КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" січня 2017 р. Справа№ 910/7271/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Майданевича А.Г.

суддів: Суліма В.В.

Гаврилюка О.М.

за участю представників сторін: згідно з протоколом судового засідання від 30.01.2017

розглянувши апеляційну скаргу державного підприємства "Дослідне господарство "Богунівська еліта" Інституту сільського господарства Причорномор'я Національної академії аграрних наук України на рішення господарського суду міста Києва від 20.07.2016 (повне рішення складено 25.07.2016)

у справі №910/7271/16 (суддя С.О.Чебикіна)

за позовом державного підприємства "Дослідне господарство "Богунівська еліта" Інституту сільського господарства Причорномор'я Національної академії аграрних наук України

до товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий Дім "Украгропром"

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Національної академії аграрних наук України

про визнання договору недійсним,-

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду міста Києва від 20.07.2016 у справі №910/7271/16 у позові відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду ДП "Дослідне господарство "Богунівська еліта" Інституту сільського господарства Причорномор'я Національної академії аграрних наук України звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду міста Києва від 20.07.2016 у справі №910/7271/16 та прийняти нове рішення суду, яким визнати недійсною частину договору, а саме пункт 3.1 договору.

В своїх доводах апелянт посилається на те, що рішення місцевого господарського суду прийнято з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 18.08.2016 у складі колегії суддів: головуючий суддя Майданевич А.Г., судді Власов Ю.Л., Федорчук Р.В. прийнято вказану вище апеляційну скаргу до провадження та призначено розгляд справи №910/7271/16 за участю уповноважених представників сторін.

Справа розглядалася різними складами суду. Розгляд справи неодноразово відкладався.

Відповідно до протоколу автоматичної зміни складу колегії суддів від 02.12.2016, у зв'язку з виходом 05.12.2016 судді Коротун О.М. у відпустку, для розгляду справи №910/7271/16 сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Майданевич А.Г., судді Гаврилюк О.М., Сулім В.В.

Вказана судова колегія розпочала розгляд апеляційної скарги спочатку і прийняла постанову у даній справі.

Представником відповідача на підставі ст. 96 ГПК України надано суду відзив на апеляційну скаргу, в якому ТОВ "Торговий Дім "Украгропром" просить апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення, а рішення господарського суду міста Києва від 20.07.2016 у справі № 910/7271/16 - без змін.

Представники відповідача приймали участь у судових засіданнях, в яких надавали свої пояснення, заперечували проти доводів, що викладені в апеляційній скарзі та просили апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення, а рішення господарського суду міста Києва від 20.07.2016 у справі № 910/7271/16 - без змін.

Представники позивача та третьої особи участь в судових засіданнях не приймали, своїм процесуальним правом, передбаченим ст. 22 ГПК України не скористались. Про день та час розгляду справи сторони були повідомлені належним чином, про що свідчать зворотні поштові повідомлення про вручення поштових відправлень, які знаходяться в матеріалах справи. Однак, вказана обставина не перешкоджає розгляду справи, оскільки учасники судового процесу, які не з'явились в судове засідання, були належним чином повідомленні про час та місце розгляду справи. За таких обставин колегія суддів апеляційного господарського суду вважає за можливе розглянути справу за відсутності представників позивача та третьої особи.

Відповідно до ст. 99 ГПК України в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі.

Статтею 101 ГПК України встановлено, що у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі. В апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Судова колегія Київського апеляційного господарського суду, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, розглянувши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників відповідача, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права встановила наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 01.03.2012 між ТОВ "Торговий Дім "Украгропром" (орендодавець) та ДП "Дослідне господарство "Богунівська еліта" Інституту сільського господарства Причорномор'я Національної академії аграрних наук України (орендар) було укладено договір оренди сільськогосподарської техніки №ДОТ-053 (далі - договір). Згідно з умовами якого орендодавець передає, а орендар приймає у строкове платне користування сільськогосподарську техніку, а саме : комбайн зернозбиральний з жаткою CASE 5088 (згідно акту приймання-передачі №1 від 01.03.2012) та жатка суцільного зрізу для збирання соняшника SunLite (згідно акту приймання-передачі №2 від 01.03.2012).

