КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" січня 2017 р. Справа№ 910/13775/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Скрипки І.М.

суддів: Тищенко А.І.

Гончарова С.А.

за участю представників сторін:

від позивача: Фрідман Д.А. - керівник, витяг з ЄДР від 24.03.2014р.

від відповідача: не з'явились

від третьої особи на стороні позивача: не з'явились

третя особа-1: не з'явилась

третя особа-2: не з'явилась

третя особа-3: не з'явилась

від третьої особи 1: ОСОБА_3 - дов. б/н від 24.01.2017р.

від третіх осіб 2,3: не з'явились

розглянувши апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Лізинг інформаційних технологій" на рішення Господарського суду міста Києва від 20.07.2016р.

у справі №910/13775/15 (суддя Пригунова А.Б., Грєхова О.А., Смирнова Ю.М.)

за позовом Приватного акціонерного товариства "Лізинг інформаційних

технологій"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Лізинг ІТ-СПВ"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Національна комісія з цінних паперів та фондового ринку

треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача:

1) ОСОБА_5

2) ОСОБА_6

3) ОСОБА_7

про визнання договору недійсним

В судовому засіданні 25.01.2017р. відповідно до ст. ст. 85, 99 Господарського процесуального кодексу України оголошено вступну та резолютивну частину постанови.

ВСТАНОВИВ:

Приватне акціонерне товариство "Лізинг інформаційних технологій" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Лізинг ІТ-СПВ" про визнання недійсним договору поруки № 1 від 30.08.2011р., укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю "Лізинг ІТ-СПВ" та Приватним акціонерним товариством "Лізинг інформаційних технологій".

Рішенням Господарського суду міста Києва від 20.07.2016р. у справі №910/13775/15 у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове про задоволення позову.

Апеляційна скарга обґрунтована порушенням судом норм матеріального та процесуального права, неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими, невідповідністю висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи.

Відповідно до автоматизованого розподілу справ між суддями апеляційну скаргу позивача 21.09.2016р. передано на розгляд судді Київського апеляційного господарського суду Скрипці І.М., сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Скрипка І.М., судді Гончаров С.А., Тищенко А.І.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 23.09.2016р. колегією суддів у визначеному складі апеляційну скаргу прийнято до провадження та призначено до розгляду.

Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції згідно ст. 69 ГПК України строк розгляду спору продовжувався, відповідно до ст. 77 ГПК України розгляд справи відкладався, останній раз на 25.01.2017р.

Представник позивача в судовому засіданні апеляційної інстанції 25.01.2017р. підтримав апеляційну скаргу з підстав, викладених у ній, просив її задовольнити, оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове про задоволення позову.

Представник третьої особи-1 в судовому засіданні апеляційної інстанції 25.01.2017р. заперечував проти доводів позивача, викладених в апеляційній скарзі, просив залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення без змін з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу.

Представники відповідача, третьої особи на стороні позивача, треті особи 1-3 та представники третіх осіб 2,3 в судове засідання апеляційної інстанції 25.01.2017р., будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, не з'явились, причини їх неявки суду не відомі. Оскільки їх явка в судове засідання обов'язковою не визнавалась, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу у їх відсутність за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до частини 1 статті 101 ГПК України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу.

Частиною 2 статті 101 ГПК України передбачено, що апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги та перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Згідно статті 99 ГПК України в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у розділі ХІІ ГПК України.

Колегія суддів, обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення учасників апеляційного провадження, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскарженого рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення підлягає залишенню без змін, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 30.08.2011р. між Закритим акціонерним товариством "Лізинг інформаційних технологій" (правонаступником якого є позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Лізинг ІТ-СПВ" укладено договір поруки № 1, за умовами якого позивач поручився перед власниками облігацій солідарно відповідати за своєчасне та повне виконання відповідачем зобов'язання у розмірі 100 000 000, 00 грн. відповідно до Проспекту емісії облігацій, а саме: ризиків непогашення основної суми боргу та/або невиплати доходу за облігаціями, у разі невиконання, часткового виконання або виконання неналежним чином відповідачем основного зобов'язання.

