ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" січня 2017 р. Справа № 922/3312/16

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Слободін М.М., суддя Сіверін В. І. , суддя Терещенко О.І.

при секретарі Новіковій Ю.В.

за участю представників:

прокурора: Перегонцева Н.С. посвідчення № 044395 від 04 жовтня 2016 року.

позивача: ОСОБА_1 за довіреністю № 01 від 04 січня 2017 року.

відповідача: адв. ОСОБА_2 (договір про надання правової допомоги № 07/10 від 07 жовтня 2016 року).

третьої особи: не зявився.

розглянувши апеляційну скаргу ФОП ОСОБА_3 (вх. № 3056Х/1) на рішення господарського суду Харківської області від 08.11.2016 р. у справі № 922/3312/16

за позовом Керівник Харківської місцевої прокуратури № 4, м. Харків в інтересах держави в особі Регіональне відділення Фонду державного майна України по Харківській області, м. Харків, третя особа , яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача, Державний заклад освіти Центр професійно-технічної освіти № 2 м. Харкова, м. Харків
до фізичної особи-підприємця ОСОБА_3, м. Харків
про визнання недійсним договору та повернення майна
ВСТАНОВИЛА:

В жовтні 2016 р. керівник Харківської місцевої прокуратури № 4 в інтересах держави в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по Харківській області звернувся до господарського суду Харківської області з позовною заявою до відповідача, Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3, про: визнання недійсним договору оренди державного майна від 04.06.2010 року № 4628-Н з додатковими угодами № 1 від 27.03.2015 року; № 2 від 27.03.2015 року, № 3 від 19.04.2016 року до договору, що укладено між позивачем та відповідачем; зобов'язання відповідача звільнити та повернути державне окреме індивідуально визначене майно - нежитлові приміщення на другому поверсі двоповерхової будівлі (навально-виробничої майстерні, інв. № 1031002), загальною площею 99,8 кв.м., розміщені за адресою: м. Харків, вул. Тимурівців, 39, позивачу. Також прокурор просить суд покласти на відповідача судові витрати.

Позовні вимоги мотивовані невідповідністю спірного договору оренди № 4628-Н від 04 червня 2010 року вимогам ст. ст. 3, 28, 63, Закону України "Про освіту", ст. 4 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", ст. 5 Закону України "Про приватизацію державного майна", тобто визнанню недійсним відповідно до ст. ст. 203, 215 ЦК України.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 03.10.2016 року, зокрема, залучено до участі у розгляді даної справи в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача, Державний заклад освіти Центр професійно-технічної освіти № 2 м. Харкова.

Рішенням господарського суду Харківської області від 08.11.2016 р. (суддя Калініченко Н.В.) позовні вимоги задоволено в повному обсязі.

Визнано недійсним договір оренди державного майна від 04.06.2010 року № 4628-Н, укладений між Регіональним відділенням Фонду державного майна по Харківській області () та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 (ІПН НОМЕР_1), та додаткові угоди до цього договору № 1 від 27.03.2015 року, № 2 від 27.03.2015 року, № 3 від 19.04.2016 року.

Зобов'язано фізичну особу-підприємця ОСОБА_3 (ІПН НОМЕР_1) звільнити та повернути державне окреме індивідуально визначене майно - нежитлові приміщення на другому поверсі двоповерхової будівлі (навчально-виробничої майстерні, інв. № 1031002), загальною площею 99,8 кв.м., розміщені за адресою: м. Харків, вул. Тимурівців, 29, Регіональному відділенню Фонду державного майна по Харківській області.

Стягнуто фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 (61136, АДРЕСА_1, ІПН НОМЕР_1) на користь прокуратури Харківської області (61050, м. Харків, вул. Богдана Хмельницького, 4, банк отримувач: Державна казначейська служба України м. Київ, код 820172, рахунок 7171, код класифікації видатків бюджету - 2800, код ЄДРПОУ 820172) 2 756,00 грн. судового збору.

Відповідач подав на зазначене рішення до Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу, в якій просив оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позову. Судові витрати покласти на позивача.