Пунктом 1.2. договору передбачено, що цільове призначення предмета оренди: використання в господарській діяльності.

Згідно з пунктом 2.1.1. орендодавець зобов'язаний протягом 3-х календарних днів після набуття чинності даного договору передати орендарю визначений пунктом 1.1. договору предмет оренди в належному технічному стані, який забезпечує його нормальну експлуатацію. Передача сільськогосподарської техніки здійснюється за актом приймання-передачі, який підписується представниками орендодавця і орендаря.

Відповідно до пункту 2.3.1. договору орендар зобов'язаний використовувати предмет оренди на умовах цього договору та у відповідності до мети визначеної в п.1.2. договору.

Обов'язок орендаря своєчасно і в повному обсязі вносити орендну плату (п. 2.3.2.).

Пунктом 3.1. договору встановлено, що розмір щомісячної орендної плати за цим договором встановлено у додатку до договору, який є його невід'ємною частиною.

Орендар сплачує орендну плату шляхом перерахування зазначеної в додатку до договору суми коштів на поточний рахунок орендодавця до 5-го числа місяця, наступного за звітним (п. 3.2.).

У квітні 2016 року ДП "Дослідне господарство "Богунівська еліта" Інституту сільського господарства Причорномор'я Національної академії аграрних наук України звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий Дім "Украгропром" про визнання договору недійсним.

При прийняті оскаржуваного рішення, місцевий господарський суд дійшов висновку, що позовні вимоги ДП "Дослідне господарство "Богунівська еліта" Інституту сільського господарства Причорномор'я Національної академії аграрних наук України задоволенню не підлягають.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду ДП "Дослідне господарство "Богунівська еліта" Інституту сільського господарства Причорномор'я Національної академії аграрних наук України звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду міста Києва від 20.07.2016 у справі №910/7271/16 та прийняти нове рішення суду, яким визнати недійсною частину договору, а саме пункт 3.1 договору, що встановлює обов'язкову щомісячну орендну плату за користування сільськогосподарською технікою навіть у періоди, коли таке користування було неможливим з огляду на сезонність збору врожаю та технічні характеристики орендованої техніки.

Колегія суддів Київського апеляційного господарського суду, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду слід залишити без змін з наступних підстав.

Згідно ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Статтею 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Частиною 1 пункту 4 статті 179 Господарського кодексу України визначено, що при укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

Відповідно до ст. 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Так, договір, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Украгропром" та Державним підприємством "Дослідне господарство "Богунівська Еліта" Інституту сільського господарства Причорномор'я Національної академії аграрних наук України, за своєю правовою природою відноситься до договорів найму.

Приписами ст. 762 ЦК України встановлено, що за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Договір може бути визнаний недійсним лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. При цьому суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання договору недійсним і настання певних юридичних наслідків.

Нормами ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Вирішуючи спір про визнання угоди (правочину) недійсною, господарський суд встановлює наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними та настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угоди вимогам закону, додержання встановленої форми угоди, правоздатність сторін за угодою, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. При цьому обставини, що мають істотне значення для вирішення спору повинні підтверджуватись сторонами належними та допустимими доказами відповідно до вимог статей 33, 34 ГПК України.

Згідно з п. 1. ст. 207 Господарського кодексу України, господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Таким чином, необхідною умовою для визнання господарського договору недійсним як такого, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства (частина перша статті 207 ГК України), є наявність наміру хоча б у однієї з сторін щодо настання відповідних наслідків.

Аналогічна правова позиція викладена в пункті 3.7 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 року № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними".

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем не надано, а ні суду першої інстанції, а ні суду апеляційної інстанції жодних доказів на підтвердження обставин, які в силу вимог частини першої статті 207 ГК України є підставами для визнання недійсним спірного договору. Так, позивачем не надано суду належних та допустимих доказів, що даний договір не відповідає вимогам закону або був укладений з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства.

Отже, враховуючи наведені вище норми чинного законодавства колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що за заявленими вимогами позивачем не доведено наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання правочинів недійсними.