Відповідно до п. 4.2. договору параметри основного зобов'язання встановлюється реєстрацією Державною комісією з цінних паперів та фондового ринку випуску облігацій відповідача згідно проспекту емісії облігацій у розмірі 100 000 000, 00 грн.

Як вбачається з преамбули договору, від імені Приватного акціонерного товариства "Лізинг інформаційних технологій" його підписано ОСОБА_2 на підставі довіреності від 07.06.2011 р.

Відповідно до п. 2.1. договору позивач підтверджує, що має право укладати угоди та відповідати за своїми зобов'язаннями, ним виконано всі дії, необхідні для підписання цього договору і договір не суперечить обмеженням, що є обов'язковими для Приватного акціонерного товариства "Лізинг інформаційних технологій" та має всі дозволи, що необхідні для виконання цього договору та ці документи є чинними.

Обґрунтовуючи заявлені вимоги, позивач стверджував, що договір поруки №1 від 30.08.2011р. укладений представником на суму, що перевищує встановлене статутом Закритого акціонерного товариства "Лізинг інформаційних технологій" обмеження та за відсутності відповідного рішення загальних зборів акціонерів.

Крім того, позивач стверджував, що ОСОБА_2 не підписував оспорюваний договір № 1 від 30.08.2011р. та, на думку позивача, його підпис є підробленим.

Також позивач вказував на відсутність у ОСОБА_8 повноважень на підписання оспорюваного договору, оскільки загальними зборами учасників Товариства з обмеженою відповідальністю "Лізинг ІТ-СПВ" не було погоджено укладення від імені відповідача договору на суму, що перевищує 500 000, 00 грн.

Серед іншого позивач також відзначав, що 11.09.2012р. відповідачем збільшено відсоткову ставку викупу цінних паперів власної емісії з 19 % до 25 %, в той час як позивач не надавав згоди на та таке збільшення, а відтак - порука є припиненою.

За твердженням позивача, Національною комісією з цінних паперів та фондового ринку здійснено реєстрацію проспекту емісії відповідача та реєстрацію випуску цінних паперів Товариства з обмеженою відповідальністю "Лізинг ІТ-СПВ", не перевіривши повноваження керівників сторін на укладання таких угод.

Відмовляючи у задоволенні позову, місцевий господарський суд виходив з необґрунтованості заявлених вимог та недоведеності обставин, з якими закон пов'язує недійсність правочину.

Колегія суддів погоджується з висновками місцевого господарського суду, виходячи з наступного.

Згідно ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема є договори та інші правочини.

У відповідності до положень ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Частиною 1 ст. 173 Господарського кодексу України також передбачено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених Господарським кодексом України, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Згідно ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Договором, відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України, є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Договір, відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, є обов'язковим для виконання сторонами.

За змістом ст.ст. 6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ч.ч. 2-4 ст. 203 Цивільного кодексу України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

У відповідності до статуту Приватного акціонерного товариства "Лізинг інформаційних технологій" виконавчим органом товариства є дирекція, яка здійснює керівництво його поточною діяльністю та є підзвітною загальним зборам і організовує виконання їх рішень

Відповідно до п. 7.33. статуту Приватного акціонерного товариства "Лізинг інформаційних технологій" роботою дирекції керує генеральний директор, який має право приймати рішення про укладення правочинів (угод, договорів), що прямо або пов'язані з наданням товариством послуг з фінансового лізингу на суму, що не перевищує 20 000 000, 00 грн., про укладення правочинів (угод, договорів), що прямо не пов'язані з наданням товариством послуг з фінансового лізингу на суму, що не перевищує 30 % балансової вартості активів товариства з даними останньої річної фінансової звітності товариства.

