ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________
У Х В А Л А

про повернення позовної заяви

27 січня 2017 р. Справа № 902/119/17

Суддя господарського суду Банасько О.О. , розглянувши матеріали

за позовом: PLASTAN HAMMADE TICARET SANAYI LIMITED SIRKETI, м. Стамбул, Туреччина в особі представника ОСОБА_1, м. Шостка, Сумська область

до: Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2, м. Вінниця

про стягнення 2 206 754,55 грн

ВСТАНОВИВ :

PLASTAN HAMMADE TICARET SANAYI LIMITED SIRKETI, м. Стамбул, Туреччина в особі представника ОСОБА_1 звернулось до Господарського суду Вінницької області з позовом до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 про стягнення 2 206 754,55 грн заборгованості за поставлену продукцію (стірол-бутадієн-стіроловий каучук), що є еквівалентом 79 608,75 доларів США за курсом НБУ на день подання позову.

Розглянувши позовну заяву, суд дійшов висновку, що вона підлягає поверненню виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 54 ГПК України позовна заява подається до господарського суду в письмовій формі і підписується повноважною посадовою особою позивача або його представником, прокурором, громадянином - суб'єктом підприємницької діяльності або його представником.

За приписами ст. 28 ГПК України справи юридичних осіб в господарському суді ведуть їх органи, що діють у межах повноважень, наданих їм законодавством та установчими документами, через свого представника; керівники підприємств та організацій, інші особи, повноваження яких визначені законодавством або установчими документами, подають господарському суду документи, що посвідчують їх посадове становище; представниками юридичних осіб можуть бути також інші особи, повноваження яких підтверджуються довіреністю від імені підприємства, організації.

Відповідно до статті 246 Цивільного кодексу України довіреність від імені юридичної особи видається її органом або іншою особою, уповноваженою на це її установчими документами. Довіреність є підставою для представництва і ґрунтується на односторонньому волевиявленні особи, яку представляють і за своєю правовою природою довіреність є одностороннім правочином.

Згідно з приписами ст. 57 ГПК України до позовної заяви, підписаної представником позивача, додається довіреність чи інший документ, що підтверджує повноваження представника позивача.

Якщо у справі бере участь іноземне підприємство, організація, слід мати на увазі, що відповідно до ст.34 Закону України "Про міжнародне приватне право" порядок видачі, строк дії, припинення та правові наслідки припинення довіреності визначаються правом держави, у якій видана довіреність.

Статтею 13 цього ж Закону встановлено, що документи, що видані уповноваженими органами іноземних держав у встановленій формі, визнаються дійсними в Україні в разі їх легалізації, якщо інше не передбачено законом або міжнародним договором України. Господарський суд має право приймати іноземні офіційні документи без консульської легалізації у випадках, передбачених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Конвенція, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів (Гаага, 1961), якою передбачено спрощений порядок засвідчення документів шляхом проставлення на них спеціальної печатки - апостиля, ратифікована Верховною Радою України відповідно до Закону України від 10.01.2002 р. № 2933-III "Про приєднання України до Конвенції, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів" і діє на території України з часу набрання чинності зазначеним Законом.

Згідно зі ст.2 Конвенції кожна з Договірних держав звільняє від легалізації документи, на які поширюється ця Конвенція і які мають бути представлені на її території. Для цілей цієї Конвенції під легалізацією розуміється тільки формальна процедура, що застосовується дипломатичними або консульськими аґентами країни, на території якої документ має бути представлений, для посвідчення автентичності підпису, якості, в якій виступала особа, що підписала документ, та, у відповідному випадку, автентичності відбитку печатки або штампу, якими скріплено документ.

Відповідно до ст.3 Конвенції єдиною формальною процедурою, яка може вимагатися для посвідчення автентичності підпису, якості, в якій виступала особа, що підписала документ, та, у відповідному випадку, автентичності відбитку печатки або штампу, якими скріплений документ, є проставлення передбаченого статтею 4 апостиля компетентним органом держави, в якій документ був складений.