Так, в своїй апеляцій ній скарзі відповідач зазначає, що судом першої інстанції було необґрунтовано задоволено позов, оскільки прокурором не доведено, що передача в оренду нежитлових приміщень унеможливить здійснення учбового процесу (наприклад: до передачі цих приміщень постійно здійснювався навчальний процес, або проводились наукові дослідження, або у цих приміщеннях знаходиться апаратура для здійснення учбового чи наукового процесу). Також, не доведено прокурором те, що передача в оренду майна за договором призвели до порушення цілісності майнового комплексу. Отже, посилання прокурора на ст. ст. 203 та 215 Цивільного кодексу України не обґрунтовані та безпідставні.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 21.11.2016 р. апеляційну скаргу прийнято до провадження та призначено до розгляду на 12.12.2016 р.

Позивач 01.12.2016 р. надав за вх. № 12138 відзив на апеляційну скаргу, в якому проти апеляційної скарги відповідача заперечує, просить її залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін, посилаючись на те, що судом першої інстанції повно та всебічно досліджені усі фактичні обставини справи, яким надана належна правова оцінка.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 12.12.2016 р. розгляд справи відкладено на 16.01.2017 р.

Представником відповідача надано клопотання про застосування строків позовної давності до вимог прокурора.

До канцелярії Харківського апеляційного господарського суду надійшло клопотання представника відповідача за вхідним № 365 від 13.01.2017 року про відкладення розгляду справи в звязку з перебуванням представника в іншому судовому засіданні.

Розглянувши заявлене відповідачем клопотання, колегія суддів вирішила у задоволенні клопотання про відкладення розгляду справи відмовити, оскільки воно є необґрунтованим. При цьому колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що чинне законодавство не обмежує сторін певним колом осіб, які можуть представляти його в суді, а тому відповідач, у разі його бажання бути присутнім у судовому засіданні, повинен був направити іншого представника чи вирішити питання про направлення в інше судове засідання іншого представника.

Таким чином, колегія суддів, дослідивши матеріали справи, враховуючи те, що відповідач, достеменно знаючи про час і місце судового засідання, не скористався своїм правом на участь в розгляді справи в суді апеляційної інстанції, дійшла висновку про можливість розгляду справи у відсутність представника відповідача за наявними у справі документами.

Крім того, представник відповідача в судове засідання зявився.

Прокурором 16.01.2017 р. за вх. № 370 було надано пояснення в обгрунтування своєї позиції по справі.

В судове засідання, призначене на 16.01.2017 р. представник третьої особи не зявився, хоча у відповідності до вимог чинного законодавства про дату, час та місце проведення судового засідання був повідомлений належним чином.

Враховуючи належне повідомлення третьої особи про час та місце засідання суду, колегія суддів вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу відповідача за відсутності представника третьої особи, за наявними у матеріалах справи доказами.

Дослідивши матеріали справи, а також викладені у апеляційній скарзі та відзиві на неї доводи сторін, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, та повторно розглянувши справу в порядку ст. 101 ГПК України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга відповідача підлягає задоволенню, а оскаржуване - скасуванню, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 04 червня 2010 року між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Харківській області (орендодавець) та фізичною-особою підприємцем ОСОБА_3 (орендар) було укладено договорі оренди № 4628-Н.

Відповідно до п.п. 1.1, 1.2 договору, орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування державне окреме індивідуально визначене майно - нежитлові приміщення на другому поверсі двоповерхової будівлі (навчально-виробничі майстерні, нів № 1031002) (далі - майно), загальною площею 99,80 кв.м. за адресою м. Харків, вул. Тимурівців, 39, що перебуває на балансі ДЗО Центр професійно-технічної освіти № 2 м. Харків (далі - балансоутримувач). Майно передається в оренду з метою розміщення цеху з пошиву взуття (інше використання нерухомого майна).

Відповідно до акту приймання-передачі орендованого майна, складеного 04 червня 2010 року, в оренду передано індивідуально визначене майно - нежитлове приміщення на другому поверсі двоповерхової будівлі (навчально-виробничі майстерні, нів. № 031002), загальною площею 99,80 кв.м., за адресою: м. Харків, вул. Тимурівців, 39, яке згідно висновків балансоутримувача № 209 від 01.06.10 потребує поточного ремонту. Майно знаходиться на балансі ДЗО Центр професійно-технічної освіти № 2 м. Харків.

