ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Кіровоградської області
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2017 рокуСправа № 912/4303/16
Господарський суд Кіровоградської області в складі судді Макаренко Т.В. розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи № 912/4303/16

за позовом фізичної особи - підприємця ОСОБА_1, Кіровоградська область, м. Олександрія

до відповідачів Фізичної особи - підприємця ОСОБА_3, Кіровоградська область, Олександрійський район, смт. Приютівка

та товариства з обмеженою відповідальністю "Олександрійський цукровий завод", Кіровоградська область, Олександрійський район, смт. Приютівка

про визнання недійсним договору, стягнення 111 017,20 грн.

за участю представників сторін:

від позивача - ОСОБА_4, довіреність № б/н від 01.12.2016 р.;

від відповідача І - ОСОБА_3, особисто;

від відповідача ІІ - Семенюк Д.І., довіреність № б/н від 01.12.2016 р.

Фізична особа - підприємець ОСОБА_1 звернувся до господарського суду Кіровоградської області з позовною заявою від 18.11.2016 р. з наступними вимогами:

- визнати недійсним договір оренди приміщення № 60/15/1-О від 01.01.2015 р., укладений між товариством з обмеженою відповідальністю "Олександрійський цукровий завод" та фізичною особою - підприємцем ОСОБА_3;

- стягнути з фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 на користь фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 грошові кошти за належне позивачу майно у сумі 4340,00 доларів США, що згідно офіційного курсу НБУ станом на 27.10.2016 року складає 111 017,20 грн.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначив, що 01.01.2015 р. між ним як приватним підприємцем та товариством з обмеженою відповідальністю "Олександрійський цукровий завод" укладено договір № 60/15-О, згідно з яким він приймає в платне користування строком до 31.12.2015 р. приміщення в АДРЕСА_2 загальною площею 124 кв.м. з усім устаткуванням, інженерними сітками і системами та площадку біля приміщення площею 86 кв.м. для торгівельно - підприємницької діяльності. Зазначає, що в цьому закладі у нього працювала відповідачка 1, яка здійснювала нагляд за закладом та діяльністю в ньому, проте на початку 2015 року ФОП ОСОБА_3 стала чинити йому перешкоди у доступі до закладу посилаючись, що тепер вона орендує цей заклад. Також, позивач зазначає, що через неправомірні дії відповідача у нього зупинилася торгівельно-підприємницька діяльність, внаслідок чого останній зазнав збитки та позбувся доходів, які б міг одержати за звичайних обставин, якби права позивача не були порушені відповідачем 1 та відповідачем 2. Беручи до уваги наведене, позивач зазначає, що відповідач 1 повинен повернути позивачу все майно, яким незаконно, без відповідної правової підстави заволодів, передати всі доходи, які вона одержала за весь час володіння ним, а у разі неможливості повернути майно в натурі, відшкодувати його вартість.

У відзиві на позовну заяву від 12.12.2016 р. товариство з обмеженою відповідальністю "Олександрійський цукровий завод" зазначило, що позивач в порушення вимог пунктів 5.2.1, 5.2.3, 5.2.7 Договору оренди приміщення № 004/14 від 03.01.2014 р. використовував орендоване майно не за призначенням та передав його в суборенду без юридичного оформлення документів відповідачу 1, який сплачував орендну плату та комунальні платежі в касу відповідача 2. На зауваження позивач не реагував і продовжував в порушення вимог договору здавати приміщення в суборенду не сплачуючи при цьому орендної плати. На 2015 рік між позивачем та відповідачем 2 можливо ( як зазначає Відповідач-2, у нього даний договір відсутній) укладено договір № 60/15-О від 01.01.2015 р. на оренду приміщення загальною площею 124 кв.м. та площадки загальною площею 86 кв.м. за адресою АДРЕСА_2 терміном на один рік. Посилаючись на норми ст. 774 Цивільного кодексу України зазначає, що погодження позивачу на передання наймачем орендованого приміщення іншій особі не надавав. В січні 2015 р. відповідачу 2 стало відомо, що позивач без відома орендодавця продовжує надавати в суборенду приміщення загальною площею 124 кв.м. та площадку загальною площею 86 кв.м. ФОП ОСОБА_3 без юридичного оформлення за адресою АДРЕСА_2, а також надає частину приміщення, яке знаходиться за цією ж адресою ще одній фізичній особі - підприємцю ОСОБА_6 для відкриття відділення "Нової пошти". В зв"язку з вищевикладеним ТОВ "Олександрійський цукровий завод просить визнати недійсним договір оренди приміщення № 60/15-О від 01.01.2015 р. укладений між ФОП ОСОБА_1 та ТОВ "Олександрійський цукровий завод" та визнати недійсним договір оренди приміщення № 60/15/1-О від 01.01.2015 р. укладений між ФОП ОСОБА_3 та ТОВ "Олександрійський цукровий завод".

