ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17.01.2017 Справа № 905/3438/16

Господарський суд Донецької області у складі судді Сажневої М.В., розглянувши матеріали справи

за позовомПублічного акціонерного товариства «Запорізький завод феросплавів»
доПриватного акціонерного товариства «Металургійний комбінат іменні Ілліча»
простягнення 20 117,02 грн

за участю представників:

від позивачаОСОБА_1 - представник за довіреністю
від відповідачане зявились

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

На розгляд господарського суду Донецької області передані позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Запорізький завод феросплавів» про стягнення з Публічного акціонерного товариства «Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча» пені у розмірі 24861,65 грн та 3% річних у розмірі 2844,81 грн.

20.12.2016 до суду від відповідача надійшло клопотання, у якому відповідач повідомив, що загальними зборами акціонерів Публічного акціонерного товариства «Металургійний комбінат іменні Ілліча» було прийнято рішення про зміну типу (найменування) акціонерного товариства з Публічного акціонерного товариства «Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча» на Приватне акціонерне товариство «Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча» та просить замінити відповідача правонаступником.

Також на підтвердження вищевказаного відповідачем надано витяг із Статуту та Витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб та громадських формувань за кодом позивача (00191129), відповідно до якого найменуванням юридичної особи відповідача є Приватне акціонерне товариство «Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча».

Згідно з абз. 3 ч. 2 ст. 5 Закону України «Про акціонерні товариства» зміна типу товариства з приватного на публічне або з публічного на приватне не є його перетворенням.

Як зазначено в п. 1.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» №18 від 26.12.2011 зміна типу акціонерного товариства з приватного на публічне не є його реорганізацією (стаття 5 Закону України «Про акціонерні товариства»). У разі коли така зміна сталася у процесі вирішення спору господарським судом, про неї обов'язково зазначається в описовій частині рішення (при цьому у мотивувальній частині, за необхідності, також зазначається нове найменування учасника судового процесу - наприклад, у разі задоволення позову до нього) або в ухвалі, якою закінчується розгляд справи.

Розглянувши вказане клопотання та дослідивши матеріали справи, суд вважає за доцільне відмовити відповідачу в задоволенні клопотання про заміну відповідача правонаступником, оскільки в даному випадку реорганізації відповідача не відбулось, а відбулась лише зміна типу акціонерного товариства.

Отже, станом на час розгляду справи найменування відповідача - Приватне акціонерне товариство «Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча», що враховується судом при вирішення спору.

16.01.2017 до суду від позивача надійшла заява про уточнення (зменшення) позовних вимог, в якій, позивач зменшив позовні вимоги та просить суд стягнути з відповідача пеню у розмірі 18085,36 грн, 3% річних у розмірі 2031,66 грн.

В судовому засіданні 17.01.2017 судом прийнято до розгляду заяву позивача про уточнення (зменшення) позовних вимог, у звязку з чим позовні вимоги розглядаються судом в редакції заяви про уточнення (зменшення) позовних вимог, поданої 16.01.2017.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем своїх зобовязань за договором поставки №11-14/25/3605 від 21.11.2012 щодо здійснення своєчасної оплати поставленого товару, у звязку з чим за порушення строків оплати позивач просить стягнути з відповідача пеню у розмірі 18085,36 грн та 3% річних у розмірі 2031,66 грн.

03.01.2017 до суду надійшов відзив відповідача на позов, в якому відповідач просить суд застосувати наслідки спливу позовної давності в частині вимог про стягнення пені. Крім того, відповідач вказує, що позивачем при здійсненні розрахунку пені та 3% річних неправомірно включено у вартість товару транспорті витрати та витрати, повязані з охороною товару, що суперечить умовам договору та призводить до необґрунтованого завищення суми 3% річних.

03.01.2017 до суду від відповідача надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності представника відповідача.

