КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" січня 2017 р. Справа№ 911/2109/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Андрієнка В.В.

суддів: Шапрана В.В.

Буравльова С.І.

за участю секретаря: Добрицької В.С.

за участю представників:

прокуратури: Івашин О.Є., посвідчення № 031867 від 02.02.2015,

позивача 1: не з'явився,

позивача 2: не з'явився,

відповідача: Мілімко А.А., довіреність 25-01/05 від 25.01.2017,

третьої особи: не з'явився.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державного підприємства спиртової та лікеро-горілчаної промисловості "Укрспирт"

на рішення Господарського суду Київської області від 26.10.2016

у справі №911/2109/16 (головуючий суддя Христенко О.О., судді Подоляк Ю.В., Антонова В.М.)

за позовом Заступника прокурора Львівської області в інтересах держави в особі

1. Державної екологічної інспекції у Львівській області

2. Тартаківської сільської ради

до Державного підприємства спиртової та лікеро-горілчаної промисловості "Укрспирт"

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Міністерство аграрної політики та продовольства України

про стягнення 33 040 457,70 грн

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Київської області від 26.10.2016 у справі №911/2109/16 позовні вимоги задоволено повністю. Стягнуто з Державного підприємства спиртової та лікеро-горілчаної промисловості "Укрспирт" (07400, Київська область, м. Бровари, вул. Гагаріна, 16, ) в дохід зведеного бюджету на розподільчий рахунок Тартаківської сільської ради № 0575, відкритий в УДКСУ в Сокальському районі за кодом класифікації доходів бюджету 24062100, МФО 825014, код ЄДРПОУ 040 457 (тридцять три мільйони сорок тисяч чотириста п'ятдесят сім) грн 70 коп. збитків. Стягнуто з Державного підприємства спиртової та лікеро-горілчаної промисловості "Укрспирт" (07400, Київська область, м. Бровари, вул. Гагаріна, 16, ) в дохід Державного бюджету України 206 700 (двісті шість тисяч сімсот) грн 00 коп. судового збору.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Державне підприємство спиртової та лікеро-горілчаної промисловості "Укрспирт" подало апеляційну, в якій просило суд скасувати рішення Господарського суду Київської області від 26.10.2016 у справі №911/2109/16, прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову повністю. Також скаржником було подано клопотання на поновлення строку на апеляційне оскарження.

Зокрема скаржник зазначив, що положеннями ст. 63 ГПК України визначено, що суддя повертає позовну заяву і додані до неї документи без розгляду, якщо не подано доказів сплати судового збору у встановлених порядку та розмірі. Проте, Господарським судом Київської області крім того, що не виконано прямої вказівки процесуального закону, винесено ухвалу, в якій без жодних мотивів відстрочено строк сплати судового збору за подання позову до прийняття судового рішення у справі. Вказана обставина є суттєвим порушенням норм ГПК України.

Також, скаржник вказував на те, що матеріали справи не містять ані доказів сплати судового збору ані посвідчення повноважень ОСОБА_10, що ідентифікує дану особу як прокурора.

Скаржник вказував, що необхідно застосовувати норми Податкового кодексу України. А саме, відповідно до статті 327 Податкового кодексу України (в редакції від 01.04.2013, тобто станом на день встановлення правопорушення (акти від 03.07.2013 № 1186/04-1067 та № 1188/04/1072) за відсутності у водокористувача дозволу на спеціальне водокористування із встановленими в ньому лімітами використання води збір справляється за весь обсяг використаної води, що підлягає оплаті як за понадлімітне використання збір обчислюється і повинен був нарахованим та сплаченим у п'ятикратному розмірі виходячи з фактичних обсягів використаної води понад встановлений ліміт використання води, ставок збору та коефіцієнтів.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01.12.2016 для розгляду справи №911/2109/16 за апеляційною скаргою Державного підприємства спиртової та лікеро-горілчаної промисловості "Укрспирт" було сформовано колегію суддів під головуванням судді Андрієнка В.В., суддів Шапран В.В., Буравльов С.І.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 02.12.2016 апеляційну скаргу Державного підприємства спиртової та лікеро-горілчаної промисловості "Укрспирт" було прийнято до провадження та призначено до розгляду на 22.12.2016. Також, було відновлено строк для подання апеляційної скарги.

19.12.2016 до відділу забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів (канцелярія) КАГС від позивача 2 надійшов лист, в якому останній просив суд проводити слухання у справі №911/2109/16 без участі представника сільської ради.

22.12.2016 до відділу забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів (канцелярія) КАГС від представника відповідача надійшли письмові пояснення до апеляційної скарги на рішення Господарського суду Київської області від 26.10.2016 у справі №911/2109/16.

В судове засідання, яке відбулось 22.12.2016 не з'явились представники позивачів 1,2 та третьої особи.

Пунктом 3.9. постанови пленуму ВГСУ від 26.12.2011 №18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» (із змінами та доповненнями від 14 липня 2016 року N 7), розпочинаючи судовий розгляд, суддя має встановити, чи повідомлені про час і місце цього розгляду особи, які беруть участь у справі, але не з'явилися у засідання. Частиною 2 п. 3.9.3. зазначеної постанови визначено, що ж до представника відповідача, то у разі нез'явлення його представника за викликом господарського суду останній має право відкласти розгляд справи (стаття 77 ГПК), вжити заходів, передбачених пунктом 5 статті 83 ГПК або статтею 90 ГПК.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ГПК України, господарський суд відкладає в межах строків, встановлених статтею 69 цього Кодексу, розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні. Такими обставинами, зокрема, є нез'явлення в засідання представників сторін, інших учасників судового процесу.

