ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАКАРПАТСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Рішення

17.01.2017 р. Справа № 907/728/16

За позовом Публічного акціонерного товариства „Львівобленерго, м. Львів

до відповідача ОСОБА_1 відділу міста Мукачево, м. Мукачево

про стягнення 3 911 грн. 53 коп. пені, 1 164 грн. 55 коп. інфляційних нарахувань та 464 грн. 48 коп. три проценти річних,

Суддя господарського суду Пригара Л.І.

представники:

Позивача ОСОБА_2, довіреність № 119-4977/2 від 30.12.2016 року

Відповідача ОСОБА_3, довіреність № 35 від 05.01.2017 року

СУТЬ СПОРУ: Публічним акціонерним товариством „Львівобленерго, м. Львів заявлено позов до відповідача ОСОБА_1 відділу міста Мукачево, м. Мукачево про стягнення 3 911 грн. 53 коп. пені, 1 164 грн. 55 коп. інфляційних нарахувань та 464 грн. 48 коп. три проценти річних.

За клопотанням представника позивача та згідно ухвал господарського суду Закарпатської області судові засідання, призначені на 26.12.2016 року, 05.01.2017 року та 17.01.2017 року у справі № 907/728/16 проведено в режимі відеоконференції.

Представник позивача просить суд задоволити позов в повному обсязі, обґрунтовуючи позовні вимоги доданими до матеріалів справи документальними доказами, зокрема стверджує, що відповідач своєчасно не виконував умови договору про постачання електричної енергії № 90518 (№ 56452) від 06.07.2006 року (із змінами до нього) в частині повної та своєчасної оплати поставленої йому активної електричної енергії. За порушення термінів оплати за електроенергію, позивачем нараховано відповідачу пеню в розмірі 3 911 грн. 53 коп. (п. 4.2.1. Договору), інфляційні нарахування в сумі 1 164 грн. 55 коп. та три проценти річних в розмірі 464 грн. 48 коп. (ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України).

Представник відповідача проти позову заперечив з мотивів, викладених у поданому суду письмовому поясненні на позовну заяву. Зокрема, зазначає, що станом на листопад 2016 року у відповідача відсутня заборгованість по розрахунках з позивачем, про що свідчить акт звірки розрахунків від 17.11.2016 року. З посиланням на розрахунок боргу по активній електроенергії стверджує, що у березні 2016 року у відповідача була наявна реальна переплата на суму 8 392 грн., яка позивачем не врахована. Крім того, покликається на відсутність вини відповідача у затримці оплати вартості поставленої активної електроенергії, оскільки відповідач фінансується із державного бюджету і така затримка в оплаті сталася внаслідок несвоєчасного перерахування Міністерством оборони України грошових коштів на рахунок КЕВ м. Мукачево. З врахуванням наведених обставин просить суд відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог повністю.

Вивчивши та дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін,

суд встановив:

Постановою Національної комісії з питань регулювання електроенергетики України „Про затвердження Правил користування електричною енергією № 28 від 31.07.1996 року, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 02.08.1996 року № 417/1442 (з наступними змінами та доповненнями) визначені взаємовідносини, які виникають в процесі продажу і купівлі електричної енергії між постачальниками електричної енергії та споживачами.

Згідно п. 5.1. Правил користування електричною енергією, споживання електричної енергії можливе лише на підставі договору з енергопостачальником.

Між Відкритим акціонерним товариством Львівобленерго (після зміни найменування Публічне акціонерне товариство Львівобленерго (постачальником за договором, позивачем у справі) та ОСОБА_1 відділом міста Мукачево (споживачем за договором, відповідачем у справі,) укладено договір про постачання електричної енергії № 56452 від 06.07.2006 року (далі Договір), згідно пункту 1 якого постачальник (позивач) продає електричну енергію споживачу (відповідачеві) для забезпечення потреб електроустановок споживача з визначеною приєднаною потужністю, зазначеною в додатку № 9 до Договору Графік зняття показників засобів обліку електричної енергії, а споживач оплачує постачальнику вартість використаної (купленої) електричної енергії та здійснює інші платежі згідно з умовами цього договору.