Однак дотримання згаданої в попередній частині формальної процедури не може вимагатися, якщо закони, правила або практика, що діють в державі, в якій документ представлений, або угода між двома чи декількома договірними державами, відміняють чи спрощують дану формальну процедуру або звільняють сам документ від легалізації.

Статтею 4 Конвенції визначено, що передбачений в частині першій статті 3 апостиль проставляється на самому документі або на окремому аркуші, що скріпляється з документом; він повинен відповідати зразку, що додається до цієї Конвенції. Однак апостиль може бути складений офіційною мовою органу, що його видає. Типові пункти в апостилі можуть бути викладені також другою мовою. Заголовок "Apostille" (Convention de la Haye du 5 octobre 1961)" повинен бути викладений французькою мовою.

Апостиль - це спеціальний штамп, який проставляється на офіційних документах, що надходять від держав - учасниць зазначеної Конвенції. Він засвідчує справжність підпису особи під документом і автентичність відбитку печатки або штампа, якими скріплено відповідний документ.

Заповнений належним чином апостиль засвідчує справжність підпису, якість, в якій виступала особа, що підписала документ, та, у відповідному випадку, автентичність відбитку печатки або штампу, якими скріплений документ.

Згідно із частиною другою статті 19 Закону України "Про міжнародні договори", якщо міжнародним договором України, який набрав чинності в установленому порядку, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені у відповідному акті законодавства України, то застосовуються правила міжнародного договору.

Суд зауважує, що Законом України від 05.07.2001 р. № 2605-ІІІ ратифіковано Угоду між Україною та Турецькою Республікою про правову допомогу та співробітництво в цивільних справах підписану в м. Анкарі 23.11.2000 р. згідно ч.3 ст.1 якої її положення застосовуються до юридичних осіб, місце діяльності яких є на території однієї з Договірних Сторін і які були створені згідно з законом цієї Договірної Сторони.

Статтею 13 цієї Угоди визначено, що документи, які були складені, видані чи засвідчені та скріплені офіційною печаткою на території однієї з Договірних Сторін, або їх засвідчені копії не підлягають легалізації на території іншої Договірної Сторони. Документи, видані офіційними органами Договірних Сторін, мають таку саму доказову силу й на території другої Договірної Сторони.

Водночас в листі Міністерства юстиції України від 11.05.2010 р. № 26-26/291 вказано, що наявність відповідних положень в міжнародних договорах не можна тлумачити як такі, що автоматично передбачають прийняття компетентними органами України без будь-якого додаткового засвідчення усіх офіційних документів, складених органами іноземних держав, які є Сторонами таких договорів.

При цьому на території В'єтнаму, Греції, Єгипту, Ірану, Кіпру, Китаю, Словаччини, Словенії, Туреччини, Угорщини, Хорватії та Фінляндії без будь-якого додаткового засвідчення приймають лише ті офіційні документи, видані або засвідчені компетентними органами України, які надходять від установ юстиції (або інших компетентних органів, визначених для цілей відповідного міжнародного договору), у провадженні яких знаходяться цивільні або кримінальні справи, з метою виконання запитів (доручень) про міжнародну правову допомогу чи розгляду клопотань про визнання і виконання судових рішень, що надсилаються безпосередньо у цілях виконання міжнародних договорів про правові відносини і правову допомогу в цивільних справах.

Таким чином, усі офіційні документи, які складені чи засвідчені компетентними органами В'єтнаму, Греції, Єгипту, Ірану, Кіпру, Китаю, Словаччини, Словенії, Туреччини, Угорщини, Хорватії та Фінляндії і які надсилаються чи подаються державними органами, юридичними та фізичними особами, слід приймати на території України лише за умови засвідчення їх дійсності шляхом консульської легалізації або шляхом проставлення апостиля відповідно до Конвенції, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів (1961 р.). Таке засвідчення не вимагається у разі, якщо це прямо передбачено окремими галузевими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Наприклад, легалізація чи апостилювання не застосовується до офіційних документів, що надходять від компетентних органів цих держав в порядку надання міжнародної правової допомоги у цивільних та кримінальних справах при виконанні відповідних міжнародних договорів України, як зазначено у попередньому абзаці цього листа.