Згідно до п. 10.1 договору, договір укладено строком на 2 роки 11 місяців, що діє з 04 червня 2010 р. до 04 травня 2013 р.

У подальшому строк дії договору було продовжено, зокрема:

- додатковою угодою № 2 від 27.03.2015 року внесено зміни до п. 10.1. договору, виклавши його у наступній редакції;" Цей договір продовжено на 2 роки 11 місяців, тобто до 04.04.2016 року;

- додатковою угодою № 3 від 19.04.2016 року внесено зміни до п. 10.1. договору, виклавши його у наступній редакції;" Цей договір продовжено на один рік, тобто до 04.04.2017року"

Обґрунтовуючи свої вимоги прокурор вказує, що передача в оренду приміщень Державного закладу освіти Центр професійно-технічної освіти № 2 м. Харків, який є об'єктом державної власності та фінансується з державного бюджету для здійснення діяльності, не пов'язаної з навчально-виховним процесом, є порушенням чинного законодавства, зокрема ст. 63 ЗУ "Про освіту", ст. 4 ЗУ "Про оренду державного та комунального майна" та ст. 5 ЗУ "Про приватизацію державного майна", у зв'язку з чим, посилаючись на ст.ст. 203, 215 Цивільного кодексу України та ст. 207 Господарського кодексу України, просить суд визнати недійсним договір оренди державного майна від 04.06.2010 № 4628-Н, укладений між регіональним відділенням Фонду державного майна України по Харківській області та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3, додаткові угоди до нього № 1 від та № 2 від 27.03.2015 року, № 3 від 19.04.2016 року та зобов'язати відповідача звільнити та повернути державне орендоване окреме індивідуально визнане майно - нежитлові приміщення на другому поверсі двоповерхової будівлі (навчально-виробничої майстерні, інв. № 1031002), загальною площею 99,8 кв.м., розміщені за адресою: м. Харків, вул. Тимурівців 29, позивачу.

При прийнятті оскаржуваного рішення господарський суд Харківської області прийшов до висновку, що орендоване за спірним договором майно використовується відповідачем для проведення підприємницької діяльності, не пов'язаної з навчально-виховним процесом, що заборонено законодавством та порушує приписи ч. 2 ст. 4 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" та ч. 5 ст. 63 Закону України "Про освіту".

Колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог, суд виходить з наступного.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

За приписами до ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є: визнання правочину недійсним.

Частиною 2 ст. 18 Закону України "Про освіту" визначено, що навчальні заклади, що засновані на загальнодержавній або комунальній власності, мають статус державного навчального закладу.

Статтею 61 Закону України "Про освіту" встановлено, що фінансування державних навчальних закладів та установ, організацій, підприємств системи освіти здійснюється за рахунок коштів відповідних бюджетів, коштів галузей народного господарства, державних підприємств і організацій, а також додаткових джерел фінансування.

Додатковими джерелами фінансування є, зокрема, доходи від реалізації продукції навчально-виробничих майстерень, підприємств, цехів і господарств, від надання в оренду приміщень, споруд, обладнання, про що зазначено в п.4 ст. 61 названого закону.

Відповідно до ст. 63 Закону України "Про освіту" матеріально-технічна база навчальних закладів та установ, організацій, підприємств системи освіти включає будівлі, споруди, землю, комунікації, обладнання, транспортні засоби, службове житло та інші цінності. Майно навчальних закладів та установ, організацій, підприємств системи освіти належить їм на правах, визначених чинним законодавством.

Частиною 5 ст. 63 Закону України "Про освіту" передбачено, що об'єкти освіти і науки, що фінансується з бюджету, а також підрозділи, технологічно пов'язані з навчальним та з науковим процесом, не підлягають приватизації, перепрофілюванню або використанню не за призначенням.

За приписами ч. 2 ст. 5 Закону України "Про приватизацію державного майна" загальнодержавне значення мають і не підлягають приватизації - об'єкти освіти.