Відповідно до п. 2.2.2. Договору постачальник зобов'язується постачати споживачу електроенергію, як різновид товару, в обсягах, визначених відповідно до розділу 5, та з урахуванням умов розділу 6 Договору (додаток № 1 Обсяги споживання електричної енергії споживачу та субспоживачу) та відповідно до умов цього Договору та додатків до нього.

За умовами пунктів 2.3.3. та 2.3.4 Договору споживач зобовязується оплачувати постачальнику вартість електричної енергії згідно з умовами додатків № 2 Порядок розрахунків та № 9 Графік зняття показів засобів обліку електричної енергії, здійснювати оплату за послуги з компенсації перетікання реактивної електричної енергії між електромережею постачальника та електроустановками споживача згідно з додатком № 7а Порядок розрахунків за перетікання реактивної електроенергії.

Положення п. 2.1. Договору встановлюють, що під час виконання умов Договору, а також вирішення питань, що не обумовлені Договором, сторони зобовязуються керуватися чинним законодавством України та Правилами користування електричною енергією (далі ПКЕЕ).

Додатковою угодою від 01.11.2006 року сторони внесли змін до договору про постачання електричної енергії № 56452 від 06.07.2006 року в частині зміни номеру договору з № 56452 на № 90518; банківських реквізитів для оплати за спожиту електроенергію; доповнення новими умовами п. 9.7. Договору Особливі умови; викладення в іншій редакції додатку № 2 до договору про постачання електричної енергії № 56452 від 06.07.2006 року згідно додатку № 2 від 01.11.2006 року.

Зокрема, умовами додатку № 2 від 01.11.2006 року до договору № 90518 від 06.07.2006 року сторони погодили, що розрахунковим періодом вважається період з 20-го числа попереднього місяця до 19-го числа поточного місяця (включно) та прирівнюється до календарного. Розрахунки за електричну енергію проводяться споживачем виключно грошовими коштами на зазначений у договорі поточний рахунок із спеціальним режимом використання постачальника електричної енергії (п. 2). Споживач протягом розрахункового періоду здійснює три планові платежі, зокрема, до 30-го числа розрахункового періоду 30% вартості заявленого (очікуваного) обсягу споживання; до 10-го числа розрахункового періоду 30% вартості заявленого (очікуваного) обсягу споживання; до 17-го числа розрахункового періоду 35% вартості заявленого (очікуваного) обсягу споживання. Остаточний розрахунок споживача за електричну енергію спожиту протягом розрахункового періоду здійснюється на підставі виставленого постачальником електричної енергії рахунку відповідно до даних про фактичне споживання електричної енергії, визначених за показами розрахункових засобів обліку, які фіксуються у терміни, передбачені договором, та/або розрахунковим шляхом у випадках передбачених ПКЕЕ. Під час визначення суми платежу остаточного розрахунку за поточний розрахунковий період враховуються суми проведеної в попередніх та поточному розрахункових періодах оплати споживання електричної енергії за поточний розрахунковий період. Рахунки на оплату платежів, передбачених даним договором, виписуються постачальником електричної енергії та надаються споживачу. Тривалість періоду для оплати отриманих рахунків має не перевищувати 10-ти операційних днів з дня отримання рахунку (п.п. 4-6 додатку № 2 до Договору).

Умова п. 8 додатку № 2 до Договору визначає наслідки несвоєчасної оплати споживачем платежів за даним Договором, а саме, нарахування постачальником електричної енергії споживачеві пені та боргу з врахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми.

Крім цього, пунктом 4.2.1. Договору встановлено, що за внесення платежів, передбачених Договором, з порушенням термінів, визначених відповідними додатками, споживач сплачує постачальнику пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення платежу, враховуючи день фактичної оплати. Сума пені зазначається у розрахунковому документі окремим рядком.