Вказане клопотання судом задоволено.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, господарський суд Донецької області

В С Т А Н О В И В :

21.11.2013 між Публічним акціонерним товариством «Запорізький завод феросплавів» (постачальник, позивач) та Публічним акціонерним товариством «Металургійний комбінат іменні Ілліча», яке змінило тип товариства на приватне та на даний час є Приватним акціонерним товариством «Металургійний комбінат іменні Ілліча», (покупець, відповідач) підписано договір поставки №11-14/25/3605 (далі - Договір).

За умовами вказаного Договору постачальник зобовязався поставити та передати у власність покупця, а покупець прийняти і оплатити згідно з п. 3.4 даного Договору феросплави (далі - товар), в період з 01.01.2014 по 31.12.2014, на умовах, в кількості та у строки, вказані у Специфікаціях до цього Договору, що є невідємною його частиною.

Згідно з п. 8.6 Договору даний Договір вступає в силу з 01.01.2014 і діє до 31.12.2014. Закінчення строку дії Договору не звільняє сторін від виконання взятих на себе зобовязань по Договору.

Сторонами підписані та скріплені печатками Специфікації №1 від 30.12.2013, №2 від 03.04.2014, №3 від 05.06.2014, №4 від 22.07.2014, №5 від 29.07.2014, №6 від 16.09.2014, №7 від 06.10.2014 до Договору, в яких сторони погодили найменування, кількість, ціну та загальну вартість товару.

31.07.2014 сторонами підписано Додаткову угоду №1 до Договору, якою внесені зміни до Специфікації №5.

Відповідно до п. 2.1 Договору поставка товару по даному Договору здійснюється на умовах СPT залізнична станція Маріуполь сортувальний Донецької ж.д. Можливе постачання товару на умовах ФСА (FCA), склад вантажовідправника, автотранспортом покупця.

Партією поставки товару по даному Договору є кількість товару, відвантаженого для перевезення по одній залізничній накладній.

Датою поставки товару при поставці залізничним транспортом вважається дата штемпеля на залізничній накладній вантажовідправника (п. 2.3 Договору).

Згідно з п. 3.1 Договору поставка здійснюється за цінами, які визначені у відповідності з умовами поставки, зазначені в Специфікаціях і включають в себе збори та інші обовязкові платежі, а також вартість тари, упаковки, маркування та інші витрати постачальника, які повязані з поставкою товару.

У п. 3.4 Договору сторонами погоджено, що покупець здійснює оплату поставленого товару шляхом перерахування грошових коштів на рахунок постачальника протягом 30 банківських днів з дати поставки товару.

На виконання умов Договору та Специфікацій до нього була здійснена поставка товару відповідачу, зокрема позивач:

24.07.2014 за залізничними накладними №№45467933, 45467925 у вагонах №№55548317, 55585343 (рахунок №463256 від 24.07.2014) поставив товар на загальну суму 1914625,93 грн;

21.09.2014 за залізничною накладною №47506480 у вагоні №65384265 (рахунок №464546 від 21.09.2014) поставив товар на загальну суму 1139824,69 грн;

30.11.2014 за залізничною накладною №46913778 у вагоні №67397265 (рахунок №465484 від 30.11.2014) поставив товар на загальну суму 1270073,56 грн.

Відповідач, товар по вищевказаним накладним отримав, спору щодо отримання відповідачем від позивача товару за договором поставки №11-14/25/3605 від 21.11.2013 немає.

Частиною другою статті 11 Цивільного кодексу України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є договори та інші правочини.

Зобовязання сторін виникли в порядку статті 11 Цивільного кодексу України з дій юридичних осіб, які в силу загальних начал і змісту цивільного законодавства породжують зазначені права та обовязки, а укладений між ними правочин за своєю правовою природою є договором поставки та підпадає під правове регулювання норм статей 712, 655-697 Цивільного кодексу України та статей 264-271 Господарського кодексу України.