У відзиві на позовну заяву від 09.12.2016 р. фізична особа - підприємець ОСОБА_3 зазначає, що твердження позивача щодо заволодіння шахрайським способом об'єктом оренди та обладнанням не відповідає дійсності, оскільки вона не працювала у позивача продавцем і він не був її роботодавцем; позивач не надавав кошти на сплату орендних платежів та комунальних послуг, дані платежі, за твердженням ФОП ОСОБА_3, вона сплачувала з коштів, які надходили від підприємницької діяльності; між позивачем та відповідачем 1 не укладався договір матеріальної відповідальності; позивач не поставляв товар в орендоване приміщення для проведення торгівельної діяльності, а також не надавав коштів для його закупівлі.

Представник позивача в судовому засіданні 27.01.2017 р. позовні вимоги підтримав повністю.

Відповідач -1 заперечив проти задоволення позовних вимог.

Представник відповідача-2 у судовому засіданні 27.01.17 позовні вимоги не визнав із підстав, зазначених у відзиві на позовну заяву від 12.12.2016 р.

Заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд

ВСТАНОВИВ:

Між позивачем та відповідачем 2 (ТОВ Олександрійський цукровий завод) існували сталі відносини з оренди нерухомого майна. Так, з метою здійснення торгівельно-підприємницької діяльності позивач, починаючи з 2005 року орендував у відповідача-2 нерухоме майно, а саме приміщення загальною площею 124 кв.м. з усім обладнанням, інженерними сітками і системами та площадку біля приміщення площею 86 кв.м., яке розташоване в АДРЕСА_2. Про вказане свідчить договір оренди приміщення від 01.02.2006 р. № 15/2005, договір оренди приміщення № 22 від 04.09.2006 р. тощо (а.с. 23-28).

01.01.2015 р. між товариством з обмеженою відповідальністю "Олександрійський цукровий завод" (Орендодавець) та приватним підприємцем ОСОБА_1 (Орендар) укладено договір оренди приміщення № 60/15-О, відповідно до якого Орендодавець передає, а Орендар приймає в строкове платне користування приміщення, розташоване в АДРЕСА_2 загальною площею 124 кв. м. з усім устаткуванням, інженерними сітками і системами та площадку біля приміщення площею 86 кв. м. торгівельно-підприємницької діяльності (далі - Приміщення, а.с. 15-17).

Відповідно до пункту 2.3 Договору майно, передане Орендарю, повертається Орендодавцеві не пізніше 5 днів після закінчення терміну дії договору (якщо не досягнуто згоди про його продовження або в разі його дострокового розірвання) за актом приймання -передачі, звіреним з актом приймання - передачі, зазначеним в пункт 2.1 цього Договору, разом з отриманим від Орендодавця устаткуванням, інженерними сітками і системами, та іншим майном в належному стані з усіма зробленими поліпшеннями, невіддільними від об'єкту оренди.

Відповідно до пунктів 9.1, 9.2 Договору термін дії договору з 01.01.2015 р. по 31.12.2015 р. Зміна чи розірвання Договору можуть мати місце за погодженням сторін.

Відповідно до акту приймання - передачі до договору оренди приміщення від 01.01.2015 р. № 60/15-О від 01.01.2015 р., орендодавець передав, а орендар прийняв у належному для експлуатації стані приміщення, розташоване в АДРЕСА_2 загальною площею 124 кв. м. з усім устаткуванням, інженерними сітками і системами та площадку біля приміщення площею 86 кв. м. (а.с. 18).