Як зазначав позивач, в архівних документах Приватного акціонерного товариства "Лізинг інформаційних технологій" було знайдено протокол загальних зборів акціонерів Закритого акціонерного товариства "Лізинг інформаційних технологій" № 1 від 08.06.2011 р., за змістом якого загальними зборами прийнято рішення про надання поруки по всіх зобов'язаннях Товариства з обмеженою відповідальністю "Лізинг ІТ-СПВ" щодо виплати ним відсоткового доходу по облігаціях серії В та погашення облігацій в повному обсязі, а також протокол № 2 від 31.08.2011р., відповідно до якого загальними зборами акціонерів Закритого акціонерного товариства "Лізинг інформаційних технологій" прийнято рішення про відкрите розміщення іменних відсоткових забезпечених облігацій серії "В" Товариства з обмеженою відповідальністю "Лізинг ІТ-СПВ" та про затвердження проспекту емісії іменних відсоткових забезпечених облігацій серії "В".

Проте, за твердженням позивача, у протоколі № 1 від 08.06.2011р. відсутні підписи голови загальних зборів ОСОБА_2 та секретаря ОСОБА_8, а міститься лише печатка Закритого акціонерного товариства "Лізинг інформаційних технологій", в той час як у протоколі № 2 від 31.08.2011р. міститься відтиск печатки Приватного акціонерного товариства "Лізинг інформаційних технологій", підпис ОСОБА_8 та проставлений підпис, схожий на підпис ОСОБА_2

Згідно ст. 41 ГПК України для роз'яснення питань, що виникають при вирішенні господарського спору і потребують спеціальних знань, господарський суд призначає судову експертизу.

З метою повного, всебічного та об'єктивного розгляду даної справи та з огляду на необхідність спеціальних знань, ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.08.2015р. було призначено судову почеркознавчу експертизу та на вирішення експерта поставлено наступне питання: "Чи виконано підпис на третій сторінці договору поруки № 1 від 30.08.2011р., укладеного між Закритим акціонерним товариством "Лізинг інформаційних технологій" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Лізинг ІТ-СПВ", у графі "Від Поручителя" Фрідманом Дмитром Ароновичем".

Відповідно до висновку Київського науково-дослідного інституту судових експертиз від 12.01.2016р. № 18647/18648/15-32 підпис від імені ОСОБА_2 у графі "Від Поручителя" на третьому аркуші лицевої сторони договору поруки № 1 від 30.08.2011р., укладений від імені Закритого акціонерного товариства "Лізинг інформаційних технологій" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Лізинг ІТ-СПВ" виконаний рукописним способом без попередньої технічної підготовки і технічних засобів; питання щодо виконання підпису від імені ОСОБА_2 у графі "Від Поручителя" на третьому аркуші лицевої сторони договору поруки № 1 від 30.08.2011р., укладений від імені Закритого акціонерного товариства "Лізинг інформаційних технологій" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Лізинг ІТ-СПВ" ОСОБА_2 або іншою особою не вирішувалось через непридатність даного підпису для ідентифікації почеркознавчого дослідження.

При цьому, судом першої інстанції, у процесі розгляду даного спору, було зобов'язано Приватне акціонерне товариство "Лізинг інформаційних технологій" надати суду копію довіреності від 07.06.2011р., а також, документально підтверджені відомості щодо викрадення/зникнення печатки Приватного акціонерного товариства "Лізинг інформаційних технологій" станом на 30.08.2011р.; відомості щодо особи, відповідальної за збереження/використання печатки підприємства.

Відповідно до наданих Приватним акціонерним товариством "Лізинг інформаційних технологій" пояснень, надати суду копію довіреності від 07.06.2011р. у позивача немає можливості, у зв'язку з відсутністю у Приватного акціонерного товариства "Лізинг інформаційних технологій" доступу до майна та документів внаслідок протиправних дій третіх осіб.

При цьому, позивач не заперечує існування довіреності від 07.06.2011р., яка була видана на той час генеральним директором Закритого акціонерного товариства "Лізинг інформаційних технологій" ОСОБА_8 на ім'я ОСОБА_2

Крім того, позивач зазначав про відсутність відомостей щодо викрадення/зникнення на той час печатки Закритого акціонерного товариства "Лізинг інформаційних технологій" станом на 30.08.2011р. та відповідальною особою за її збереження був генеральний директор Закритого акціонерного товариства "Лізинг інформаційних технологій".