Отже, враховуючи вищенаведене, розгляд справи було відкладено на 26.01.2017.

26.12.2016 до відділу забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів (канцелярія) КАГС від прокуратури надійшов письмовий відзив на апеляційну скаргу, в якому заступник прокурора Львівської області просив суд рішення Господарського суду Київської області від 26.10.2016 у справі №911/2109/16.

16.01.2017 до відділу забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів (канцелярія) КАГС від позивача 2 надійшов лист, в якому останній просив суд проводити слухання у справі №911/2109/16 без участі представника сільської ради.

25.01.2017 до відділу забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів (канцелярія) КАГС від скаржника надійшли письмові пояснення до апеляційної скарги, в яких останній просив суд апеляційну скаргу задовольнити, скасувати оскаржуване рішення суду, та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

В судове засідання, яке відбулось 26.01.2017 з'явились представники прокуратури та відповідача, які надали суду усні пояснення стосовно доводів наведених в апеляційній скарзі.

Приписами ст. 99 ГПК України визначено, що в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі. Апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 101 ГПК України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Частиною 2 статті 101 ГПК України передбачено, що апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги та перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Відповідно до з п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про прокуратуру", на прокуратуру України покладено функції представництва інтересів держави в суді.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 6 Закону України "Про прокуратуру", органи прокуратури України вживають заходів до усунення порушень закону, від кого б вони не виходили, поновлення порушених прав і притягнення у встановленому законом порядку до відповідальності осіб, які допустили ці порушення.

Пунктом 6 ч. 1 ст. 20 Закону України "Про прокуратуру", визначено що при здійсненні прокурорського нагляду за додержанням і застосуванням законів прокурор має право звертатись до суду з заявами про захист прав і законних інтересів громадян, держави, а також підприємств та інших юридичних осіб.

Статтею 121 Конституції України на органи прокуратури України покладено функції представництва інтересів громадян та держави в судах.

Відповідно до ст. 36-1 Закону України "Про прокуратуру", представництво прокуратурою інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні прокурорами від імені держави процесуальних та інших дій, спрямованих на захист у суді інтересів громадянина або держави у випадках, передбачених законом. Підставою представництва у суді інтересів громадянина є його неспроможність через фізичний чи матеріальний стан, похилий вік або з інших поважних причин самостійно захистити свої порушені чи оспорювані права або реалізувати процесуальні повноваження, а інтересів держави - наявність порушень або загрози порушень економічних, політичних та інших державних інтересів внаслідок протиправних дій (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб, що вчиняються у відносинах між ними або з державою. Прокурор самостійно визначає підстави для представництва у судах, форму його здійснення і може здійснювати представництво в будь-якій стадії судочинства в порядку, передбаченому процесуальним законом.

На підставі зазначених положень заступник прокурора Львівської області звернувся до суду в інтересах держави з позовом про стягнення заборгованості.

В обґрунтування своїх вимог прокурор посилається на здійснення відповідачем в період часу з 08.08.2011 по 11.06.2013, в порушення вимог статтей 16, 19, 21, 23 Кодексу України про надра за відсутності спеціального дозволу на користування надрами забір прісних підземних вод на виробничі потреби в кількості 494 800 куб.м. та 187 000 куб.м., та в період часу з 19.06.2013 по 30.06.2013, в порушення статей 44, 48, 49 Водного кодексу України, без чинного дозволу на спеціальне водокористування, самовільно здійснив забір 11 890 куб.м. підземних прісних вод, чим заподіяв державі збитків на суму 33 040 457,70 грн, у зв'язку з чим він звернувся з даним позовом до суду.

Відповідно до ст.224 Господарського кодексу України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено.

За приписами ст.111 Водного кодексу України підприємства, установи, організації і громадяни України, а також іноземці та особи без громадянства, іноземні юридичні особи зобов'язані відшкодувати збитки, завдані ними внаслідок порушень водного законодавства, в розмірах і порядку, встановлених законодавством України.

Таким чином, з урахуванням вимог вказаних статей, відшкодування збитків є видом господарських санкцій, під якими розуміються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування котрих для нього настають несприятливі економічні наслідки.

Для застосування такої міри відповідальності як стягнення збитків необхідною є наявність всіх елементів складу цивільного правопорушення: протиправна поведінка, збитки, причинний зв'язок між протиправною поведінкою боржника і збитками, вина боржника. Відсутність хоча б одного з перелічених елементів, які утворюють склад цивільного правопорушення, звільняє боржника від відповідальності за невиконання або неналежне виконання ним взятих на себе зобов'язань. Вказану позицію наведено в Оглядовому листі №01-06/20/2014 від 14.01.2014. Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування господарськими судами законодавства у справах, в яких заявлено вимоги про відшкодування збитків". При цьому, необхідно виходити з презумпції вини правопорушника, тобто позивач не повинен доводити наявність вини відповідача, навпаки, відповідач повинен довести, що збитки завдано не з його вини.

За змістом п.1 Положення про Державну екологічну інспекцію України, яке затверджено Указом №454/2011 від 13.04.2011р. Президента України, Держекоінспекція України входить до системи органів виконавчої влади та утворюється для забезпечення реалізації державної політики із здійснення державного нагляду (контролю) у сфері охорони навколишнього природного середовища, раціонального використання, відтворення і охорони природних ресурсів.