В ч. 2 ст. 4 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" зазначено, що не можуть бути об'єктами оренди об'єкти державної власності, що мають загальнодержавне значення і не підлягають приватизації відповідно до частини другої статті 5 Закону України "Про приватизацію державного майна" (крім пам'яток культурної спадщини, нерухомих об'єктів, які знаходяться на території історико-культурних заповідників), а також об'єкти, включені до переліку об'єктів права державної власності, що не підлягають приватизації, затвердженого Законом України "Про перелік об'єктів права державної власності, що не підлягають приватизації".

Відповідно до договору оренди № 4628-Н від 04 червня 2010 року, балансоутримувачем спірного майна є ДЗО Центр професійно-технічної освіти № 2.

Дослідивши матеріали справи, враховуючи положення вищезазначених норм матеріального права, приймаючи до уваги умови спірного договору оренди, зокрема п.1.2. договору щодо передачі майна в оренду з метою розміщення цеху з пошиву взуття (інше використання нерухомого майна), колегією суддів встановлено, що орендоване за спірним договором майно використовується відповідачем для проведення підприємницької діяльності, не пов'язаної з навчально-виховним процесом, що заборонено законодавством та порушує приписи ч. 2 ст. 4 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" та ч. 5 ст. 63 Закону України "Про освіту".

Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Із змісту зазначеної статті випливає, що правочин є дійсним, якщо він відповідає загальним умовам дійсності правочину, до яких, зокрема, треба віднести: законність змісту правочину, наявність у особи, яка вчиняє правочин, необхідного обсягу цивільної дієздатності; вільне волевиявлення учасника правочину та його відповідність внутрішній волі; відповідність форми вчинення правочину вимогам законодавства, його спрямованість. Правочин є чинним, якщо він не суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства та моральним засадам громадського суспільства.

Частиною першою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін, або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Згідно ч. ч. 1, 3 ст. 207 ГК України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Виконання господарського зобов'язання, визнаного судом недійсним повністю або в частині, припиняється повністю або в частині з дня набрання рішенням суду законної сили як таке, що вважається недійсним з моменту його виникнення. У разі якщо за змістом зобов'язання воно може бути припинено лише на майбутнє, таке зобов'язання визнається недійсним і припиняється на майбутнє.

В даному випадку умови договору оренди № 4628-Н від 04 червня 2010 року суперечать діючому законодавству України, а саме, ч. 5 ст. 63 Закону України "Про освіту", оскільки орендоване майно, що є частиною вищого навчального закладу, було надано в оренду для розміщення цеху з пошиву взуття (інше використання нерухомого майна), і ця діяльність не може розцінюватися як навчально-виховний процес, є достатньою правовою підставою для визнання договору оренди № 4628-Н від 04 червня 2016 року та додаткових угод до нього № 1 від 27.03.2015 року, № 2 від 27.03.2015 року, № 3 від 19.04.2016 року недійсними на підставі положень ч. 3 ст. 207 Господарського кодексу України.

Крім того, колегія суддів враховані роз'яснення, надані у пп. 2.7 п. 2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013 р., де вказано, що частиною третьою статті 207 ГК України передбачена і можливість припинення господарського зобов'язання лише на майбутнє. Отже, якщо зі змісту господарського договору випливає, що зобов'язання за цим договором може бути припинено лише на майбутнє, оскільки неможливо повернути усе одержане за ним (наприклад, вже здійснене користування за договором майнового найму (оренди), користування електроенергією, спожиті послуги, зберігання, здійснене за відповідним договором, тощо), то господарський суд одночасно з визнанням господарського договору недійсним (за наявності підстав для цього) зазначає в резолютивній частині рішення, що зобов'язання за договором припиняється лише на майбутнє.

При цьому слід враховувати, що зобов'язання припиняються на майбутнє не на підставі відповідної вказівки в рішенні суду, а в силу закону, тому при визнанні недійсним правочину (господарського договору) зобов'язання його сторін припиняються на майбутнє з моменту набрання чинності рішення суду про визнання правочину (договору) недійсним, хоча б у судовому рішенні й не було зазначено про таке припинення.

