ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" січня 2017 р. Справа № 909/732/16

Львівський апеляційний господарський суд в складі колегії:

головуючого - судді Кравчук Н.М.

суддів Бонк Т.Б.

ОСОБА_1

розглянувши апеляційну скаргу дочірнього підприємства "Рівневторкольормет" (надалі ДП "Рівневторкольормет") б/н від 04.11.2016р. (вх. № ЛАГС 01-05/5386/16 від 17.11.2016р.)

на рішення господарського суду Івано-Франківської області від 26.10.2016р.

у справі № 909/732/16

за позовом: ДП "Рівневторкольормет", м. Київ

до відповідача: товариства з обмеженою відповідальністю "Івано-Франківський Вторчормет" (надалі ТзОВ "Івано-Франківський Вторчормет"), м. Івано-Франківськ

про стягнення коштів

за участю представників сторін:

від позивача: не з'явився

від відповідача: ОСОБА_2 представник (довіреність № 442 від 17.09.2016р.), ОСОБА_3 представник (довіреність №506 від 17.10.2016р.).

Представникам відповідача розяснено права та обовязки, передбачені ст.ст. 20, 22, 28 ГПК України. Заяв про відвід суддів та клопотань про здійснення технічної фіксації судового процесу від сторін не надходило.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Івано-Франківської області від 26.10.2016р. у справі №909/732/16 (суддя Рочняк О.В.) в задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

Відмовляючи у задоволенні позовної вимоги про стягнення з відповідача 37 837,80 грн. пені в розмірі 1% від розміру передплати за кожен день прострочення нарахованої відповідно до п.6.2 договору, суд виходив з того, що положенням п.5.4 укладеного між сторонами договору визначено обов'язок постачальника у разі непоставлення товару протягом трьох календарних днів після отримання попередньої оплати повернути суму передоплати протягом 2 (двох) банківських днів з моменту закінчення строку, протягом якого повинно бути зроблено постачання товару, прострочення поставки товару фактично не настає, оскільки у разі нездійснення поставки на суму попередньої оплати протягом обумовленого сторонами строку у постачальника виникає зобов'язання повернути суму отриманої попередньої оплати за товар.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача 10 510,47 грн. штрафу у розмірі 10% від суми неповернутої передплати та 113 513,04 грн. пені за не повернення грошових коштів у розмірі 3% від суми неповернутої передплати за кожен день прострочення нарахованих відповідно до п.6.3 договору, суд зазначив, що нарахування даних штрафних санкцій позивачем здійснено після спливу шестимісячного строку, встановленого ст.232 ГК України.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, ДП "Рівневторкольормет" подало апеляційну скаргу, в якій вказує, що судом першої інстанції не в повному обсязі зясовано всі обставини справи, які мають значення для правильного вирішення господарського спору, не враховано надані ним докази, а відтак, винесено необєктивне рішення, просить його скасувати, прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги повністю. Зокрема, скаржник зазначає, що факт порушення відповідачем своїх зобовязань за договором підтверджується матеріалами справи та не заперечується самим відповідачем, відтак, є підставою для застосування до нього правових наслідків, передбачених ст.ст. 217, 218, 230 ГК України і ст.ст. 610, 611 612 та п.6.2, п. 6.3 договору.

Згідно протоколу про автоматичний розподіл справ між суддями від 17.11.2016р. дану справу розподілено до розгляду судді-доповідачу ОСОБА_4, склад колегії сформований з суддів: Кравчук Н.М. головуючий суддя, ОСОБА_5 та ОСОБА_1

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 21.11.2016р. прийнято апеляційну скаргу до провадження та призначено її розгляду на 13.12.2016р.

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 13.12.2016р. розгляд апеляційної скарги відкладено на 17.01.2016р.

Позивач участі уповноваженого представника в судові засідання жодного разу не забезпечив, хоча належним чином був повідомлений про дату, час і місце розгляду справи.

Представники відповідача в судовому засіданні проти доводів скаржника заперечили, з підстав викладених у запереченнях на апеляційну скаргу (зареєстровані в канцелярії суду за вх№01-04/8835/16 від 08.12.2016р.), рішення суду першої інстанції вважають законним та обґрунтованим, відтак простять суд залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Розглянувши апеляційну скаргу, матеріали справи, Львівський апеляційний господарський суд встановив наступне.

02.11.2015р. між ДП "Рівневторкольормет" (покупець) та ТзОВ "Івано-Франківський Вторчормет" (постачальник) укладено договір № 7/598-ПГ, за умовами якого постачальник зобов'язався передати у власність покупця, а покупець зобов'язався прийняти та оплатити брухт та відходи чорних металів - ДСТУ 4121-2002 (товар) відповідно до умов договору та за ціною, вказаною в специфікації, що є невід'ємною частиною договору (а.с. 9-11).