До виконання господарських договорів застосовується відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, встановлених цим Кодексом, що передбачено приписами другого абзацу пункту першого статті 193 Господарського кодексу України.

Згідно ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обовязковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 712 Цивільного кодексу України та ч. 1 ст. 265 Господарського кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобовязується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупцю для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не повязаних з його особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобовязується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

У статті 692 Цивільного кодексу України зазначено, що покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Статтею 526 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Аналогічна норма міститься і в ст. 193 Господарського кодексу України, яка регламентує, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Оскільки відповідачем отримано товар, відповідно до вищезазначених накладних, у позивача без будь-яких зауважень, оплата повинна здійснюватись в терміни, передбачені сторонами у Договорі.

Як свідчать матеріали справи (платіжні доручення ПАТ КБ «ПриватБанк»: №55357 від 08.09.2014, №61895 від 07.11.2014, №1782 від 22.01.2015, №3712 від 05.02.2015), відповідач умови Договору щодо оплати вартості отриманого товару виконав, однак з порушенням погоджених сторонами строків оплати, зокрема:

рахунок №463256 від 24.07.2014 на загальну суму 1914625,93 грн за поставлений товар згідно залізничних накладних №№45467933, 45467925 у вагонах №№55548317, 55585343 відповідач оплатив 08.09.2014 (платіжне доручення №55357 від 08.09.2014 на суму 1914625,93 грн), тоді як повинен був оплатити 05.09.2014;

рахунок №464546 від 21.09.2014 на загальну суму 1139824,69 грн за поставлений товар за залізничною накладною №47506480 у вагоні №65384265 відповідач оплатив 07.11.2014 (платіжне доручення №61895 від 07.11.2014 на суму 1139824,69 грн), тоді як повинен був оплатити 31.10.2014;

рахунок №465484 від 30.11.2014 на зальну суму 1270073,56 грн за поставлений товар за залізничною накладною №46913778 у вагоні №67397265 відповідач оплатив 22.01.2015 та 05.02.2015 (платіжні доручення №1782 від 22.01.2015 на суму 720073,56 грн та №3712 від 05.02.2015 на суму 550000,00 грн), тоді як повинен був оплатити 16.01.2015.

Таким чином, матеріалами справи доведений факт порушення відповідачем строків оплати вартості отриманого товару по Договору.

За порушення строків оплати товару, позивач нарахував пеню (з урахування заяви про уточнення (зменшення) позовних вимог від 16.01.2017) на загальну суму 18085,36 грн та 3% річних у розмірі 2031,66 грн.

Відповідно до ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобовязаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобовязання.

Згідно з ч. 6 ст. 231 Господарського кодексу України штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Відповідно до ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобовязання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобовязання мало бути виконано.

Відповідно до п. 7.6 Договору у разі порушення покупцем строків оплати за поставлений товар, передбачених даним договором, покупець сплачує постачальнику пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у відповідному періоді, за кожний день прострочки оплати.

Оскільки факт прострочення відповідачем виконання грошового зобовязання встановлений судом та по суті відповідачем не спростований, відповідальність у вигляді пені за прострочення виконання зобовязання передбачена Договором, вимоги позивача про стягнення з відповідача пені є правомірними.

Однак, відповідач у відзиві на позовну заяву просить суд застосувати наслідки спливу строків позовної давності щодо вимог про стягнення пені.

Відповідно до положень ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) (ст. 258 Цивільного кодексу України).

Згідно з ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до абз. 1 ч. 5 ст. 261 Цивільного кодексу України за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок (ст. 253 Цивільного кодексу України).

Отже, перебіг позовної давності щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача пені за прострочення оплати товару за рахунком №463256 від 24.07.2014 розпочався з 06.09.2014, за рахунком №464546 від 21.09.2014 розпочався з 01.11.2014, за рахунком №465484 від 30.11.2014 розпочався з 17.01.2015.