Таким чином, вимоги про визнання недійсним договору оренди № 4628-Н від 04 червня 2016 року та додаткових угод до нього № 1 від 27.03.2015 року, № 2 від 27.03.2015 року, № 3 від 19.04.2016 року є обґрунтованими та підлягаючими задоволенню.

Однак, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні клопотання відповідача про застосування строків позовної давності, виходячи з наступного.

За приписами частини 4 статті 267 Цивільного кодексу України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Отже, коли судом на підставі досліджених у судовому засіданні доказів буде встановлено, що право особи, про захист якого вона просить, порушене, а стороною у спорі до винесення рішення буде заявлено про застосування позовної давності, і буде встановлено, що строк позовної давності пропущено без поважних причин, суд на підставі статті 267 Цивільного кодексу України ухвалює рішення про відмову в задоволенні позову за спливом позовної давності. У разі визнання судом причин пропущення позовної давності поважними, порушене право підлягає захисту.

При цьому визначення початкового моменту перебігу позовної давності має важливе значення, оскільки від нього залежить і правильність обчислення позовної давності, і захист порушеного права.

Місцевий господарський суд, дослідивши заяву відповідача про застосування наслідків спливу строків позовної давності, дійшов до висновку, що строки давності у даному спорі не пропущені.

Колегія суддів не може погодитися з таким висновком.

Початок перебігу позовної давності визначається відповідно до правил статті 261 Цивільного кодексу України.

За загальним правилом, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина 1 статті 261 Цивільного кодексу України).

Таким чином, за змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої особи права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Згідно з частинами 1, 4 статті 29 Господарського процесуального кодексу України прокурор бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, порушену за позовом інших осіб, на будь-якій стадії її розгляду для представництва інтересів громадянина або держави. Прокурор, який бере участь у справі, несе обов'язки і користується правами сторони, крім права на укладення мирової угоди.

Отже, норми, установлені частиною 1 статті 261 Цивільного кодексу України щодо початку перебігу позовної давності, поширюються і на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів.

Таким чином, оскільки вимоги прокурора є похідними від вимог органу (позивача), який уповноважений здійснювати функції держави в спірних правовідносинах, то і перебіг строку позовної давності розпочинається з моменту коли про порушення прав та інтересів держави дізнався саме відповідний орган державної влади, а не прокурор.

Тому в даному випадку необхідно з'ясувати з якого моменту Регіональне відділення Фонду державного майна України по Харківській області дізналось про порушення прав та інтересів.

Як вбачається з матеріалів справи, спірний договір оренди № 4628-Н був укладений 04.06.2016 року, який прокурор просить визнати недійсним.

Обізнаність Регіонального відділення Фонду державного майна України по Харківській області щодо надання орендарю в строкове платне користування державного окремого індивідуально визначеного майна - нежитлові приміщення на другому поверсі двоповерхової будівлі (навчально-виробничі майстерні, нів № 1031002) (далі - майно), загальною площею 99,80 кв.м. за адресою м. Харків, вул. Тимурівців, 39, що перебуває на балансі ДЗО Центр професійно-технічної освіти № 2 м. Харків (далі - балансоутримувач) на стадії апеляційного перегляду не заперечувалась прокурором.

Посилання прокурора на те, що про оскаржуваний договір оренди № 4628-Н від 04 червня 2010 року та додаткові угоди до нього, йому стало відомо лише в середині 2016 року в ході здійснення заходів представницького характеру по захисту інтересів держави в особі позивача у сфері використання приміщень ДЗО ЦПТО № 2, колегія суддів вважає необґрунтованими, з огляду на наступне.

Так, Верховний Суд України на засіданнях Судової палати у цивільних справах за № 6-267цс16 від 10.06.2016, № 6-178цс 15 від 01.07.15, № 6-2469цс16 від 16.11.2016, висловив наступну правову позицію.

