РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.01.2017Справа №910/19061/16

Господарський суд міста Києва в складі:

головуючого судді Привалова А.І.

при секретарі Купній В.В.

розглянувши справу № 910/19061/16

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Консул Про"

до публічного акціонерного товариства комерційний банк "Надра"

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу

Ковальчука Сергія Павловича

про визнання недійсним договору іпотеки

за участю представників сторін:

від позивача: Пруднік С.І., довіреність б/н від 19.02.2016р.;

від відповідача: Побережний О.П., довіреність № 13-11-9860 від 28.09.2016р.

від третьої особи: не з'явився.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Консул-Про" (далі - позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до публічного акціонерного товариства комерційний банк "Надра" (далі - відповідач) про визнання недійсним договору іпотеки.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що Договір іпотеки від 31.07.2007р., укладений між публічним акціонерним товариством комерційний банк "Надра" та товариством з обмеженою відповідальністю "Консул Про", є недійсним на підставі частини 1, 3 статті 215 Цивільного кодексу України, оскільки укладений неуповноваженою особою зі сторони ТОВ «Консул Про» та без погодження загальними зборами учасників (заскоків) вказаного товариства.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.10.2016р. порушено провадження у справі № 910/19061/16, розгляд справи призначений на 17.11.2016р.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.11.2016р., у зв'язку із неявкою відповідача, розгляд справи відкладено на 01.12.2016р.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 01.12.2016р. залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Ковальчука Сергія Павловича, розгляд справи відкладено на 12.12.2016р.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 12.12.2016р. розгляд справи відкладено на 10.01.2017р.

16.12.2016р. через відділ діловодства суду від третьої особи надійшли документи на виконання вимог ухвали суду від 12.12.2016р.

10.01.2017р. через відділ діловодства суду від представника позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.01.2017р. суд відклав розгляд справи на 26.01.2017р., у зв'язку з неявкою представника позивача, невиконанням ним вимог ухвали суду від 01.12.2016р.

26.01.2017р. через відділ діловодства суду від представника позивача надійшло пояснення.

Присутнім у судовому засіданні 26.01.2017р. представником позивача підтримано позовні вимоги в повному обсязі з підстав, наведених у позові.

Представник відповідача в засіданні суду заперечив проти позовних вимог з підстав, наведених у відзиві.

Третя особа у судове засідання 26.01.2017р. не з'явилась.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 82 Господарського процесуального кодексу України, рішення прийнято господарським судом за результатами оцінки доказів, поданих позивачем і відповідачем, у нарадчій кімнаті.

Згідно ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, в засіданні суду була оголошена вступна та резолютивна частини рішення.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, що мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

31.07.2007р. між відкритим акціонерним товариством Комерційний банк "Надра" (за договором - іпотекодержатель, відповідач) та товариством з обмеженою відповідальністю "Консул Про" (за договором - іпотекодавець, позивач) було укладено Договір іпотеки, відповідно до умов якого позивач з метою забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_4 за кредитним договором №78/1/49/2007-840 від 31.07.2007, передав в іпотеку Банку належне позивачу нерухоме майно, а саме: нежилий будинок за АДРЕСА_1, загальною площею 56,9 кв.м. та нежилий будинок за АДРЕСА_2 загальною площею 195,2 кв.м.

Вказаний договір іпотеки був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С.П., про що внесений відповідний запис в реєстр за №3146.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, позивач посилається на те, що від імені ТОВ "Консул Про" вказаний договір іпотеки підписаний ОСОБА_5 на підставі довіреності, посвідченої 31.07.2007р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С.П. за реєстровим номером 3145.

Проте, довіреність на ОСОБА_5 на підписання договору іпотеки, видана директором товариства ОСОБА_4, та протокол №12 від 23.05.2007р. зборів засновників ТОВ "Консул Про", яким оформлено рішення учасників товариства про надання майнової поруки при отриманні ОСОБА_4 кредиту в банку відповідача та надання права підпису договору іншій особі, є недійсними, що підтверджується рішенням Апеляційного суду Київської області від 10.06.2013р. у справі № 1007/4264/11, який задоволено зустрічний позов ТОВ «Пролог Про» до ВАТ КБ «Надра», ОСОБА_4 про визнання недійсним договору поруки, довіреності та протоколу зборів засновників товариства.