В п.п.5.3, 5.4 сторони погодили, що оплата за товар здійснюється шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок постачальника у такому порядку: 80% вартості відправленого товару сплачується протягом 3-х банківських днів за фактом надання постачальником копії ж/д накладної за допомогою електронної пошти (факсу), а остаточний розрахунок здійснюється протягом 10-ти банківських днів після приймання товару. За згодою сторін можлива передоплата товару. Після отримання попередньої оплати, постачальник зобов'язаний поставити товар на суму отриманої передоплати протягом 3 (трьох) календарних днів з моменту отримання передоплати. У разі невиконання цієї умови, постачальник зобов'язується повернути покупцю суму отриманої попередньої оплати протягом 2 (двох) банківських днів з моменту закінчення строку, протягом якого повинно бути зроблено постачання товару.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов договору позивачем з 02.11.2015р. по 05.01.2016р. здійснено передоплату за товар (а.с. 46-59), а відповідачем відвантажено товар лише частково, 31.01.2016р. на суму переплати 636 234,40 грн., 30.04.2016р. на суму переплати 260 876,00 грн. та 12.07.2016р. відповідач повернув кошти у розмірі 20 000,00 грн. (а.с. 77-110).

Однак, відповідач не здійснив поставки товару на всю суму отриманої передоплати, в зв»язку з чим станом на 31.07.2016р. недопоставлено товару на суму 105 104,70 грн.

Враховуючи, що після перерахування позивачем грошових коштів за товар, поставка товару в обумовлений між сторонами строк не відбулася, кошти сплачені за непоставлений товар позивачу не повернуті, ДП "Рівневторкольормет" звернулося до господарського суду з позовом про стягнення з ТзОВ "Івано-Франківський Вторчормет" 105 104,70 грн. передоплати за договором поставки, 16 816,80 грн. пені в розмірі 1% від розміру передплати за кожен день прострочення нарахованої відповідно до п.6.2 договору, 10 510,47 грн. штрафу у розмірі 10% від суми неповернутої передплати відповідно до п.6.3 договору, 50 450,24 грн. пені за не повернення грошових коштів у розмірі 3% від суми неповернутої передплати за кожен день прострочення відповідно до п.6.3 договору (а.с. 3-5).

В процесі розгляду справи по суті, відповідач 20.09.2016р. повернув позивачу 105 107,70 грн. отриману передоплату за товар, що підтверджується платіжним дорученням № 556 (а.с. 22).

В звязку з чим, позивач подав до суду заяву про зменшення позовних вимог, в якій просить суд стягнути з відповідача на його користь 37 837,80 грн. пені в розмірі 1% від розміру передплати за кожен день прострочення нарахованої відповідно до п.6.2 договору, 10 510,47 грн. штрафу у розмірі 10% від суми неповернутої передплати нарахованого відповідно до п.6.3 договору, 113 513,04 грн. пені за не повернення грошових коштів у розмірі 3% від суми неповернутої передплати за кожен день прострочення нарахованої відповідно до п.6.3 договору (а.с. 63-64).

При винесенні постанови колегія суддів керувалася наступним.

Майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку. Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України, що визначено ст. 175 ГК України.

В ст.11 ЦК України зазначено, що, однією з підстав виникнення зобовязань, є зокрема договори та інші правочини.

За змістом ст.265 ГК України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму. Реалізація суб'єктами господарювання товарів негосподарюючим суб'єктам здійснюється за правилами про договори купівлі-продажу. До відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу.

Аналогічні положення закріплено і у ст. 712 ЦК України: за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ст. 655 ЦК України).

Відповідно до ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом; зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом ч.1 ст.530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

В силу статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно зі статтею 692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Якщо договором встановлений обов'язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу (ч.1 ст. 693 ЦК України).

Як зазначалося вище, на виконання умов договору позивач з 02.11.2015р. по 05.01.2016р. здійснив передоплату за товар (а.с. 46-59), а відповідач відвантажив товар частково - 31.01.2016р. на суму переплати 636 234,40 грн., 30.04.2016р. на суму переплати 260 876,00 грн. та 12.07.2016р. повернув кошти у розмірі 20 000,00 грн. (а.с. 77-110).

Однак, відповідач в порушення умов договору не здійснив поставки товару на всю суму отриманої передоплати, станом на момент звернення з позовом до суду недопоставлено товару було на суму 105 104,70 грн.

Приписами ч.2 ст. 693 ЦК України визначено, що якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

У справі, що розглядається, позивач обрав способом захисту свого порушеного права повернення суми попередньої оплати.

Так, позивачем заявлялася вимога про повернення відповідачем суми попередньої оплати в розмірі 105 104,70 грн., яка, в процесі розгляду справи по суті, була останнім 20.09.2016р. повернута в повному обсязі, в звязку з чим позивач подав заяву про зменшення позовних вимог (а.с. 63-64).

Окрім того, позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача 37 837,80 грн. пені в розмірі 1% від розміру передплати за кожен день прострочення нарахованої відповідно до п.6.2 договору.

Пунктом 6.2 договору сторони погодили, що постачальник у разі прострочення поставки товару сплачує покупцю пеню в розмірі 1% від розміру передоплати, на яку не здійснена поставка товару, за кожен день прострочення поставки.

Згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки (п. 3 ч. 1 ст. 611 Цивільного кодексу України).

Обов'язок учасника господарських відносин сплатити неустойку, штраф, пеню за порушення правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання, як штрафні санкції, передбачено також і статтею 230 ГК України.

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Як визначено в ст.216 Господарського кодексу України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Проаналізувавши умови договору, колегія суддів вважає, що дана вимога про стягнення з відповідача 37 837,80 грн. пені в розмірі 1% від розміру передплати за кожен день прострочення нарахованої відповідно до п.6.2 договору є безпідставною та до задоволення не підлягає, оскільки п.5.4 договору сторони передбачили, що після отримання попередньої оплати, постачальник зобовязаний поставити товар на суму отриманої передоплати протягом 3-х календарних днів з моменту отримання передоплати. У разі не виконання цієї умови, постачальних зобовязується повернути покупцю суму попередньої оплати протягом 2-х банківських днів з моменту закінчення строку, протягом якого повинна була бути зроблена поставка товару.

Враховуючи, що положенням п.5.4 укладеного між сторонами договору визначено обов'язок постачальника у разі непоставлення товару протягом трьох календарних днів після отримання попередньої оплати повернути суму передоплати протягом 2 (двох) банківських днів з моменту закінчення строку, протягом якого повинно бути зроблено постачання товару, прострочення поставки товару фактично не настає, оскільки у разі нездійснення поставки на суму попередньої оплати протягом обумовленого сторонами строку у постачальника виникає зобов'язання повернути суму отриманої попередньої оплати за товар.

За таких обставин, висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні даної вимоги є обґрунтованим.

Що стосується нарахування позивачем штрафу та пені за порушення відповідачем строків повернення передоплати, то слід зазначити наступне.

В п.6.3 сторонами обумовлено, що у разі порушення постачальником строків повернення передоплати, передбачених у п.5.4, постачальник сплачує покупцю штраф у розмірі 10% від суми неповернутої передоплати, а у разі затримки повернення передоплати більш ніж на 5 банківських днів постачальником крім оплати штрафу сплачується пеня за неповернення грошових коштів у розмірі 3% від суми неповернутої передоплати за кожен день прострочення.

Згідно з п.5.4 договору повернення попередньої оплати здійснюється протягом 2 (двох) банківських днів з моменту закінчення строку, протягом якого повинно бути зроблено постачання товару, тобто після спливу 3 (трьох) календарних днів з моменту отримання передоплати.

Судом в процесі розгляду справи з'ясовано, що остання передоплата за товар була здійснена позивачем 05.01.2016р. (а.с. 59).

Отже, повернення відповідачем передоплати за непоставлений товар мало бути здійснено до 12.01.2016р. (3 (три) календарних дні на поставку + 2 (два) банківських дні на повернення передоплати, з урахуванням 2 (двох) вихідних (небанківських) днів), а з 13.01.2016р. настає прострочення виконання зобов'язання з повернення передоплати.

В ч.6 ст.232 Господарського кодексу України визначено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Даний шестимісячний строк не є позовною давністю, а визначає максимальний період часу, за який може бути нараховано штрафні санкції (якщо інший такий період не встановлено законом або договором).

Порядок обчислення позовної давності не може бути змінений за угодою сторін, тому, зокрема, умови договору, за якими сторони встановили, що така давність обчислюється не з моменту прострочення платежу, а з іншої дати, що визначається шляхом зворотного відрахування шести місяців від дати пред'явлення вимоги, суперечать вимогам закону і не застосовуються судом (п.4.3 постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» № 10 від 29.05.2013р.).

З вказаного випливає, що нарахування пені та штрафу за прострочення відповідачем повернення суми попередньої оплати за непоставлений у відповідності до укладеного між сторонами договору товар припиняється 13.07.2016р.

Однак, в позовній заяві та заяві про зменшення позовних вимог нарахування штрафних санкцій позивачем здійснено з 31.07.2016р., тобто після спливу шестимісячного строку, встановленого ст.232 Господарського кодексу України.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції правомірно відмовив у задоволенні позовних вимог в звязку з їх необґрунтованістю та недоведеністю.

Статтею 32 ГПК України встановлено, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно зі ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Частиною 2 ст. 34 ГПК України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Однак, скаржником всупереч вищенаведеній нормі права, не подано доказів, які б підтвердили факти, наведені в позовній заяві, а доводи, зазначені в апеляційній скарзі не спростовують правомірність висновків, викладених в оспорюваному рішенні суду першої інстанції.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що рішення місцевого господарського суду є законним, обґрунтованим, прийнятим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому його слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Керуючись, ст.ст. 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Львівський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ :

1. Рішення господарського суду Івано-Франківської області від 26.10.2016р. у справі № 909/732/16 залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

2. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно з розділом ХІІ-1 ГПК України.

3. Справу передати до господарського суду Івано-Франківської області.

Головуючий суддя Кравчук Н.М.

судді Бонк Т.Б.

ОСОБА_1