Пунктом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п. 1 ст. 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (п. 51 рішення від 22.10.96 р. за заявами № 22083/93, №22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; п. 570 рішення від 20.09.11 р. за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися»,що містяться в ст. 261 ЦК, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Тобто, суд повинен враховувати, що вимоги прокурора є похідними від вимог органу, який має повноваження щодо розпорядження спірними майном, тому перебіг строку позовної давності розпочинається з моменту, коли про порушення прав та інтересів держави дізнався відповідний орган державної влади, а не прокурор.

Для правильного застосування частини першої статті 261 ЦК України при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а і об'єктивна можливість цієї особи знати про обставини такого порушення.

У постановах Верховного Суду України та правій позиції, які висловлені у справах № 6-267цс16 від 10.06.2016, № 6-178цс 15 від 01.07.15, № 6-2469цс16 від 16.11.16 зазначається, що у випадку пред'явлення позову самою особою, право якої порушено, так і в разі пред'явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.

Зокрема, ВСУ зазначив: статтею 36 1 Закону України "Про прокуратуру" та частиною другою статті 45 ЦПК України передбачено право прокурора з метою представництва інтересів громадянина або держави в суді в межах повноважень, визначених законом, звертатися до суду з позовною заявою, брати участь у розгляді справ за його позовом тощо. Процесуальні права прокурора як особи, якій надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, визначені у статті 46 ЦПК України. Згідно із частиною першою статті 46 ЦПК України органи та інші особи, які відповідно до статті 45 цього Кодексу звернулися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах, мають процесуальні права й обов'язки особи, в інтересах якої вони діють, за винятком права укладати мирову угоду. Прокурор, який бере участь у справі, має обов'язки і користується правами сторони, крім права на укладення мирової угоди. Таким чином, положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що прокурором не наведено поважних причин пропущення строків позовної давності та не обґрунтовано підстави, що заважали вчасно звернутись до суду за захистом порушених прав та інтересів.

Верховний Суд України у постанові від 16.09.2015р. у справі №6-68цс15, яка була прийнята на спільному засіданні судових палат у цивільних та господарських справах зазначив, що оскільки держава зобов'язана забезпечити належне правове регулювання відносин і відповідальна за прийняті її органами правові акти, їх скасування не повинне ставити під сумнів стабільність цивільного обороту, підтримувати яку покликані норми про позовну давність, тому, на відміну від інших учасників цивільних правовідносин, держава несе ризик спливу строку позовної давності на оскарження нею правових актів державних органів, якими порушено право власності чи інше речове право.

Таким чином, зважаючи на те, що прокурор звернувся до господарського суду після спливу позовної давності, про застосування якої другим відповідачем заявлено до прийняття рішення господарським судом, прокурором не доведено, а матеріалами справи не підтверджено поважні причини пропуску позовної давності, колегія суддів дійшла висновку про відмову в задоволенні позовних вимог у звязку зі спливом позовної давності.

При цьому, колегія суддів апеляційного господарського суду вважає за необхідне зазначити, що інше тлумачення закону щодо спірних правовідносин суперечить як меті забезпечення стабільності цивільного обороту, так і правопорядку в державі в цілому. Зокрема, таке тлумачення повністю елімінує інститут позовної давності як засобу захисту стабільності обороту, оскільки, якщо пристати на тлумачення прокурора та місцевого господарського суду, прокурор має право на задоволення своїх вимог в будь-який проміжок часу, який визначається як строк позовної давності з того дня, коли прокурор побажав провести перевірку спірних правовідносин.

Колегія суддів звертає увагу, що місцевий господарський суд обґрунтував свій висновок щодо відсутності пропуску строку позовної давності посиланням на правові позиції ВСУ.

Надаючи оцінку можливості застосування правових позицій ВСУ, на які послався місцевий господарський суд (постанови від 27.05.2014р. у справі № 3-23гс14 та від 23.12.2014р. у справі № 916/2414/13, від 29.10.2014р. у справі №6-152цс14 та від 01.07.2015р. у справі № 6-178цс15), колегія суддів зазначає наступне.