Враховуючи вищевикладене, позивач вказує, що Договір іпотеки укладений представниками з перевищенням своїх повноважень в інтересах ОСОБА_4 за відсутності відповідного волевиявлення власника на вчинення дій, спрямованих на передачу нерухомого майна в іпотеку, а тому позивач звернувся з даним позовом до суду та на підставі частин першої та третьої статті 215 Цивільного кодексу України просить визнати недійсним договір, укладений між відкритим акціонерним товариством Комерційний банк "Надра" та товариством з обмеженою відповідальністю "Консул Про", посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С.П., про що внесений відповідний запис в реєстр за №3146.

Частиною 2 статті 16 Цивільного кодексу України передбачено, що одним із способів захисту цивільного права може бути зокрема, визнання правочину недійсним.

Згідно з частинами 1 - 5 ст. 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Як вбачається з приписів ст. 204 Цивільного кодексу України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до п. 2.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» від 29 травня 2013 року N 11 правочин може бути визнаний недійсним з підстав, передбачених законом. Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені статтями 215, 216 ЦК України, статтями 207, 208 ГК України. Правила, встановлені цими нормами, повинні застосовуватися господарськими судами в усіх випадках, коли правочин вчинений з порушенням загальних вимог частин першої - третьої, п'ятої статті 203 ЦК України і не підпадає під дію інших норм, які встановлюють підстави та наслідки недійсності правочинів, зокрема, статей 228, 229, 230, 232, 234, 235, 1057-1 ЦК України, абзацу другого частини шостої статті 29 Закону України "Про приватизацію державного майна", частини другої статті 20 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", частини другої статті 15 Закону України "Про оренду землі", статті 12 Закону України "Про іпотеку", частини другої статті 29 Закону України "Про страхування", статті 78 Закону України "Про банки і банківську діяльність", статті 7 1 Закону України "Про передачу об'єктів права державної та комунальної власності", частини третьої статті 67 Закону України "Про запобігання корупції" тощо.

Отже, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 215 Цивільного кодексу України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009р. "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" під час розгляду справ про визнання угоди (правочину) недійсною, господарський суд встановлює наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними та настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угоди вимогам закону, додержання встановленої форми угоди, правоздатність сторін за угодою, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. При цьому обставини, що мають істотне значення для вирішення спору повинні підтверджуватись сторонами належними та допустимими доказами відповідно до вимог статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України.

Як передбачено ст. 97 Цивільного кодексу України управління товариством здійснюють його органи. Органами управління товариством є загальні збори його учасників і виконавчий орган, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ст. 92 Цивільного кодексу України юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону.

Орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень.

У відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, 31.07.2007р. між ВАТ КБ „Надра" та ТОВ „Консул Про" в особі ОСОБА_5, що діяла на підставі довіреності, виданої 31.07.2007р. директором ТОВ „Консул Про" ОСОБА_4, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчук С.П., було укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С.П., зареєстрований в реєстрі за №3146.

За цим договором іпотеки забезпечувалося виконання зобов'язання, що виникло з кредитного договору №78(1/49/2007-840 від 31.07.2007р., укладеного між ВАТ КБ „Надра" та ОСОБА_4.

Предметом іпотеки згідно спірного договору є нерухоме майно, яке належить позивачу на праві власності: нежилий будинок за №42 літера Б в м. Києві по вул. Верхній Вал загальною площею56,9 кв. м, та нежилий будинок за №42 літера Д в м. Києві по вул. Верхній Вал загальною площею 195,2 кв.м.

Підставою для видачі довіреності на укладання зазначеного договору іпотеки був протокол зборів засновників ТОВ „Консул Про" №12 від 23.05.2007 р.

Відповідно до протоколу зборів засновників ТОВ „Консул Про" № 12 від 23.05.2007р., засновники ОСОБА_5 та ОСОБА_6, на підставі заяви ОСОБА_4, вирішили надати згоду від імені ТОВ „Консул Про" виступити майновим поручителем при отриманні кредиту від банку „Надра" ОСОБА_4 у сумі 150000 доларів США та дозволили директору ОСОБА_4 надати право підпису за договором поруки від імені уповноваженої особи ТОВ «Консул Про» іншій особі.