В той же час, 01.01.2015 р. між товариством з обмеженою відповідальністю "Олександрійський цукровий завод" та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 укладено договір оренди приміщення № 60/15/1-О, за умовами якого Орендодавець передає, а Орендар приймає в строкове платне користування розташоване в АДРЕСА_2 загальною площею 124 кв.м. з усім устаткуванням, інженерними сітками і системами та площадку біля приміщення площею 86 кв.м. для торгівельно-підприємницької діяльності (а.с. 19-21).

Згідно з пунктами 9.1, 9.2 Договору термін дії договору з 01.01.2015 р. по 31.12.2015 р. Зміна чи розірвання Договору можуть мати місце за погодженням сторін.

Як свідчать матеріали справи, між товариством з обмеженою відповідальністю "Олександрійський цукровий завод" та фізичною особою - підприємцем ОСОБА_3 підписаний акт прийому-передачі до договору оренди приміщення від 01.01.2015 р. № 60/15/1-О, згідно якого відповідач 2 передав відповідачу 1 Приміщення (а.с. 22).

Тобто, товариство з обмеженою відповідальністю "Олександрійський цукровий завод" 01.01.2015 р. уклав договір оренди приміщення № 60/15-О з позивачем та передав йому відповідно до акту прийому-передачі орендоване майно та не вилучивши від позивача передане майно, одразу уклав оспорюваний договір з відповідачем 1 та підписав акт - прийому передачі майна, яке вже було передано ФОП ОСОБА_1, чим порушив право оренди позивача, що зумовило позивача звернутися до суду за захистом порушеного права.

Так, 13.11.2015 р. позивач звернувся до ОСОБА_3 з вимогою про негайне звільнення закладу за адресою: АДРЕСА_2 протягом 5 днів з моменту отримання даного листа та повернути у належному стані всі речі, які належать позивачу та знаходяться у приміщенні кафе (а.с. 29, 30).

Також, 02.12.2015 р. позивач звертався до товариства з обмеженою відповідальністю "Олександрійський цукровий завод" з заявою про забезпечення доступу до Приміщення, яке останній передав, а позивач прийняв в строкове платне користування та повернути належне майно, яке в ньому знаходиться (а.с. 31-32).

Дані листи залишені відповідачами 1, 2 без відповіді та реагування.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача в частині визнання недійсним договору оренди приміщення № 60/15/1-О від 01.01.2015 р. підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до статті 759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживна річ) (частина 1 статті 760 Цивільного кодексу України).

Згідно з приписів частин 1, 2 статті 761 Цивільного кодексу України, право передання майна у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права. Наймодавцем може бути також особа, уповноважена на укладення договору найму.

Суд зазначає, що статтею 761 Цивільного кодексу України визначено суб'єктний склад осіб, які можуть виступати наймодавцями в договорі майнового найму (оренди). Це власники майна, особи, які мають майнові права, а також особи, уповноважені на укладення договору майнового найму.

Відповідно до положень статті 317 Цивільного кодексу України право володіння, користування та розпорядження майном належить власнику.

Згідно з частиною 1 статті 795 Цивільного кодексу України, передання наймачеві будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) оформлюється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору. З цього моменту починається обчислення строку договору найму, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до частини 2 статті 795 Цивільного кодексу України, повернення наймачем предмета договору найму оформлюється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору. З цього моменту договір найму припиняється.

Відповідно до частини 1 статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з частинами 1, 3, 5, 6 статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Таким чином для визнання правочину недійсним потрібна наявність підстав передбачених ч. 1, 3, 5, 6 ст. 203 Цивільного кодексу України.

Згідно з пунктом 2.1. постанови пленуму Вищого господарського Суду України від 29.05.2013 року № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" правочин може бути визнаний недійсним з підстав, передбачених законом. Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені статтями 215, 216 Цивільного кодексу України, статтями 207, 208 Господарського кодексу України. Правила, встановлені цими нормами, повинні застосовуватися господарськими судами в усіх випадках, коли правочин вчинений з порушенням загальних вимог частин першої - третьої, п'ятої статті 203 Цивільного кодексу України і не підпадає під дію інших норм, які встановлюють підстави та наслідки недійсності правочинів, зокрема, статей 228, 229, 230, 232, 234, 235, 1057 1 Цивільного кодексу України, абзацу другого частини шостої статті 29 Закону України "Про приватизацію державного майна", частини другої статті 20 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", частини другої статті 15 Закону України "Про оренду землі", статті 12 Закону України "Про іпотеку", частини другої статті 29 Закону України "Про страхування", статті 78 Закону України "Про банки і банківську діяльність", статті 71 Закону України "Про передачу об'єктів права державної та комунальної власності", частини третьої статті 67 Закону України "Про запобігання корупції" тощо.