На виконання умов Договору позивач надав відповідачу кількість електричної енергії, погодженої Договірними умовами.

В обґрунтування позовних вимог, позивач вказує, що в порушення взятих на себе зобовязань згідно договору № 90518 (56452) від 06.07.2006 року (із змінами до нього), відповідач не проводив вчасної оплати за поставлену йому електричну енергію у період з серпня 2015 року по серпень 2016 року включно.

На підтвердження позовних вимог позивачем долучено до матеріалів справи акти про використану електричну енергію, рахунки на оплату електроенергії за спірний період, платіжні документи на підтвердження дати та суми здійснених відповідачем проплат за поставлену електричну енергію та розрахунки пені, інфляційних нарахувань, трьох процентів річних.

Відповідно до ч. 1 ст. 175 Господарського кодексу України майново господарськими визнаються цивільно правові зобовязання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності та регулюються Цивільним кодексом України з врахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Таким чином, на день розгляду справи в суді, обставини спору (права і зобовязання сторін) оцінюються судом з огляду на правила Цивільного кодексу України та Господарського кодексу України.

Норма ч. 1 ст. 275 Господарського кодексу України встановлює, що за договором енергопостачання енергопостачальне підприємство (енергопостачальник) відпускає електричну енергію, пару, гарячу і перегріту воду споживачеві (абоненту), який зобовязаний оплатити прийняту енергію та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного обладнання, що ним використовується.

У відповідності до ч. 6 ст. 276 Господарського кодексу України розрахунки за договорами енергопостачання здійснюються на підставі цін (тарифів), встановлених відповідно до вимог закону.

За положеннями ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обовязковим для виконання сторонами.

Згідно ст. 193 Господарського кодексу України, ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цих Кодексів, інших актів цивільного законодавства.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на підставі ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з врахуванням індексу інфляції за весь період прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми.

В порядку зазначеної норми позивачем за прострочення відповідачем оплати поставленої йому електричної енергії у період з серпня 2015 року по серпень 2016 року включно, нараховано до стягнення з останнього суму 1 164 грн. 55 коп. інфляційних нарахувань та 464 грн. 48 коп. трьох процентів річних.

Враховуючи, що матеріалами справи підтверджено факт порушення відповідачем строків оплати поставленої йому електричної енергії, вимоги позивача про стягнення з відповідача нарахованих сум інфляційних нарахувань та трьох відсотків річних є законними та обґрунтованими.

Стосовно суми заявлених позивачем до стягнення з відповідача інфляційних нарахувань в розмірі 1 164 грн. 55 коп., нарахованих на період прострочення поденно, суд зазначає наступне.

Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

Нарахування інфляційних втрат у відповідності до п. 3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 року „Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" здійснюється окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

В листі Верховного Суду України від 03.04.1997 року № 62-97 Рекомендації відносно порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ зазначається, що індекс інфляції розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць; тому умовно слід рахувати, що сума, внесена за період з 1 по 15 число відповідного місяця, наприклад, травня, індексується за період з врахуванням травня, а якщо з 16 по 31 число, то розрахунок починається з наступного місяця червня .

Як вбачається із вищевказаного розяснення, наданого Верховним Судом України, в ньому не вказано про заборону нарахування інфляційних втрат за період менше місяця, йдеться лише про те, що індекс інфляції розраховується в середньому на місяць.

Відтак, на думку суду, позивач правомірно нарахував інфляційні втрати за періоди прострочки що не становлять повний місяць.

Порядок нарахування позивачем суми заявлених до стягнення інфляційних нарахувань судом перевірений, нарахована сума 1 164 грн. 55 коп. інфляційних втрат є правильною та обґрунтованою, а тому підлягає стягненню з відповідача.

Перевіривши розрахунок трьох процентів річних суд дійшов висновку про його обґрунтованість, у звязку з чим сума 464 грн. 48 коп. трьох процентів річних підлягає стягненню з відповідача.