Відповідно до частини третьої статті 35 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 10.06.2013 р. зустрічний позов ТОВ „Консул Про" до ВАТ КБ „Надра", ОСОБА_4, 3-тя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ковальчук С.П., про визнання недійсним договору поруки, довіреності та протоколу зборів засновників товариства задоволено. Визнано недійсним договір поруки, укладений між ТОВ „Консул Про" та ВАТ КБ „Надра" від 31.07.2007p.; довіреність від 31.07.2007р„ видану ОСОБА_4 на ім'я ОСОБА_5 та протокол загальних зборів учасників ТОВ „Консул Про" №12 від 23.05.2007р.

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 10.06.2013 р. встановлено наступне.

Засновниками ТОВ „Консул Про" 23.05.2007р. не ухвалювалось рішення про надання згоди від імені ТОВ „Консул Про" виступати майновим поручителем при отриманні ОСОБА_4 кредиту в сумі 150000 доларів США та дозволу директору ОСОБА_4 надати право підпису за договором поруки від імені уповноваженої особи ТОВ „Консул Про" іншій особі.

ОСОБА_4, будучи директором ТОВ «Консул Про», вищевказаною довіреністю уповноважив ОСОБА_5 на укладення договору поруки від імені ТОВ „Консул Про" у своїх власних інтересах, оскільки товариство поручилось за виконання ОСОБА_4, як фізичною особою, кредитних зобов'язань на суму 150000 доларів США. Крім того, видаючи вказану довіреність, ОСОБА_4 діяв з перевищенням своїх повноважень як директора товариства, передбачених п.17.4 Статуту, згідно з яким директор без довіреності від імені товариства має право укладати угоди на суму до 1000 грн., тоді як на підставі виданої довіреності укладено договір поруки на суму 150000 доларів США.

Отже Рішенням Апеляційного суду Київської області від 10.06.2013 р. визнані недійсними довіреність від 31.07.2007 p., видану ОСОБА_4 на ім'я ОСОБА_5 та протокол загальних зборів учасників ТОВ „Консул Про" №12 від 23.05.2007р., на підставі яких було укладено спірний договір іпотеки.

Згідно ч.1 ст.575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Статтю 1 Закону України „Про іпотеку" передбачено, що іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх .вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом

Відповідно до п. «і» ч.5 ст.41, ч.1 ст.59 Закону України „Про господарські товариства" до компетенції загальних зборів товариства з обмеженою відповідальністю належить затвердження договорів (угод), укладених на суму, що перевищує вказану в статуті товариства.

Згідно ст. 62 Закону України „Про господарські товариства" дирекція (директор) вирішує усі питання діяльності товариства, за винятком тих, що належать до виключної компетенції загальних зборів учасників

Відповідно до п.п.14,1, 17,4 Статуту ТОВ „Консул Про", затвердженого зборами учасників 18.03.1998 р., з наступними змінами і доповненнями, до виключної компетенції зборів учасників товариства належить затвердження угод на суму, що перевищують 1000 грн., директор без довіреності діє від імені товариства, в т.ч. укладає без згоди загальних зборів учасників договори та інші угоди на суму до 1000 грн.

Згідно ст. 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 238 ЦК України представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом.

Статтею 241 ЦК України передбачено, що правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки для особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що представник ТОВ „Консул Про" ОСОБА_5, яка діяла від імені товариства на підставі довіреності від 31.07.2007p., та директор товариства ОСОБА_4, який видав довіреність, не мали належним чином оформлених повноважень на укладання договору від 31.07.2007р. іпотеки нерухомого майна, оскільки відповідно до п. «і» ч.5 ст.41, ст.ст.59, 62 Закону України „Про господарські товариства", п.п.14,1, 17,4 Статуту ТОВ „Консул Про" укладання оспорюваного договору - договору іпотеки нерухомого майна на суму 2 519 378 грн. - належить до виключної компетенції зборів учасників товариства, й для подальшого визнання такого договору дійсним необхідно було його затвердження саме зборами учасників товариства.

Отже, вищенаведене свідчить про порушення прав позивача, спірний договір іпотеки укладений представниками з перевищенням своїх повноважень. Матеріали справи не містять доказів волевиявлення ТОВ „Консул Про" на укладання спірного договору іпотеки в момент його укладання.