Постанова ВСУ у справі №3-23гс14 від 27.05.2014 р. (http://www.scourt.gov.ua/clients/vsu/vsu.nsf/(documents)/4581C9F977934A64C2257CEF002B42E4):

- не містить правової позиції, стосовної даного спору, оскільки предметом спору було поновлення строку позовної давності, а не його пропуск, і справа не вирішена остаточно;

- наявні у зазначеній постанові ВСУ висновки колегії суддів ВСУ прямо суперечать позиції місцевого господарського суду у даній справі, оскільки колегією суддів ВСУ скасовані попередні судові рішення про поновлення прокурору строку звернення до суду із посиланням на те, що строк давності слід обраховувати з дня, коли про порушення права дізнався, або міг дізнатися орган, в інтересах якого прокурор звернувся до суду, а не з того дня, коли саме прокурору стало відомо про порушення права.

Постанова ВСУ у справі 916/2414/13 від 23.12.2014 р., на яку посилається місцевий господарський суд, у ЄДРСР, а також на сайті ВСУ станом на день винесення даної постанови відсутня.

Постанова ВСУ від 29.10.2014 р. у справі №6-152цс14 (http://www.scourt.gov.ua/clients/vsu/vsu.nsf/(documents)/B8A4177589AFE125C2257D870043639D):

- не містить правової позиції, застосовної щодо даного спору, оскільки прокурор у вирішенні даного спору взагалі участі не приймав (відмовився від позову до моменту винесення рішення у справі);

- взагалі не може мати застосовності до даного спору, оскільки предметом доведення у розглянутому ВСУ спорі було поновлення строків позовної давності органу місцевого самоврядування, який звертався від власного імені, а не в інтересах державного органу, як в даному спорі.

Постанова ВСУ від 01.07.2015 р. у справі №6-178цс15 (http://www.scourt.gov.ua/clients/vsu/vsu.nsf/(documents)/EC0138DA3936C723C2257E7D0025DB46):

- містить правову позицію, яка в повній мірі стосується даного спору, і ця правова позиція повністю протилежна висновкам місцевого господарського суду.

Так, в зазначеній постанові колегія суддів ВСУ зазначила: «ОСОБА_1 зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що позовна давність є строком предявлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими субєктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи носія порушеного права (інтересу).

При цьому як у випадку предявлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі предявлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.

Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку про те, що положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів.

Саме таку правову позицію висловив Верховний Суд України у своїх постановах від 25 березня 2015 року та 23 грудня 2014 року

У справі, що переглядається, прокуратурою предявлено позов в інтересах Бучанської міської ради Київської області, яка підтримала позов і якій було відомо про її порушене право з часу державної реєстрації ОСОБА_1 права власності на земельну ділянку 9 червня 2008 року.

Незважаючи на викладене, суд касаційної інстанції фактично наділив прокурора статусом самостійного позивача та дійшов помилкового висновку про початок перебігу позовної давності з дня виявлення прокуратурою під час проведення перевірки факту порушення ОСОБА_1 земельного законодавства».

Отже, висновки місцевого суду ґрунтуються на хибному тлумаченні норм матеріального права та повністю безпідставному посиланні на правову позицію Верховного Суду України, яка насправді має повністю протилежний зміст.

За таких умов колегія суддів вважає, що рішення місцевого господарського суду підлягає скасуванню як незаконне.

Відповідно до ст. 49 ГПК України, витрати по сплаті судового збору за розгляд апеляційної скарги покладаються на прокурора, оскільки у задоволенні позову відмовлено.

Керуючись ст. ст. 99, 101,102, п.2 ст. 103, п. п. 2-4 ч. 1 ст. 104, ст. 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ФОП ОСОБА_3 на рішення господарського суду Харківської області від 08.11.2016 р. у справі № 922/3312/16 задовольнити.

Рішення господарського суду Харківської області від 08.11.2016 р. у справі № 922/3312/16 скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Стягнути з прокуратури Харківської області (, 61050, м. Харків, вул. Богдана Хмельницького, 4) на користь ФОП ОСОБА_3 (61136, АДРЕСА_2, і.н. НОМЕР_1) 3031,60 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

Доручити господарському суду Харківської області видати відповідний наказ.

Головуючий суддя Слободін М.М.

Суддя Сіверін В. І.

Суддя Терещенко О.І.