Отже, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Пунктом 2.5.1. постанови пленуму Вищого господарського Суду України від 29.05.2013 року № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" передбачено, що слід мати на увазі, що визнання правочину (господарського договору) недійсним господарським судом є наслідком його вчинення з порушенням закону, а не заходом відповідальності сторін. Тому для такого визнання, як правило, не має значення, чи усвідомлювали (або повинні були усвідомлювати) сторони протиправність своєї поведінки під час вчинення правочину; винятки з цього правила можливі, якщо вони випливають із закону

Відповідно до п. 2.6. постанови пленуму Вищого Господарського Суду України від 29.05.2013 року № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, вважається таким з моменту його вчинення (частина перша статті 236 ЦК України). У зв'язку з наведеним господарським судам необхідно встановлювати, чи є оспорюваний правочин вчиненим та з якого моменту (статті 205 - 210, 640 ЦК України, частини друга - п'ята, сьома статті 180 ГК України тощо). Зокрема, не вважаються вчиненими правочини (укладеними господарські договори), в яких (за якими): відсутні передбачені законом умови, необхідні для їх укладення (не досягнуто згоди за всіма істотними для даного правочину умовами); не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства необхідна його передача; не здійснено державну реєстрацію або нотаріальне посвідчення, необхідні для його вчинення, тощо. Встановивши відповідні обставини, господарський суд відмовляє в задоволенні позовних вимог як про визнання правочину недійсним, так і про застосування наслідків недійсності правочину. Водночас господарським судам необхідно враховувати таке. Визначення договору як неукладеного може мати місце на стадії укладення договору, а не за наслідками виконання його сторонами. Отже, якщо дії сторін свідчать про те, що оспорюваний договір фактично було укладено, суд має розглянути по суті питання щодо відповідності його вимогам закону; це правило не стосується випадків, коли для вчинення правочину необхідні його державна реєстрація або нотаріальне посвідчення, оскільки за відсутності відповідної реєстрації чи посвідчення договір в будь-якому разі не вважається укладеним.

У пункті 5 постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 р. №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору.

Таким чином, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами, фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1 та фізичною особою - підприємцем ОСОБА_3 01.01.15 укладено з відповідачем -2 договори оренди на одне й те саме нежитлове приміщення в АДРЕСА_2 та площадку біля приміщення.

Водночас, господарським судом встановлено, що позивач користується Приміщенням ще з 2005 року на підставі Договорів оренди з ТОВ "Олександрійський цукровий завод". Зокрема, в матеріалах справи наявні Договір оренди приміщення від 01.02.2006 № 15/2005, Договір оренди приміщення № 22 від 04.09.2006 року тощо.

Сторонами не подано доказів повернення орендованого Приміщення Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1 Товариству з обмеженою відповідальністю "Олександрійський цукровий завод". Зокрема, сторонами не надано відповідного акту приймання-передачі майна.

Водночас, 01.01.15 між ФОП ОСОБА_3 та ТОВ "Олександрійський цукровий завод" підписано Акт приймання-передачі Приміщення, що є предметом спору. Тобто по суті відповідачем 2 передано в оренду відповідачу 1 Приміщення, яке не повернуто Позивачем.

Господарський суд вважає неспроможними доводи відповідача-1 про те, що вона фактично орендувала у позивача Приміщення до 2015 року на підставі договору суборенди, а тому в неї виникли права на спірне приміщення, як в орендаря. Господарський суд звертає увагу відповідача-1, що за договором суборенди виникли обов'язки між ФОП ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_3, як суборендарем та суборендодавцем, а не між позивачем та відповідачем-2, як орендодавцем та орендарем.