Разом з тим, пунктом 4.2.1. Договору передбачено, що за внесення платежів з порушенням термінів, визначених відповідним додатком (Додаток № 2 „Порядок розрахунків), споживач (відповідач) сплачує постачальнику (позивачу) пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення платежу, враховуючи день фактичної оплати.

Згідно ст. ст. 230 232 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобовязаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобовязання. У разі, якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому в договорі.

Відповідно до ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання.

Таким чином, позивачем за несвоєчасне виконання відповідачем грошового зобовязання нарахована пеня, яка визначена з врахуванням обмеження її розміру подвійною обліковою ставкою НБУ відповідно до Закону України „Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань та строку її нарахування згідно ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України, складає 3 911 грн. 53 коп. (розгорнутий розрахунок пені міститься в матеріалах справи), підлягає стягненню з відповідача.

З врахуванням наведеного, позов підлягає задоволенню у повному обсязі.

Заперечення відповідача проти задоволення позовних вимог у даній справі спростовуються матеріалами справи та вищенаведеним.

Посилання відповідача на відсутність заборгованості по розрахунках з позивачем, про що свідчить акт звірки розрахунків від 17.11.2016 року, судом до уваги не приймається, оскільки предметом спору у даній справі є не стягнення заборгованості по оплаті поставленої електричної енергії, а стягнення нарахованих сум пені, інфляційних нарахувань та 3% річних за порушення термінів оплати поставленої електроенергії згідно умов укладеного Договору та додатків до нього.

Щодо заперечень відповідача, обґрунтованих посиланням на відсутність вини відповідача у затримці оплати вартості поставленої активної електроенергії, оскільки відповідач фінансується із державного бюджету і така затримка в оплаті сталася внаслідок несвоєчасного перерахування Міністерством оборони України грошових коштів на рахунок КЕВ м. Мукачево, суд зазначає, що частина 2 статті 218 Господарського кодексу України та стаття 617 Цивільного кодексу України прямо передбачають, що відсутність у боржника необхідних коштів не вважаються обставинами, які є підставою для звільнення від відповідальності.

Разом з тим, Європейським судом з прав людини у рішеннях у справі "Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України" (від 18.10.2005 року) та у справі "Бакалов проти України" (від 30.11.2004 року) зазначено, що відсутність бюджетного фінансування (бюджетних коштів) не є виправданням бездіяльності.

Постановою Верховного Суду України від 13 жовтня 2009 року у справі № 21-348во09 встановлено, що відсутність коштів для належного виконання грошового зобов'язання не може бути визнана обставиною, що звільняє від відповідальності (форс-мажорною обставиною), незалежно від підстав її виникнення.

Судові витрати підлягають віднесенню на відповідача у відповідності до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України у розмірі 1 378 грн. на відшкодування витрат по сплаті судового збору.

Керуючись ст. ст. 32, 33, 34, 43, 44, 49, 82 85 Господарського процесуального кодексу України,

СУД ВИРІШИВ:

1. Позов задоволити повністю.

2. Стягнути з ОСОБА_1 відділу міста Мукачева, м. Мукачево, вул. Берегівська-обїздна, 1А (код ЄДРЮОФОП 08439994) на користь Публічного акціонерного товариства „Львівобленерго, м. Львів, вул. Козельницька, 3 (код ЄДРЮОФОП 00131587) суму 3 911 (Три тисячі девятсот одинадцять гривень) грн. 53 коп. пені, 1 164 (ОСОБА_2 тисяча сто шістдесят чотири гривень) грн. 55 коп. інфляційних нарахувань та 464 (Чотириста шістдесят чотири гривень) грн. 48 коп. три проценти річних, а також 1 378 (ОСОБА_2 тисяча триста сімдесят вісім гривень) грн. на відшкодування витрат по сплаті судового збору.

3. Рішення набирає законної сили в порядку ст. 85 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено 23.01.2017 року

Суддя Пригара Л.І.