За приписами ч. 1 ст. 207 Господарського кодексу України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Тобто, в силу вищенаведених приписів чинного законодавства України, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб'єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

За загальним правилом Господарського кодексу України господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Відповідно до ст. 237 Цивільного кодексу України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Згідно ч. 1 ст. 238 Цивільного кодексу України представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє.

За змістом ст. 244 Цивільного кодексу України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю.

Як вбачається з матеріалів справи, Приватне акціонерне товариство "Лізинг інформаційних технологій" не заперечує факт існування довіреності від 07.06.2011р. на ім'я ОСОБА_2, виданої ОСОБА_8

Документально підтверджених відомостей щодо оспорення, визнання недійсною, відкликання чи скасування вищевказаної довіреності матеріали справи не містять.

Таким чином, оспорюваний договір поруки № 1 від 30.08.2011р. скріплений печатками Товариства з обмеженою відповідальністю "Лізинг ІТ-СПВ" та Закритого акціонерного товариства "Лізинг інформаційних технологій" та за твердженням позивача відомості щодо зникнення, викрадення або будь-якого іншого використання печатки Закритого акціонерного товариства "Лізинг інформаційних технологій" відсутні.

Відтак, будь-яких доказів, які б підтверджували доводи позивача стосовно того, що оспорюваний договір поруки № 1 від 30.08.2011р. підписаний на той час від імені Закритого акціонерного товариства "Лізинг інформаційних технологій" не ОСОБА_2, а іншою особою, матеріали справи не містять та, при цьому доказів, які б спростовували справжність такого підпису позивачем не надано.

Крім того, колегія суддів вважає за доцільне звернути увагу, що відповідно до ст. 241 Цивільного кодексу України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов'язки з моменту вчинення цього правочину.

Як вбачається з матеріалів справи, у проваджені Центрального районного суду міста Миколаєва перебувала справа № 490/8212/15-ц за позовом Приватного акціонерного товариства "Лізинг інформаційних технологій" до ОСОБА_6 та Товариства з обмеженою відповідальністю "Лізинг ІТ-СПВ" про визнання поруки припиненою, за рішенням від 16.12.2015р. у задоволенні позову відмовлено.

Як вбачається зі змісту рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 16.12.2015р. у справі № 490/8212/15-ц Приватне акціонерне товариство "Лізинг інформаційних технологій" в обґрунтування заявлених вимог посилалось на пропущення ОСОБА_6 п'ятиденного строку для звернення до поручителя з відповідною вимогою та збільшення відповідальності емітента без згоди поручителя, а саме - збільшення процентної ставки до 25 % за основним зобов'язанням.

Виходячи зі змісту оспорюваного договору поруки № 1 від 30.08.2011р. та рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 16.12.2015р. у справі № 490/8212/15-ц, місцевий господарський суд дійшов вірного висновку, що фактично Приватним акціонерним товариством "Лізинг інформаційних технологій" заявлялись вимоги про припинення поруки, яка виникла саме з оспорюваного договору.

Також, судом встановлено, що Оболонським районним судом міста Києва розглядалась справа № 765/8921/14-ц за позовом ОСОБА_6 до Приватного акціонерного товариства "Лізинг інформаційних технологій" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Лізинг ІТ-СПВ" про солідарне стягнення номінальної вартості облігацій та заборгованості зі сплати відсоткового доходу та рішенням від 11.02.2015р. - позов задоволено повністю.

Зі змісту вказаного рішення вбачається, що спір виник внаслідок невиконання Товариством з обмеженою відповідальністю "Лізинг ІТ-СПВ" зобов'язань щодо виплати ОСОБА_6 відсоткового доходу відповідно до проспекту емісії іменних відсоткових забезпечених облігацій Товариства з обмеженою відповідальністю "Лізинг ІТ-СПВ", поручителем якого є Приватне акціонерне товариство "Лізинг інформаційних технологій" відповідно до договору поруки № 1 від 30.08.2011р.