Викладене у відзиві від 12.12.16 відповідачем клопотання про визнання недійсним договору оренди приміщення № 60/15-О від 01.01.2015, укладений між ФОП ОСОБА_1 та ТОВ "Олександрійський цукровий завод" не розглядається господарським судом, оскільки не є предметом позову. Відповідачем-2 зазначена вимога викладена у відзиві, а не у формі зустрічної позовної заяви в порядку норм ст. 60 Господарського процесуального кодексу України.

Доводи відповідача-2 щодо того, що позивач в порушення вимог п.п. 5.2.1, 5.2.3, 5.2.7 договору використовував орендоване майно не за призначенням та передав його у суборенду без юридичного оформлення не приймаються господарським судом, оскільки це не є предметом спору.

Відповідач-2 зазначає, що листом № 144 від 06.02.2015 повідомив ОСОБА_1 про необхідність звільнити приміщення до 28.02.15 року(а.с. 102-104). Також у відзиві ТОВ "Олександрійський цукровий завод" повідомив, що у березні 2015 року запропонував ФОП ОСОБА_3 укласти Договір оренди приміщення, яким вона фактично користувалась.

Господарський суд вбачає, що аргументи відповідача-2 суперечать один одному, оскільки ТОВ "Олександрійський цукровий завод" зазначає, що приміщенням користувалась відповідач 1, проте з вимогою звільнити приміщення звертався до позивача, Крім того, як вбачається з матеріалів справи оспорюваний Договір оренди було укладено 01.01.15, а не у березні 2015, про що зазначено у відзиві. Також господарський суд враховує, що оскільки вимога звільнити приміщення була направлена позивачу лише 06.02.15, то станом на момент укладення Договору від 01.01.15 орендоване майно фактично не було повернуто позивачу.

Чинним законодавством України не передбачено можливості передавати в оренду приміщення, яке в цей же час вже перебуває в оренді за іншими договірними зобов'язаннями та з іншим суб'єктом, оскільки така ситуація суперечить правовій природі відносин оренди.

Дійсно, предмет оренди чи суборенди може перебувати у одночасному користуванні двох осіб, які у договорі визначаються як сторона-орендар, однак таке неможливо, якщо цими орендарями є різні особи за окремими договорами, що діють в один і той же час.

Ст. 759 ЦК України передбачає, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Дана норма не передбачає права наймодавця передавати майно в оренду двом різним наймачам одночасно і за різними договорами оренди (суборенди).

Верховним Судом України у постанові від 09.09.2003 року (справа за участі ТОВ "Динамо" та РВ ФДМУ у Харківській області) викладено правову позицію про те, що один об'єкт оренди у період дії відповідного договору не може бути об'єктом оренди за іншим договором, укладеним пізніше, оскільки це унеможливлює реалізацію права користування цим об'єктом і не відповідає вимогам гл. 25 ЦК .

У даній справі ТОВ "Олександрійський цукровий завод" укладено обидва договори оренди (як з позивачем, так і з відповідачем 2) в один день - 01.01.1015. Однак, факт неповернення позивачем орендованого Приміщення за попереднім договором оренди унеможливлює реалізацію ФОП ОСОБА_3 права користування цим об'єктом і не відповідає вимогам гл. 25 Цивільного кодексу України.

З цих підстав укладення договору оренди № 60/15/1-О від 01.01.2015 року між відповідачем-1 та відповідачем-2 є неправомірним.

Сторонами не надано суду доказів про те, що перед укладенням договору із ФОП ОСОБА_3 Орендар завершив договірні стосунки із ФОП ОСОБА_1 і склав акт на повернення майна із оренди.

Враховуючи викладене, норми ч. 1 статті 215, ч.ч. 1, 3, 5, 6 статті 203 Цивільного кодексу України господарський суд визнає недійсним укладений між відповідачами договір оренди приміщення №60/15/1-О від 01.01.2015 року.

Водночас, господарський суд не вбачає правових підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення з фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 на користь фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 грошових коштів за належне позивачу майно у сумі 4340,00 доларів США, що згідно офіційного курсу НБУ станом на 27.10.2016 року складає 111 017,20 грн. з огляду на наступне.

