначеного продавця для з'ясування достовірності та повноти нарахування ним зобов'язань з податку за такою операцією.

Як встановлено, позивач скористався своїм правом на подання скарги та звернувся до ДПІ у Суворовському районі м.Одеси з відповідним листом №03/06-809 від 26.05.2016р. на відповідача.

У ст.198 Податкового кодексу України встановлено підстави, за яких у платника податку на додану вартість виникає право на податковий кредит; визначено умови, дату, час та порядок його формування; визначено права і обов'язки платників податку в цій сфері податкових правовідносин; підстави, що унеможливлюють віднесення сплаченого (нарахованого) податку до податкового кредиту.

Згідно з п.198.1 цієї статті право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає, зокрема, у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

За п.198.2 зазначеної статті датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Згідно з п.198.6 ст.198 Податкового кодексу України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними/розрахунками коригування до таких податкових накладних чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Норми ст.201 Податкового кодексу України, до яких відсилають правила п.198.6 ст.198 цього Кодексу, регулюють відносини, пов'язані з оформленням і легітимацією податкової накладної. У цій нормі містяться обов'язкові правила щодо форми та порядку заповнення податкових накладних, недотримання яких тягне визнання податкової накладної недійсною; визначено правову природу цього документа, підстави, порядок, умови його складання і надання; встановлено права й обов'язки учасників податкових відносини, пов'язані зі складанням, наданням та реєстрацією податкової накладної; передбачено наслідки недотримання обов'язкових вимог щодо форми, змісту та інших дій зі складання, надання та реєстрації податкових накладних.

Системний аналіз перелічених вище податкових норм дає підстави дійти висновку, що платник податку має право на включення до податкового кредиту сум податку, сплачених ним за наслідками господарських операцій, дійсність та достовірність яких має підтверджуватися внесеними до Реєстру податковими накладними або іншими документами, встановленими Податковим кодексом України, що посвідчують право на віднесення сум податку до податкового кредиту. Це право вони мають незалежно від часу внесення платником податку - продавцем товарів/послуг податкових накладних до Реєстру. Визначальним є факт підтвердження операцій податковими накладними і факт внесення їх до Реєстру в строки, встановлені законодавством: 1) відведені для складання та подання податкової звітності з ПДВ; 2) 15 днів . В іншому випадку, без подання заяви на постачальника, який своєчасно не зареєстрував податкові накладні, платник податку - покупець товарів/послуг - зобов'язаний включити суму податку, вказану в податковій накладній, до суми податкових зобов'язань за відповідний звітний період.

При цьому, згідно зі ст.201 Податкового кодексу України обов'язок із оформлення і реєстрації податкових накладних покладено на платника податку - продавця товарів/послуг, а не платника податку, який формує податковий кредит, і зазначена стаття не містить імперативних приписів про неприйнятність цих документів через несвоєчасність (не у день надання) внесення їх до Реєстру, жодним чином не обмежує право покупця (у даному випадку позивача) на оформлення податкового кредиту.

Крім цього, норми Податкового кодексу України щодо отримання бюджетного відшкодування не встановлюють залежність виплати бюджетного відшкодування від сплати ПДВ контрагентами платника податку.

Таке розуміння зазначених норм права Верховний Суд України сформулював у постановах від 9 вересня 2008 року (справа N21-500во08) та 1 червня 2010 року (справа N21-573во10), суть якого полягає в тому, що якщо контрагент не виконав свого зобов'язання зі сплати податку до бюджету, то це тягне відповідальність та негативні наслідки саме для цього платника податку. Зазначені обставини не є підставою для позбавлення платника податку права на відшкодування ПДВ у випадку, коли останній виконав усі передбачені законом умови стосовно отримання такого відшкодування та має необхідні документальні підтвердження розміру свого податкового кредиту.

Тобто, порушення норм податкового законодавства тягне за собою негативні наслідки саме для платника податку, який скоїв таке порушення, проте, не для його контрагенту.

При цьому, за висновками суду, твердження позивача щодо порушення відповідачем саме своїх господарських зобовязань за договором №56 від 08.02.2016р. всупереч вимог ст.ст.4-3, 33 Господарського процесуального кодексу України не доведені належними та допустимими доказами.

Крім цього, як встановлено, позивачем заявлені вимоги про стягнення з відповідача збитків у вигляді неотриманого податкового кредиту, тобто, як зазначено у позовній заяві, упущеної вигоди, доходу.

За змістом ст.142 Господарського кодексу України прибуток (доход) суб'єкта господарювання є показником фінансових результатів його господарської діяльності, що визначається шляхом зменшення суми валового доходу суб'єкта господарювання за певний період на суму валових витрат та суму амортизаційних відрахувань. Тобто, прибуток визначається шляхом зменшення суми доходу на суму витрат. Як встановлено, з урахуванням визначень поняття «прибуток» (доход), наданого у ст.142 Господарського кодексу України, сума неотриманого податкового кредиту не є прибутком позивача за укладеним між сторонами договором №56 від 08.02.2016р.

За таких обставин, враховуючи недоведеність наявності порушення відповідачем своїх господарських зобовязань перед позивачем, причинного зв'язку між такими діями та збитками, самого факту понесення позивачем збитків, позов про стягнення з відповідача на користь позивача збитків в сумі 1539,60 грн. підлягає залишенню без задоволення.

Клопотання від 26.01.2017р. №13/03-10 Публічного акціонерного товариства «Одеська ТЕЦ», м.Одеса про відкладення розгляду справи судом залишено без задоволення.

Зокрема, за висновками суду, наявних у справі доказів достатньо для ухвалення судового рішення по справі. При цьому, неявка позивача в судове засідання жодним чином не впливає на прийняття судом рішення, не перешкоджає ухваленню останнього.

Судовий збір підлягає віднесенню на позивача повністю.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.4-3, 33, 44, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:

Відмовити повністю в задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Одеська ТЕЦ», м.Одеса до ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю «РемБудСервіс», м.Маріуполь про стягнення збитків в сумі 1539,60 грн.

В судовому засіданні 01.02.2017р. оголошено повний текст рішення.

Суддя Г.В. Левшина