При цьому, ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 12.06.2015р. у справі № 765/8921/14-ц Товариству з обмеженою відповідальністю "Лізинг ІТ-СПВ" та Приватному акціонерному товариству "Лізинг інформаційних технологій" було відмовлено у задоволенні заяви про розстрочку виконання рішення суду від 16.02.2015р. у вказаній справі.

Як зазначається в ухвалі Оболонського районного суду міста Києва від 12.06.2015р. у справі № 765/8921/14-ц підставою для розстрочення виконання рішення від 16.02.2015р. у вказаній справі Товариством з обмеженою відповідальністю "Лізинг ІТ-СПВ" та Приватним акціонерним товариством "Лізинг інформаційних технологій" вказано важке фінансове становище, арешт майна та грошових коштів в порядку забезпечення позову в інших справах, втрату фінансових потоків та прибутку у зв'язку із політичною ситуацією у країні.

Відповідно до ч. 3 ст. 35 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Відповідно до п. 3.3. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013р. № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" наступне схвалення юридичною особою правочину, вчиненого від її імені представником, з перевищенням повноважень, унеможливлює визнання такого правочину недійсним (ст. 241 Цивільного кодексу України). Настання передбачених цією статтею наслідків ставиться в залежність від того, чи було в подальшому схвалено правочин особою, від імені якої його вчинено; тому господарський суд повинен у розгляді відповідної справи з'ясовувати пов'язані з цим обставини. Доказами такого схвалення можуть бути відповідне письмове звернення уповноваженого органу (посадової особи) такої юридичної особи до другої сторони правочину чи до її представника (лист, телефонограма, телеграма, телетайпограма тощо) або вчинення зазначеним органом (посадовою особою) дій, які свідчать про схвалення правочину (прийняття його виконання, здійснення платежу другій стороні, підписання товаророзпорядчих документів і т. ін.). Наведене стосується й тих випадків, коли правочин вчинений не представником юридичної особи з перевищенням повноважень, а особою, яка взагалі не мала повноважень щодо вчинення даного правочину.

Приймаючи до уваги вищенаведені обставини та виходячи із наведених норм, колегія суддів вважає, що заявляючи про припинення поруки за договором № 1 від 30.08.2011р. у зв'язку зі збільшенням обсягу відповідальності за основним зобов'язанням, а також звертаючись до суду із заявою про розстрочення виконання рішення про стягнення з Приватного акціонерного товариства "Лізинг інформаційних технологій" грошових коштів як солідарного боржника Товариства з обмеженою відповідальністю "Лізинг ІТ-СПВ" на підставі договору поруки № 1 від 30.08.2011р., Приватне акціонерне товариство "Лізинг інформаційних технологій" фактично визнало виникнення у нього зобов'язань, обумовлених вказаним договором та їх обов'язковість до виконання в силу приписів ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України.

Водночас, такі дії Приватного акціонерного товариства "Лізинг інформаційних технологій" свідчать про схвалення ним договору поруки № 1 від 30.08.2011р. у розумінні приписів ст. 241 Цивільного кодексу України.

Стосовно доводів Приватного акціонерного товариства "Лізинг інформаційних технологій", що Національною комісією з цінних паперів та фондового ринку здійснено реєстрацію проспекту емісії відповідача та реєстрацію випуску цінних паперів Товариства з обмеженою відповідальністю "Лізинг ІТ-СПВ", не перевіривши повноваження керівників сторін на укладання таких угод, то місцевий господарський суд вірно зазначив, що за правилами ст. 215 Цивільного кодексу України та ст. 207 Господарського кодексу України підставою недійсності правочину є недотримання його сторонами вимогам закону або невідповідність закону його умов на момент вчинення такого правочину, в той час у даному випадку Національна комісія з цінних паперів та фондового ринку не є стороною оспорюваного договору.