У відповідності до п.4 зазначеного вище нормативно-правового акту Держекоінспекція України відповідно до покладених завдань здійснює державний нагляд (контроль) за додержанням центральними органами виконавчої влади та їх територіальними органами, місцевими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування в частині здійснення делегованих їм повноважень органів виконавчої влади, підприємствами, установами та організаціями незалежно від форми власності і господарювання вимог законодавства про охорону і раціональне використання вод та відтворення водних ресурсів щодо наявності та дотримання умов виданих дозволів, установлених нормативів гранично допустимого скидання забруднюючих речовин, лімітів забору і використання води та скидання забруднюючих речовин.

Відповідно до п.6 вказаного Положення Держекоінспекція України для виконання покладених на неї завдань має право проводити перевірки з питань, що належать до її компетенції, видавати за їх результатами обов'язкові для виконання приписи, розпорядження, перевіряти документи на право спеціального використання природних ресурсів (дозволи, ліцензії, сертифікати, висновки, рішення, ліміти, квоти, погодження, свідоцтва).

Згідно з п.1.4 Порядку організації та проведення перевірок суб'єктів господарювання щодо дотримання вимог природоохоронного законодавства, затвердженого Наказом №464 від 10.09.2008 Міністерства охорони навколишнього природного середовища України, під актом перевірки слід розуміти документ, який фіксує факт проведення планових, позапланових перевірок суб'єктів господарювання і є носієм доказової інформації про виявлені порушення вимог законодавства у сфері охорони навколишнього природного середовища та його дотримання.

Пунктом 4.13 зазначеного Порядку визначено, що за результатами проведеної планової або позапланової перевірки, в тому числі спільно з іншими органами державного нагляду (контролю), державним інспектором складається уніфікований акт перевірки дотримання вимог природоохоронного законодавства, що містить перелік питань для здійснення планових заходів державного нагляду (контролю), залежно від ресурсу, що перевірявся.

У відповідності до п.4.19 вказаного нормативно-правого акта в останній день перевірки два примірники акта перевірки підписуються державними інспекторами, які проводили перевірку, і всіма членами комісії (якщо перевірка проводилася комісією), керівником або уповноваженою особою суб'єкта господарювання. Якщо суб'єкт господарювання не погоджується з актом, він підписує акт із зауваженнями. Зауваження суб'єкта господарювання щодо здійснення державного нагляду (контролю) є невід'ємною частиною акта перевірки. У разі відмови суб'єкта господарювання підписати акт, про це зазначається в акті перевірки.

Як встановлено судом, Державною екологічною інспекцією у Львівській області на підставі наказу № 366-і/п від 07.06.2013 та направлення на перевірку № 1188 від 07.06.2013 в період з 11.06.2013 по 03.07.2013 проведено перевірку Борокського місця провадження діяльності Державного підприємства спиртової та лікеро-горілчаної промисловості "Укрспирт" на відповідність дотримання вимог природоохоронного законодавства в галузі охорони атмосферного повітря, водних і земельних ресурсів щодо поводження з відходами та небезпечними речовинами, за результатами якої складено акт № 1188/04/1072.

В ході перевірки встановлено, що відповідач в період з 08.08.2011 по 11.06.2013 здійснював забір підземних прісних вод, які використано на виробничі потреби підприємства, за відсутності спеціального дозволу на користування надрами всупереч вимогам ст.ст. 16, 19, 21, 23 Кодексу України про надра, та в період з 19.06.2013 по 30.06.2013 здійснював забір підземних прісних вод без чинного дозволу на спецводокористування всупереч вимогам ст.ст. 44, 48, 49 Водного кодексу України.

Отже, за результатами перевірки позивачем 1 видано припис № 1188/649-04 від 10.07.2013 щодо дотримання відповідачем вимог природоохоронного законодавства.

Відповідно по факту перевірки Державною екологічною інспекцією у Львівській області було проведено розрахунок розміру відшкодування збитків, обумовлених відсутністю спеціального дозволу на користування надрами (підземні води) та відсутністю чинного дозволу на спецводокористування ДП спиртової та лікеро-горілчаної промисловості "Укрспирт" Борокське місце провадження діяльності (МПД), із свердловин, які знаходяться в межах Тартаківської сільської ради, на загальну суму 33 040 457,70 грн.

Як було встановлено судом першої інстанції, Державне підприємство спиртової та лікеро-горілчаної промисловості "Украспирт" не погодилось з результатами проведеної перевірки та звернулось до Львівського окружного адміністративного суду з позовом до Державної екологічної інспекції у Львівській області про визнання протиправними дії службових осіб Державної екологічної служби Львівської області в частині здійснення планової перевірки дотримання вимог природоохоронного законодавства в галузі охорони атмосферного повітря, водних і земельних ресурсів щодо поводження з відходами та небезпечними хімічними речовинами Борокського місця провадження діяльності ДП "Укрспирт" та визнати неправомірним та протиправним припис виданий Державною екологічною інспекцією у Львівській області на ім`я директора Борокського місця провадження діяльності ДП "Укрспирт" № 1188/649-04 від 10.07.2013 щодо дотримання вимог природоохоронного законодавства.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 19.11.2013 у справі № 813/6464/13-а відмовлено повністю Державному підприємству спиртової та лікеро-горілчаної промисловості "Укрспирт" у задоволенні адміністративнорнго позову до Державної екологічної інспекції у Львівській області про визнання протиправними дій.

Ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 25.02.2015 апеляційну скаргу Державного підприємства спиртової та лікеро-горілчаної промисловості "Укрспирт" залишено без задоволення, постанову Львівського окружного адміністративного суду від 19.11.2013 в адміністративній справі за позовом Державного підприємства спиртової та лікеро-горілчаної промисловості "Укрспирт" до Державної екологічної інспекції у Львівській області про визнання протиправними дій, визнання неправомірним і протиправним припису залишено без змін.

За змістом ч.1 ст.5 Закону України "Про охорону навколишнього природного середовища" державній охороні і регулюванню використання на території України підлягають: навколишнє природне середовище як сукупність природних і природно-соціальних умов та процесів, природні ресурси, як залучені в господарський обіг, так і невикористовувані в економіці в даний період (земля, надра, води, атмосферне повітря, ліс та інша рослинність, тваринний світ), ландшафти та інші природні комплекси.

Згідно з Постановою №827 від 12.12.1994 Кабінету Міністрів України "Про затвердження переліків корисних копалин загальнодержавного та місцевого значення" води віднесено до корисних копалин загальнодержавного значення.

Статтею 44 Водного кодексу України встановлено обов'язок водокористувачів здійснювати спеціальне водокористування лише за наявності дозволу.

Відповідно до ст.48 Водного кодексу України спеціальне водокористування - це забір води з водних об'єктів із застосуванням споруд або технічних пристроїв, використання води та скидання забруднюючих речовин у водні об'єкти, включаючи забір води та скидання забруднюючих речовин із зворотними водами із застосуванням каналів. Спеціальне водокористування здійснюється юридичними і фізичними особами насамперед для задоволення питних потреб населення, а також для господарсько-побутових, лікувальних, оздоровчих, сільськогосподарських, промислових, транспортних, енергетичних, рибогосподарських та інших державних і громадських потреб.

У ст.49 Водного кодексу України зазначено, що спеціальне водокористування здійснюється на підставі дозволу. Видача дозволу на спеціальне водокористування здійснюється за клопотанням водокористувача з обгрунтуванням потреби у воді, погодженим з державними органами водного господарства, - в разі використання поверхневих вод, державними органами геології - в разі використання підземних вод та державними органами охорони здоров'я - в разі використання водних об'єктів, віднесених до категорії лікувальних. У дозволі на спеціальне водокористування встановлюються ліміт забору води, ліміт використання води та ліміт скидання забруднюючих речовин. У разі настання маловоддя ці ліміти можуть бути зменшені спеціально уповноваженими державними органами без коригування дозволу на спеціальне водокористування. Спеціальне водокористування є платним.

Як свідчать матеріали справи, за результатами проведеної посадовими особами Державної екологічної інспекції у Львівській області перевірки дотримання вимог Державним підприємством спиртової та лікеро-горілчаної промисловості "Укрспирт" Борокське місце провадження діяльності (МПД) природоохоронного законодавства в галузі охорони атмосферного повітря, водних і земельних ресурсів щодо поводження з відходами та небезпечними речовинами, крім іншого, встановлено, що відповідач в період з 08.08.2011 по 11.06.2013 здійснював забір підземних прісних вод, які використано на виробничі потреби підприємства, за відсутності спеціального дозволу на користування надрами та в період з 19.06.2013 по 30.06.2013 здійснював забір підземних прісних вод без чинного дозволу на спецводокористування, про що складено акт № 1188/04/1072.

Відповідно до акту № 1188/04/1072 при здійсненні вищезазначеної перевірки були присутні директор Борокського МПД Пелех Володимир Ярославович, заступник керівника Борокського МПД Семененко Олексій Федорович та інженер Борокського МПД Чоп Андрій Євгенович, які від підписання та отримання акту відмовилися, про що внесено відповідний запис та складено акт про відмову від підписання акту перевірки від 03.07.2013. Будь-які пояснення, зауваження або заперечення щодо проведеного заходу та складеного акту № 1188/04/1072 посадовими особами відповідача до вказаного акту не вносилися.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що Державною екологічною інспекцією у Львівській області супровідний листом вих. № 04-4373 від 04.07.2013 було направлено на адресу відповідача акт № 1188/04/1072 перевірки дотримання вимог природоохоронного законодавства в галузі охорони атмосферного повітря, водних і земельних ресурсів щодо поводження з відходами та небезпечними речовинами Борокським МПД від 11.06.2013-03.07.2013, а також акт про відмову від підписання акту перевірки від 03.07.2013.

Статтями 68, 69 Закону встановлено, що порушення законодавства України про охорону навколишнього природного середовища тягне за собою встановлену цим Законом та іншим законодавством України дисциплінарну, адміністративну, цивільну і кримінальну відповідальність. Шкода, заподіяна внаслідок порушення законодавства про охорону навколишнього природного середовища, підлягає компенсації в повному обсязі.

Частиною 1 статті 149, статтею 151 ГК України також передбачено, що суб'єкти господарювання використовують у господарській діяльності природні ресурси в порядку спеціального або загального природокористування відповідно до цього Кодексу та інших законів. Суб'єктам господарювання для здійснення господарської діяльності надаються в користування на підставі спеціальних дозволів (рішень) уповноважених державою органів земля та інші природні ресурси (в тому числі за плату або на інших умовах). Порядок надання у користування природних ресурсів громадянам і юридичним особам для здійснення господарської діяльності встановлюється земельним, водним, лісовим та іншим спеціальним законодавством.