Заперечуючи проти позову, відповідач просив суд застосувати позовну давність.

Згідно зі ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до статті 257 Цивільного кодексу України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до ч. 5 ст. 261 Цивільного кодексу України, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Пунктом 2.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 29.05.2013 року «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» визначено, що за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

З огляду на те, що суд дійшов висновку про порушення прав та охоронюваних законом інтересів позивача, за захистом яких той звернувся до суду, та, зважаючи на заявлення відповідачем про застосування позовної давності, у суду є підстави застосувати позовну давність.

Відповідно до частини 1 статті 264 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

Згідно з ч. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Спірний договір іпотеки було укладено 31.07.2007р.

Факт недійсності протоколу № 12 від 23.05.2007р. та довіреності від 31.07.2007р. встановлено рішенням Апеляційного суду Київської області № 1007/4264/11 від 10.06.2013р., яким задоволено зустрічний позов ТОВ „Консул Про".

Суд відхиляє твердження позивача, що про вказане рішення йому стало відомо в листопаді 2013 року, оскільки матеріали справи не містять доказів прийняття рішення Апеляційним судом Київської області у справі № 1007/4264/11 від 10.06.2013р. за відсутності представників ТОВ „Консул Про".

Також, суд враховує, що ТОВ „Консул Про" звернулось із зустрічним позовом у справі № 1007/2-4264/2011, яка розглядалась Броварським міськрайонним судом Київської області, ще у січні 2012 року ТОВ „Консул Про" саме з підстав перевищення своїх повноважень, без подальшого затвердження зборами учасників товариства ОСОБА_4, який видав довіреність на підставі сфальшованого протоколу зборів засновників учасників, що свідчить про обізнаність позивача про порушення його прав та існування обставин, які стали підставою для звернення з позовом у справі № 910/19061/16.

Також, суд критично ставиться до твердження позивача, викладеного у позовній заяві (стор. 4 абз. 7) про те, що існує договір іпотеки від 31.07.2007 р. нерухомого майна, яке належить позивачу, останній дізнався з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна 28.01.2016р., у зв'язку з підготовкою продажу нерухомого майна позивача на вимогу засновників, оскільки в межах справи Господарського суду міста Києва № 5011-35/941-2012 вже вирішувався спір, предметом розгляду якого було визнання недійсним договору іпотеки від 31.07.2007р. за реєстраційним номером 3146 та довіреності від 31.07.2007р. за № 3145.

В обґрунтування позовних вимог у справі № 5011-35/941-2012 позивач посилався на те, що довіреність ОСОБА_5 на підписання спірного договору іпотеки була видана директором товариства з перевищенням наданих йому повноважень без схвалення в подальшому товариством укладення договору іпотеки, а протокол №12 від 23.05.2007 зборів засновників ТОВ "Консул Про", яким оформлено рішення учасників товариства про надання майнової поруки при отриманні ОСОБА_4 кредиту та надання права підпису договору іншій особі, є підробленим, скільки учасник товариства ОСОБА_6 не підписував вказаний протокол.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 04.04.2012р. було відмовлено в задоволенні позовних вимог ТОВ "Консул Про". Постановою Київського апеляційного господарського суду від 18.06.2012р. вказане рішення залишено без змін. Зазначені судові акти містяться в Єдиному державному реєстрі судових рішень.

Таким чином, починаючи з січня 2012 року позивач був обізнаний про порушення його прав спірним правочином та мав можливість з дати винесення рішення Апеляційним судом Київської області № 1007/4264/11 від 10.06.2013р. вжити заходів для відновлення порушеного права.

З огляду на вказані вище норми цивільного законодавства та встановлені обставини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню в межах строків позовної давності, з урахуванням дати подачі позову 19.10.2016 року (про що свідчить вхідний реєстраційний штамп Господарського суду міста Києва) та заяви відповідача про застосування строків позовної давності.

Відповідно до частини першої статті 33 ГПК України кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог чи заперечень.

Згідно з статтею 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

З урахуванням зазначеного, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

Керуючись, ст.ст. 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва,

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його прийняття, оформленого відповідно до вимог ст. 84 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено: 31.01.2017р.

Суддя А.І. Привалов