При цьому реєстрація випуску цінних паперів Товариства з обмеженою відповідальністю "Лізинг ІТ-СПВ" здійснювалась за правилами Положення про порядок здійснення емісії облігацій підприємств та їх обігу, затвердженого рішенням Державної комісії з цінних паперів та фондового ринку від 17.07.2003р. № 322, яким передбачено, що реєстрація випуску облігацій та проспекту емісії облігацій, що проводиться Національною комісією з цінних паперів та фондового ринку, не може розглядатися як гарантія вартості цих облігацій.

Відповідальність за достовірність відомостей, наведених у документах, що подаються для реєстрації випуску та проспекту емісії облігацій, несуть особи, що підписали ці документи.

Також, Положення про порядок здійснення емісії облігацій підприємств та їх обігу, затвердженого рішенням Державної комісії з цінних паперів та фондового ринку від 17.07.2003р. № 322 визначено підстави для відмови у здійсненні реєстрації випуску та проспекту емісії облігацій, однак у будь-якому випадку рішення Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку щодо реєстрації або відмови у такій реєстрації не зумовлюють недійсність оспорюваного правочину.

Крім того, правомірність рішення Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку не є предметом дослідження в межах даної справи.

Щодо доводів апелянта про збільшення відсоткової ставки викупу цінних паперів власної емісії з 19 % до 25 % та, відповідно, збільшення відповідальності поручителя, то за наявності відповідних обставин може тягнути наслідки, визначені ст. 559 Цивільного кодексу України, однак не є обставинами, з якими закон пов'язує недійсність договору поруки, а відтак - доводи позивача в цій частині колегія суддів вважає необґрунтованими та не приймає до уваги з вищенаведених підстав.

Відповідно до п. 2.1. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013р. № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Інших обґрунтувань своїх вимог, ніж ті, що наведені у позовній заяві, апеляційній скарзі та додаткових поясненнях до неї позивачем суду не надано.

З огляду на викладене, виходячи із заявлених позивачем вимог та наведених ним обґрунтувань, приймаючи до уваги встановлені судом обставини, виходячи із системного аналізу вищенаведених норм, місцевий господарський суд дійшов вірного висновку про необґрунтованість заявлених вимог та недоведеність наявності обставин, з якими закон пов'язує недійсність правочину, у зв'язку з чим правомірно відмовив у задоволенні позову.

Заявлені позивачем у суді апеляційної інстанції клопотання про залучення до участі у справі в якості третьої особи ОСОБА_9 та призначення повторної та додаткової судової експертизи, колегія суддів вважає надуманими та спрямованими на затягування розгляду справи, оскільки судом першої інстанції проведена почеркознавча експертиза, згідно якої надано відповіді на питання та зазначено про непридатність спірного підпису від імені ОСОБА_2 для ідентифікації почеркознавчого дослідження, крім того належні та допустимі докази, які б свідчили про те, що рішення у даній справі може вплинути на права і обов'язки ОСОБА_9 (без будь-якої ідентифікації вказаної особи), яку позивач бажає залучити 3-ою особою у справі, - відсутні.

З огляду на викладене та, враховуючи обгрунтовані заперечення представника третьої особи-1, заявлені клопотання колегією суддів залишені без задоволення.

Таким чином, враховуючи те, що судом першої інстанції, крім іншого, правильно зазначено встановлені обставини справи та законодавство, яким вірно керувався суд при прийнятті оскаржуваного рішення, вимоги апелянта щодо скасування рішення є необґрунтованими і такими, що не підлягають задоволенню.

Згідно ст. ст. 32-34 ГПК України доказами у справі є будь - які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості, що скаржником зроблено не було.

Таким чином, застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права відповідає встановленим обставинам справи, що свідчить про відсутність підстав для скасування або зміни оскаржуваного рішення.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 85, 99, 101-105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Лізинг інформаційних технологій" на рішення Господарського суду міста Києва від 20.07.2016р. у справі №910/13775/15 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 20.07.2016р. у справі №910/13775/15 залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/13775/15 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня її прийняття.

Головуючий суддя І.М. Скрипка

Судді А.І. Тищенко

С.А. Гончаров