Відповідно до Водного кодексу України (далі - ВК України) підземні води належать до державного водного фонду України, а згідно з Кодексом України про надра вони є частиною надр (є корисними копалинами загальнодержавного значення відповідно до Переліку корисних копалин загальнодержавного значення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 грудня 1994 року № 827).

Стаття 2 ВК України містить посилання на гірничі відносини, які виникають під час користування водними об'єктами та регулюються відповідним законодавством України.

Тобто прісні підземні води - це природний ресурс із подвійним правовим режимом, а тому, використовуючи підземні води, слід керуватися і водним законодавством, і законодавством про надра.

Відповідно до положень статей 46, 48 ВК України водокористування може бути загальним або спеціальним. Спеціальне водокористування - це забір води з водних об'єктів із застосуванням споруд або технічних пристроїв, використання води та скидання забруднюючих речовин у водні об'єкти, включаючи забір води та скидання забруднюючих речовин із зворотними водами із застосуванням каналів. Спеціальне водокористування здійснюється фізичними та юридичними особами для задоволення питних потреб населення, а також для господарсько-побутових, лікувальних, оздоровчих, сільськогосподарських, промислових, транспортних, енергетичних, рибогосподарських та інших державних і громадських потреб.

Спеціальне водокористування здійснюється на підставі дозволу (пункт 9 частини 1 статті 44, статті 49 ВК України).

Статтями 16, 19, 21 Кодексу України про надра передбачено, що користування надрами, у тому числі видобування підземних прісних вод, здійснюється на підставі спеціального дозволу на користування надрами.

Отже, чинним законодавством передбачено обов'язок отримання господарюючими суб'єктами як дозволу на спеціальне водокористування, так і спеціального дозволу на користування ділянкою надр. При цьому спеціальний дозвіл на користування надрами дає право на видобування підземних вод, а дозвіл на спеціальне водокористування - право на їх використання.

Разом із тим Кодекс України про надра передбачає випадки, за яких господарюючі суб'єкти мають право видобувати підземні води без спеціального дозволу (стаття 21 Кодексу України про надра).

Статтею 23 Кодексу України про надра закріплено право землевласників і землекористувачів у межах наданих їм земельних ділянок без спеціальних дозволів видобувати, зокрема, підземні води для власних господарсько-побутових потреб, нецентралізованого та централізованого (крім виробництва фасованої питної води) господарсько-питного водопостачання, за умови, що продуктивність водозаборів підземних вод не перевищує 300 кубічних метрів на добу.

Таким чином, видобувати підземні води без спеціальних дозволів в обсязі, що не перевищує 300 кубічних метрів на добу, суб'єкти господарювання мають право лише для власних господарсько-побутових потреб. У свою чергу, видобуток підземних вод для здійснення господарської діяльності вимагає отримання спеціального дозволу уповноваженого державою органу.

Однією з обов'язкових умов для звільнення суб'єкта господарювання від необхідності отримання дозволу на користування надрами є видобування води з метою її використання для власних господарсько-побутових потреб.

Водночас чинне законодавство не містить норм, які б тлумачили поняття "господарсько-побутові потреби".

Проте із системного аналізу приписів глави 11 (спеціальне водокористування для задоволення питних і господарсько-побутових потреб населення), глави 13 (особливості спеціального водокористування та користування водними об'єктами для потреб галузей економіки) ВК України та приписів глави 2 (надання надр у користування), глави 4 (плата за користування надрами) Кодексу України про надра вбачається, що законодавець відносить господарсько-побутові потреби до потреб населення, натомість, виробничі потреби підприємства охоплюються поняттями "водокористування для потреб галузей економіки" та "промислові потреби".

З наявних у матеріалах справи звітів про використання води за 2 картали 2012 року, 3 квартал 2011 року, за 2011 рік, 1 квартал 2012 року, 2 квартал 2012 року, 3 квартал 2012 року, за 2012 рік та 1 квартал 2013 року за формою N 2-ТП, які були прийняті та зареєстровані Львівським облводресурсів відділу водних ресурсів, та довідки відповідача вих. № 190 від 13.06.2013 вбачається, що вода використовувалась відповідачем в основному для виробничих потреб, що виключає можливість використання підземних вод без отримання відповідного дозволу.

За таких обставин, відповідно до вимог чинного законодавства обов'язковою умовою видобутку та використання підземних прісних вод для виробничих потреб є наявність у особи дозволу на користування надрами, а його відсутність може свідчити про самовільний забір підземних прісних вод.

Факт забору відповідачем прісних підземних вод без спеціального дозволу на користування надрами у період з 08.08.2011 по 17.11.2012 в кількості 494 800 куб.м. та у період з 18.11.2012 по 11.06.2013 в кількості 187 00 куб.м. встановлений матеріалами перевірки, проведеної Державною екологічною інспекцією у Львівській області у період з 11.06.2013 по 03.07.2013.

Відповідач здійснював спеціальне водокористування на підставі дозволу № Укр.-219-10/Льв, ГДС від 18.10.2010, виданого Державним управлінням охорони навколишнього природного середовища в Львівській області з строком дії до 18.06.2013 та із зазначенням, що здійснення водокористування після закінчення терміну дії дозволу кваліфікується як самовільне використання водних ресурсів (ст. 110 Водного кодексу України), що спростовує посилання відповідача на те, що відсутність рішення компетентного органу про припинення права спеціального водокористування свідчить про правомірність використання ним підземних прісних вод.