У п. 4.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» №10 від 29.05.2013 зазначено, якщо відповідно до чинного законодавства або договору неустойка (пеня) підлягає стягненню за кожний день прострочення виконання зобов'язання, позовну давність необхідно обчислювати щодо кожного дня окремо за попередній рік до дня подання позову, якщо інший період не встановлено законом або угодою сторін.

Проте позивач звернувся з даним позовом до господарського суду Донецької області 04.12.2016 (згідно штампу поштової установи на конверті). Таким чином, позивачем пропущено спеціальний строк позовної давності, який застосовується до вимог про стягнення пені у розмірі 18085,36 грн, нараховані за прострочення виконання грошового зобовязання за рахунками №463256 від 24.07.2014, №464546 від 21.09.2014, №465484 від 30.11.2014.

Частиною 3 ст. 267 Цивільного кодексу України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Частиною 5 ст. 267 Цивільного кодексу України передбачено, що в разі, коли суд визнає поважними причини пропущення позовної давності порушене право підлягає захисту.

Позивачем клопотання про поновлення пропущеного строку давності не заявлено.

Жодних поважних причин пропуску строку позовної давності для звернення до суду з даним позовом позивачем не наведено.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Оскільки обґрунтованих причин звернення до суду з вимогами про стягнення пені за прострочення оплати товару поза межами строку давності не наведено, а відповідачем заявлено про застосування строку позовної давності, суд прийшов висновку, що у задоволенні вимог про стягнення пені за прострочення грошового зобов'язання у розмірі 18085,36 грн, слід відмовити.

Стаття 625 Цивільного кодексу України не звільняє боржника від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Боржник, що прострочив виконання грошового зобовязання, за вимогою кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь період прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлений договором або законом.

Оскільки факт прострочення відповідачем виконання грошового зобовязання встановлений судом та по суті відповідачем не спростований, вимоги позивача про стягнення з відповідача 3% річних є правомірними.

Посилання відповідача на те, що позивачем при здійсненні розрахунку пені та 3% річних неправомірно включено у вартість товару транспорті витрати та витрати, повязані з охороною товару, що суперечить умовам договору та призводить до необґрунтованого завищення суми 3% річних, суд відхиляє з огляду на наступне.

Зокрема, як встановлено, згідно наданих до матеріалів справи рахунків №463256 від 24.07.2014, №464546 від 21.09.2014, №465484 від 30.11.2014, які були виставлені позивачем до сплати відповідачу, відсутні будь-які відомості щодо окремого включення до вартості товару транспортних витрат та витрат з охорони товару.

За здійсненим судом перерахунком 3% річних в межах періоду нарахування визначеного позивачем, їх розмір є більшим, ніж заявлено позивачем до стягнення.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 83 Господарського процесуального кодексу України господарський суд, приймаючи рішення, має право виходити за межі позовних вимог, якщо це необхідно для захисту прав і законних інтересів позивачів або третіх осіб з самостійним вимогами на предмет спору і про це є клопотання заінтересованої сторони.

Матеріали справи не містять відповідних заяв чи клопотань позивача.

З огляду на вищезазначене, вимоги про стягнення 3% річних у розмірі 2031,66 грн підлягають задоволенню у розмірі, визначеному позивачем.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ст. 34 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Відповідно до ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді всіх обставин справи. Ніякі докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Враховуючи викладене, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

У звязку з частковим задоволенням позову, судовий збір відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 43, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча» (87504, Донецька обл., м. Маріуполь, вул. Левченка, 1, ідентифікаційний код 00191129) на користь Публічного акціонерного товариства «Запорізький завод феросплавів» (53200, м. Запоріжжя, вул. Діагональна, 11, ідентифікаційний код 00186542) 3% річних у розмірі 2031 (дві тисячі тридцять одна) грн 66 коп. та судовий збір у розмірі 139 (сто тридцять девять) грн 18 коп.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

3. В іншій частині позову відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено: 23.01.2017

Суддя М.В. Сажнева