Позивачем не наведено у позовній заяві переліку майна, яке перебуває, за його словами, у безпідставному володінні відповідача-1, документів на підтвердження його вартості, та доказів того, що Майно перебуває саме у відповідача-1.

На підтвердження другої позовної вимоги позивачем надано до матеріалів справи лише Договір оренди майна № 1/22/12 від 22.12.14, укладений між ним та ПП "Вітязь" (а.с. 42), за умовами якого позивачу передано в оренду майно відповідно до Акту приймання-передачі №1 до Договору № 1/22/12 від 22.12.14 (а.с. 43). Також позивачем подано прибуткову накладну № ПН-0000001 від 22.12.14. Відповідно до п. 11.1 даного Договору він діє з моменту підписання до 20.12.17 року.

Таким чином, подані докази підтверджують лише той факт, що майно, перелік якого наведено в Акті приймання-передачі №1 до Договору № 1/22/12 від 22.12.14, орендовано позивачем.

Відповідно до ст. 1212 ЦК України, на яку посилається ФОП ОСОБА_1 в обґрунтування позовних вимог, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї статті застосовуються до вимог про витребування майна власником із чужого незаконного володіння.

Для виникнення зобов'язання з безпідставного збагачення необхідна наявність наступних умов: збільшення майна однієї сторони (набувачем), з одночасним зменшенням його у іншої сторони (потерпілого), а також відсутність правової підстави для збагачення.

ФОП ОСОБА_1 на підтвердження заявленої вимоги не подано жодних доказів того, що майно загальною вартістю 4340,00 доларів США знаходиться у відповідача-1. Зокрема, у позові ФОП ОСОБА_1 посилається на "слова свідків", не надаючи конкретних доказів та відповідних документів на підтвердження факту заволодіння ФОП ОСОБА_3 майном та яким саме.

Таким чином, відповідачем не доведено, в порядку, визначеному ст. 33 Господарського процесуального кодексу України наявності підстав для застосування приписів статті 1212 Цивільного кодексу України.

Враховуючи вищевикладене, господарський суд відмовляє в задоволенні позову в частині стягнення з фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 на користь фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 грошових коштів за належне позивачу майно у сумі 4340,00 доларів США, що згідно офіційного курсу НБУ станом на 27.10.2016 року складає 111 017,20 грн.

Відповідно, позовні вимоги підлягають задоволенню частково.

На підставі ст. 49 ГПК України, з відповідачів, як рівноцінно винних осіб в укладенні правочину, що суперечить законодавству, на користь позивача слід стягнути по 689,00 грн. судового збору в зв'язку з визнанням недійсним з моменту укладення договору оренди приміщення № 60/15/1-О від 01.01.2015 р.

Щодо сплаченого позивачем при подачі позову судового збору у сумі 1665,26 грн., то суд вважає, що оскільки вимога майнового характеру задоволенню не підлягає, то ці витрати покладаються на позивача в порядку ст. 49 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 33,34,44,49, 82-85, 116, 117 ГПК України, Законом України "Про судовий збір", господарський суд, -

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги задовольнити частково.

Визнати недійсним договір оренди приміщення № 60/15/1-О від 01.01.2015 р., укладений між товариством з обмеженою відповідальністю "Олександрійський цукровий завод" та фізичною особою - підприємцем ОСОБА_3.

Стягнути з фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 (АДРЕСА_3, і.к. НОМЕР_1) на користь фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 (28000, АДРЕСА_1, і.к. НОМЕР_2) судовий збір в сумі 689,00 грн.

Наказ видати після набрання судовим рішенням законної сили та направити стягувачу.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю "Олександрійський цукровий завод" (28020, Кіровоградська обл., Олександрійський район, смт. Приютівка, вул. Жовтнева, 15, і.к. 00372109) на користь фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 (28000, АДРЕСА_1, і.к. НОМЕР_2) судовий збір в сумі 689,00 грн.

Наказ видати після набрання судовим рішенням законної сили та направити стягувачу.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Згідно ч. 5 ст. 85 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Рішення може бути оскаржене протягом десяти днів з дня його підписання до Дніпропетровського апеляційного господарського суду через господарський суд Кіровоградської області.

Повне рішення складено 01.02.2017.

Суддя Т. В. Макаренко