Наступний дозвіл № Укр-294ДЕП-14/Льв на спеціальне водокористування виданий відповідачу (Борокське МПД) 05.08.2014.

Таким чином, з вищезазначеного, наявного у матеріалах справи журналу обліку води (водовідведення), довідки відповідача вих. № 218 від 03.07.2013 вбачається, що в період з 19.06.2013 по 30.06.2013 відповідач здійснював забір та використання підземних прісних вод для виробничих потреб без дозволу на спеціальне водокористування в кількості 11 890 куб.м.

Згідно з ст.110 Водного Кодексу України порушення водного законодавства тягне за собою дисциплінарну, адміністративну, цивільно-правову і кримінальну відповідальність згідно з законодавством України. Відповідальність за порушення водного законодавства несуть особи, винні, зокрема у недотриманні умов дозволу або порушенні правил спеціального водокористування.

Як зазначалось вище, за змістом ст.ст.44, 49 Водного кодексу України водокористувачі повинні здійснювати спеціальне водокористування лише за наявності дозволу.

Відтак, відповідач, здійснюючи забір води без дозволу на спеціальне водокористування в порушення вимог ст.ст.44, 49 Водного кодексу України діяв неправомірно, а отже на виконання вимог чинного законодавства повинен бути притягнутий до господарського-правової відповідальності за вчинене ним правопорушення, тобто має відшкодувати завдані його протиправними діями збитки.

Відповідно до Методики розрахунку розмірів відшкодування збитків, заподіяних державі внаслідок порушення законодавства про охорону та раціональне використання водних ресурсів розрахунок розміру відшкодування збитків, обумовлених самовільним використанням водних ресурсів при відсутності дозвільних документів (дозволу на спеціальне водокористування та/або спеціального дозволу на користування надрами (підземні води), здійснюється за формулою:

З сам = 100 х W х Тар,

де W - об'єм води, що використана самовільно без дозвільних документів (дозволу на спеціальне водокористування та/або спеціального дозволу на користування надрами (підземні води), м3. Фактичний об'єм води, що використана самовільно без дозвільних документів (дозволу на спеціальне водокористування та/або спеціального дозволу на користування надрами (підземні води), визначається на основі даних: первинної документації, статистичної звітності, ліміту забору та використання води, індивідуальних норм водоспоживання та водовідведення або довідки суб'єкта господарювання за підписом керівництва, завіреної печаткою.

Тар - розмір, аналогічній ставці рентної плати за спеціальне використання води, встановленої ст.255 Податкового кодексу України, на дату виявлення порушення.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що розрахунок розміру відшкодування збитків, заподіяних державі внаслідок порушення законодавства про охорону та раціональне використання водних ресурсів, у відповідності до зазначеної Методики може здійснюватись на підставі первинних документів або довідки суб'єкта господарювання, який здійснює забір води.

Відповідно до п. 9.2 вказаної Методики фактичний об'єм води, що використана самовільно без дозвільних документів (дозволу на спеціальне водокористування та/або спеціального дозволу на користування надрами (підземні води)), визначається на основі даних: первинної документації, статистичної звітності, ліміту забору та використання води, індивідуальних норм водоспоживання та водовідведення або довідки суб'єкта господарювання за підписом керівництва, завіреної печаткою.

Як вбачається із матеріалів справи, Державною екологічною інспекцією у Львівській області було проведено розрахунок розміру відшкодування збитків, обумовлених самовільним використанням відповідачем водних ресурсів при відсутності дозвільних документів (дозволу на спеціальне водокористування та спеціального дозволу на користування надрами (підземні води)) відповідно до вищезазначеної методики № 389 від 20.07.2009 із використанням об'єму води, що використана самовільно без дозвільних документів на користування надрами - 494 800 куб.м. та 187 000 куб.м., який визначений на основі довідки Державного підприємства спиртової та лікеро-горілчаної промисловості "Укрспирт" Борокського місця провадження діяльності № 190 від 13.06.2013, яка підписана керівником суб'єкта господарювання та засвідчена печаткою, та води, що використана самовільно без чинного спеціального дозволу на водокористування - 11 890 куб.м., який визначений на основі довідки Державного підприємства спиртової та лікеро-горілчаної промисловості "Укрспирт" Борокського місця провадження діяльності № 218 від 03.07.2013, яка підписана керівником суб'єкта господарювання та засвідчена печаткою, також розміру, аналогічного ставці збору за спеціальне використання води, встановленої ст. 325 Податкового кодексу України на дату виявлення порушення - 0, 4763 грн/м3.

Загальне положення про цивільно-правову відповідальність за завдання позадоговірної шкоди втілено у статті 1166 Цивільного кодексу України, відповідно до якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Підставою деліктної відповідальності є протиправне шкідливе винне діяння особи, яка завдала шкоду. Для відшкодування завданої шкоди необхідно довести такі факти як неправомірність поведінки особи; вина завдавача шкоди; наявність шкоди; причинний зв'язок між протиправною поведінкою та заподіяною шкодою.

Наявність всіх зазначених умов є обов'язковим для прийняття судом рішення про відшкодування шкоди. Відсутність хоча б одного з цих елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду.

В деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов'язок довести наявність шкоди, протиправність (незаконність) поведінки заподіювача шкоди та причинний зв'язок такої поведінки із заподіяною шкодою. В свою чергу, відповідач повинен довести, що в його діях (діях його працівників) відсутня вина у заподіянні шкоди.