До того ж, згідно з ч. 3 ст. 35 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Так, рішенням господарського суду Одеської області від 27.05.2016 у справі №916/664/16 за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий Дім "Украгропром" до державного підприємства "Дослідне господарство "Богунівська еліта" Інституту сільського господарства Причорномор'я Національної академії аграрних наук України за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Національної академії аграрних наук України про стягнення 1031580,29 грн позов задоволено. Стягнуто з ДП "Дослідне господарство "Богунівська Еліта" Інституту сільського господарства Причорномор'я Національної академії аграрних наук України на користь ТОВ "Торговий дім "Украгропром" основний борг у сумі 528741 грн. 02 коп.; 3 % річних у розмірі 60241 грн. 43 коп.; інфляційні втрати у сумі 442597 грн. 84 коп.

Крім того, відповідно до п. 3.3. договору розмір, форма, періодичність та спосіб внесення орендної плати за цим договором можуть бути змінені за взаємною згодою сторін, яка оформлюється додатковою угодою до цього договору.

Проте, як вбачається з матеріалів справи, позивач не звертався до відповідача з відповідним проектом додаткової угоди щодо внесення змін до п. 3.1.

Стосовно посилання апелянта на ч. 6 ст. 762 ЦК України, що наймач звільняється від плати за весь час, протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає, колегія суддів зазначає наступне.

Позивач такими обставинами вважає сезонність та цикли вирощування сільськогосподарських культур. Проте, такий процес вирощування культури, як збір врожаю є сезонним, про що було відомо позивачу на момент укладання договору оренди, оскільки зазначений факт є загальновідомим та не залежить від волі сторін.

Також посилання позивача на те, що необхідність вносити орендну плату за користування технікою призвело до економічних втрат державного підприємства, колегією суддів не приймається до уваги, оскільки позивачем не надано жодних доказів, які б підтверджували даний факт.

З огляду на вищенаведене колегія вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що позовні вимоги державного підприємства "Дослідне господарство "Богунівська еліта" Інституту сільського господарства Причорномор'я Національної академії аграрних наук України про визнання договору недійсним є необґрунтованими, такими, що не підтверджені доказами і не підлягають задоволенню.

Колегія суддів також погоджується із висновком суду першої інстанції щодо не застосування строків позовної давності з наступних підстав.

Статтями 256, 257, 267 ЦК України встановлено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до п. 2.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 №10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" встановлено, що за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Таким чином, місцевий господарський суд вірно зазначив, що оскільки права та охоронювані законом інтереси позивача за захистом якого той звернувся до суду, не порушено відповідачем, то в позові про визнання недійсним договору оренди сільськогосподарської техніки №ДОТ-053 від 01.03.2012 року слід відмовити з підстав його необґрунтованості.

Відповідно до вимог ст. ст. 32, 33, 34 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно з нормами ст. 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

З огляду на вищевикладене, апеляційний господарський суд вважає, що рішення господарського суду міста Києва від 20.07.2016 у справі №910/7271/16 прийнято після повного з'ясування обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими, та відповідністю висновків, викладених в рішенні суду обставинам справи, а також у зв'язку із правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права.

З огляду на те, що доводи позивача законних та обґрунтованих висновків суду першої інстанції не спростовують, рішення господарського суду міста Києва від 20.07.2016 у справі №910/7271/16 слід залишити без змін, а апеляційну скаргу державного підприємства "Дослідне господарство "Богунівська еліта" Інституту сільського господарства Причорномор'я Національної академії аграрних наук України - без задоволення.

Судові витрати розподіляються відповідно до вимог ст. 49 ГПК України.

Керуючись ст. ст. 49, 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу державного підприємства "Дослідне господарство "Богунівська еліта" Інституту сільського господарства Причорномор'я Національної академії аграрних наук України на рішення господарського суду міста Києва від 20.07.2016 у справі №910/7271/16 залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду міста Києва від 20.07.2016 у справі №910/7271/16 залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/7271/16 повернути до господарського суду міста Києва.

Головуючий суддя А.Г. Майданевич

Судді В.В. Сулім

О.М. Гаврилюк