В листі Міністерства юстиції України от 29.11.2012 р. № 11891-0-4-12/12.2 вказано на те, що Конвенція, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів застосовується у відносинах України, з поміж іншого, і з Туреччиною.

Як вбачається із матеріалів позовної заяви до неї на підтвердження повноважень представника яким підписано позовну заяву (ОСОБА_1) долучено довіреність без номера від 11.10.2016 виданої PLASTAN HAMMADE TICARET SAN LTD. STI, яка викладена шляхом розміщення тексту довіреності в двох колонках на українській та англійській мовах з відтиском печатки PLASTAN HAMMADE TICARET SAN LTD. STI тощо.

Згідно з ч.3 ст.14 Закону України "Про засади державної мовної політики" сторони, які беруть участь у справі, подають до суду письмові процесуальні документи і докази, викладені державною мовою. У межах території, на якій поширена регіональна мова (мови), що відповідає умовам частини третьої статті 8 цього Закону, допускається подача до суду письмових процесуальних документів і доказів, викладених цією регіональною мовою (мовами), з перекладом, у разі необхідності, на державну мову без додаткових витрат для сторін процесу.

Разом з тим, беручи до уваги викладені вище положення Конвенції, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів та Угоди між Україною та Турецькою Республікою про правову допомогу та співробітництво в цивільних справах суд прийшов до висновку, що додана до позовної заяви довіреність без номера від 11.10.2016 р. не може бути належним доказом наявності у ОСОБА_1. повноважень на представництво інтересів PLASTAN HAMMADE TICARET SANAYI LIMITED SIRKETI та відповідно наявності в представника повноважень на підписання позовної заяви виходячи із:

- відсутності легалізації вказаної довіреності (відсутність апостилю);

- відсутності офіційної печатки на довіреності;

- відсутності засвідченого перекладу тексту довіреності у бюро перекладів або нотаріально;

- невідповідності найменування позивача вказаного у позовній заяві - PLASTAN HAMMADE TICARET SANAYI LIMITED SIRKETI, найменуванню підприємства вказаного в довіреності - PLASTAN HAMMADE TICARET SAN LTD. STI тощо.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 63 ГПК України суддя повертає позовну заяву і додані до неї документи без розгляду, якщо: позовну заяву підписано особою, яка не має права її підписувати, або особою, посадове становище якої не вказано.

На підставі викладеного вище позовна заява та додані до неї документи підлягають поверненню без розгляду.

При цьому слід зауважити, що повернення позовної заяви не перешкоджає повторному зверненню з нею до господарського суду в загальному порядку після усунення процесуальних недоліків, що зумовили її повернення (надання належних доказів на підтвердження повноважень особи, яка підписала позовну заяву).

При прийнятті даної ухвали судом враховано положення норм чинного законодавства щодо повернення позивачу з Державного бюджету України сплаченого судового збору.

Так, відповідно до п.2 ч.1 ст.7 Закону України "Про судовий збір" в разі повернення заяви або скарги сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду.

Таким чином, для повернення сплаченого судового збору позивачу необхідно подати до суду відповідне клопотання.

Принагідно суд зауважує, що при повторному поданні позовної заяви не забороняється використання раніше поданого платіжного документа.

На підставі викладеного та керуючись п.1 ч.1 ст.63, ст.ст.86, 115 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

УХВАЛИВ :

1. Позовну заяву № 9 від 17.01.2017 р. на 2-х аркушах разом з доданими матеріалами на 29-и аркушах та конверт повернути позивачу.

2. Копію позовної заяви № 9 від 17.01.2017 р. та довіреності б/н від 11.10.2016 р. долучити до примірника ухвали, який залишається в суді.

3. Копію ухвали надіслати сторонам рекомендованим листом.

Суддя Банасько О.О.

ввіддрук. 3 прим.:

1 - до справи.

2 - позивачу - вул. Казиміра Малевича, 31, офіс.303, м.Київ, 03150.

3 - відповідачу - АДРЕСА_1.