Шкода, заподіяна внаслідок порушення природоохоронного законодавства, повинна відшкодовуватись у розмірах, які визначаються на підставі затверджених у встановленому порядку такс і методик обрахування розмірів шкоди, що діють на час здійснення порушення або, у разі неможливості встановлення часу здійснення порушення, - на час його виявлення. Відсутність таких такс або методик не може бути підставою для відмови у відшкодуванні шкоди.

Згідно здійсненого Державною екологічною інспекцією у Львівській області розрахунку розмір відшкодування збитків становить 33 040 457,70 грн, який відповідає вимогам законодавства та обставинам справи.

Щодо посилання відповідача в апеляційній скарзі на те, що наказ Міністерства охорони навколишнього середовища України № 389 від 20.07.2009 "Про затвердження Методики розрахунку розмірів відшкодування збитків, заподіяних державі внаслідок порушення законодавства про охорону та раціональне використання водних ресурсів", який зареєстрований в Міністерстві юстиції Укроаїни 14.08.2009 за № 767/16783, є таким, що суперечить Конституції України, прийнятий з перевищенням владних повноважень, що в свою чергу свідчить про незаконність та необґрунтованість розрахунку завданих державі збитків, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції і зазначає, що до компетенції господарського суду не відносяться питання щодо конституційності чи неконституційності наказів Міністерства охорони навколишнього середовища України та встановлення правомірності їх прийняття, а тому господарський суд їх не розглядає.

Також, відповідач у апеляційній скарзі зазначив, що на момент спірних правовідносин діяв Податковий кодекс України, статтею 327 (в редакції чинній на момент спірних правовідносин) якого встановленого особливості обчислення збору при встановленні лімітів використання води. Так, у разі перевищення водокористувачами встановленого ліміту використання води збір обчислюється і сплачується у п`ятикратному розмірі виходячи з фактичних обсягів використаної води понад встановлений ліміт використання води, ставок збору та коефіцієнтів (п. 327.1 ст. 327 Податкового кодексу України). За відсутності у водокористувача дозволу на спеціальне водокористування із встановленими в ньому лімітами використання води збір справляється за весь обсяг використаної води, що підлягає оплаті як за понадлімітне використання (п. 327.3 ст. 327 Податкового кодексу України).

Пунктом 9.1.12 ст. 9 Податкового кодексу України встановлено, що до загальнодержавних податків та зборів відноситься збір за спеціальне використання води.

Відповідно до ст. 30 Водного кодексу України збори за спеціальне водокористування справляються з метою стимулювання раціонального використання і охорони вод та відтворення водних ресурсів і включають рентну плату за спеціальне використання води та екологічний податок за скиди забруднюючих речовин у водні об'єкти, які встановлюються Податковим кодексом України.

Згідно ч. 2 ст. 111 Водного кодексу України відшкодування збитків, завданих внаслідок порушень водного законодавства, не звільняє винних від збору за спеціальне водокористування, а також від необхідності здійснення заходів щодо ліквідації шкідливих наслідків.

Як зазначено в статті 327 Податкового кодексу України встановлено збір, як загальнодержавний податок у підвищеному розмірі, а нормами Водного кодексу України та Закону України "Про охорону навколишнього природного середовища" встановлена відповідальність за порушення законодавства про охорону та раціональне використання водних ресурсів, а саме відшкодування збитків, заподіяних державі, розмір яких встановлюється відповідно до Методики розрахунку розмірів відшкодування збитків, заподіяних державі внаслідок порушення законодавства про охорону та раціональне використання водних ресурсів (в редакції чинній на момент спірних правовідносин).

Враховуючи вищенаведене та враховуючи встановлений факт забору та використання відповідачем в період з 08.08.2011 по 11.06.2013 підземних прісних вод без спеціального дозволу на користування надрами та в період з 19.06.2013 по 30.06.2013 без чинного дозволу на спеціальне водокористування та обґрунтованість здійсненого розрахунку розміру збитків, заподіяних відповідачем внаслідок самовільного видобування підземних вод, колегія суддів дійшла висновку, що позовні вимоги є доведеними, підтверджені належними доказами і підлягають задоволенню.

Також, в своїй апеляційній скарзі відповідач вказував, що Господарським судом Київської області крім того, що не виконано прямої вказівки процесуального закону, винесено ухвалу, в якій без жодних мотивів відстрочено строк сплати судового збору за подання позову до прийняття судового рішення у справі. Вказана обставина є суттєвим порушенням норм ГПК України.

Однак, колегія суддів не може погодитись із вказаним твердженням скаржника виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 29 ГПК України, прокурор бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, порушену за позовом інших осіб, на будь-якій стадії її розгляду для представництва інтересів громадянина або держави.

Як вбачається з матеріалів позовної заяви, прокурор просив відстрочити сплату судового збору, зазначивши при цьому, що станом на момент подання позовної заяви платіж щодо перерахування прокуратурою області вказаної суми коштів органами Державної казначейської служби України не проведено.

Згідно ст. 8 Закону України "Про судовий збір", враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі.

Необхідно зазначити, що єдиною підставою для вчинення господарським судом дій, зазначених у статті 8 Закону, є врахування ним майнового стану сторін; клопотання про відстрочення (розстрочення) сплати судового збору, зменшення його розміру або звільнення від його сплати може бути викладене в заяві чи скарзі, які подаються до господарського суду, або окремим документом; особа, яка заявляє відповідне клопотання, повинна навести доводи і подати докази на підтвердження того, що її майновий стан перешкоджав (перешкоджає) сплаті нею судового збору у встановлених порядку і розмірі (п. 3.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.2013 № 7 "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України").

Клопотання про відстрочення сплати судового збору обґрунтоване тим, що Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо сплати судового збору" ст. 5 Закону України "Про судовий збір" викладено в новій редакції, відповідно до якої органи прокуратури не мають пільг на сплату судового збору при здійсненні представницьких повноважень.

Відповідно до ст. 55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі (ст. 124 Конституції України).

Згідно приписів ст. 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Частиною 3 ст. 3 вказаного Закону встановлено, що судова система забезпечує доступність правосуддя для кожної особи в порядку, встановленому Конституцією та законами України.

Кожному гарантується захист його прав, свобод та законних інтересів незалежним і безстороннім судом, утвореним відповідно до закону. Для забезпечення справедливого та неупередженого розгляду справ у розумні строки, встановлені законом, в Україні діють суди першої, апеляційної, касаційної інстанцій і Верховний Суд України. Кожен має право на участь у розгляді своєї справи у визначеному процесуальним законом порядку в суді будь-якої інстанції. Іноземці, особи без громадянства та іноземні юридичні особи мають право на судовий захист в Україні нарівні з громадянами і юридичними особами України.

Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до підсудності якого вона віднесена процесуальним законом (ст.ст. 7, 8 Закону).

Конституційне право на судовий захист передбачає як невід'ємну частину такого захисту можливість поновлення порушених прав і свобод громадян, правомірність вимог яких встановлена в належній судовій процедурі і формалізована в судовому рішенні, і конкретні гарантії, які дозволяли б реалізовувати його в повному об'ємі і забезпечувати ефективне поновлення в правах за допомогою правосуддя, яке відповідає вимогам справедливості, що узгоджується також зі ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основних свобод.

Таким чином, відмовивши у задоволенні клопотання про відстрочення сплати судового збору та повернувши позовну заяву на підставі 63 ГПК України, скаржник буде позбавлений права встановленого ст. 129 Конституції України.

Задоволення клопотання про відстрочення сплати судового збору надасть можливість скаржнику реалізувати його процесуальні права.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає, що перша інстанція дійшла правомірного висновку задовольнивши клопотання скаржника про відстрочення сплати судового збору до ухваленні рішення по суті.

Щодо посилань відповідача в апеляційній скарзі стосовно того, що матеріали справи не містять доказів сплати посвідчення повноважень ОСОБА_10, що ідентифікує дану особу як прокурора, що є порушення процесуального права, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ГПК України, господарський суд порушує справи за позовними заявами, зокрема, прокурорів, які звертаються до господарського суду в інтересах держави.

Частиною 3 цієї ж статті визначено, що прокурор, який звертається до господарського суду в інтересах держави, в позовній заяві самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також вказує орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до господарського суду прокурор зазначає про це в позовній заяві. Прокурор, який звертається до господарського суду в інтересах держави, повинен обґрунтувати наявність підстав для здійснення представництва інтересів держави в суді, передбачених частиною третьою статті 25 Закону України "Про прокуратуру". Невиконання прокурором вимог щодо надання господарському суду обґрунтування наявності підстав для здійснення представництва інтересів держави в господарському суді має наслідком повернення поданої ним позовної заяви в порядку, встановленому статтею 63 цього Кодексу.

Також, відповідно до п. 3.5. пункту постанови пленуму Вищого господарського суду України, від 26.12.2011 №18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» визначено, що якщо господарський суд має сумніви стосовно наявності у особи, яка підписала позовну заяву, відповідних повноважень, він у процесі підготовки справи до судового розгляду витребує у позивача докази на підтвердження таких повноважень.

Частиною 1 ст. 54 ГПК України визначено, що позовна заява подається до господарського суду в письмовій формі і підписується повноважною посадовою особою позивача або його представником, прокурором, громадянином - суб'єктом підприємницької діяльності або його представником.

Тобто, позовна заява заступника прокуратури Львівської області була подана з дотриманням процесуального права, а стосовно підпису ОСОБА_10 то у суду не виникло сумніву стосовно підпису, і крім того колегія судді зазначає, що в судових засіданнях був присутній представник прокуратури Дмитрунь Л.О., посвідчення №016989 від 21.05.2003, який підтримав позовні вимоги та просив суд задовольнити позов.

Відповідно до ч. 1 ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Беручи до уваги вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку про необґрунтованість доводів відповідача в апеляційній скарзі, які всупереч вказаним вимогам ґрунтуються лише на припущеннях скаржника.

Враховуючи наведене, рішення Господарського суду Київської області від 26.10.2016 у справі №911/2109/16 відповідає матеріалам справи, є законним та обґрунтованим, підстави, передбачені ст. 104 ГПК України для його скасування або зміни, відсутні. У зв'язку з цим апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а рішення суду слід залишити без змін.

Судові витрати за подання апеляційної скарги відповідно до ст. 49 ГПК України покладаються на скаржника.

Керуючись ст. ст. 34, 43, 49, 99, 101, 103, 105 ГПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення Господарського суду Київської області від 26.10.2016 у справі №911/2109/16 залишити без змін, а апеляційну скаргу Державного підприємства спиртової та лікеро-горілчаної промисловості "Укрспирт" - без задоволення.

2. Матеріали справи №911/2109/16 повернути до Господарського суду Київської області.

Головуючий суддя В.В. Андрієнко

Судді В.В. Шапран

С.І. Буравльов