ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" січня 2017 р.Справа № 922/4260/16

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Сальнікової Г.І.

при секретарі судового засідання Гончарові В.В.

розглянувши справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "Хімпостачання" (м. Харків)
до Комунального підприємства "Харківські теплові мережі" (м. Харків)
про стягнення 203090,77 грн.
за участю представників сторін:

позивача - ОСОБА_1 (дов. б/н від 05.05.2015 року);

відповідача - ОСОБА_2 (дов. №38-1871 від 28.05.2010 року)

ВСТАНОВИВ:

Позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю "Компанія "Хімпостачання", звернувся до господарського суду Харківської області з позовною заявою, в якій просить суд стягнути з Комунального підприємства "Харківські теплові мережі" на свою користь заборгованість, яка виникла у зв'язку з неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов'язань за договором купівлі-продажу №270354 від 20 травня 2010 року. Відповідно вимог позовної заяви, заявлена до стягнення сума заборгованості становить 203 090 (двісті три тисячі дев'яносто) гривень 77 копійок, з яких сума основної заборгованості у розмірі 157 350 (сто п'ятдесят сім тисяч триста п'ятдесят) гривень 00 копійки, розмір трьох річних 7 734 (сім тисяч сімсот тридцять чотири) гривень 13 копійок, втрати від інфляції - 38 006 (тридцять вісім тисяч шість) гривень 64 копійок. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що відповідач не виконав взяті на себе зобов'язання передбачені договором купівлі-продажу №270354 від 20 травня 2010 року щодо своєчасної оплати за поставлений товар. Судові витрати просить суд покласти на відповідача.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 09 грудня 2016 р. прийнято позовну заяву до розгляду, порушено провадження у справі та призначено її до розгляду у судовому засіданні на 26 грудня 2016 р. об 11:50 год.

26.12.2016 року до канцелярії суду (вх.№44356) від представника позивача надійшло клопотання, в якому він просив долучити до матеріалів справи документи згідно додатку.

Суд, дослідивши клопотання представника позивача про долучення до матеріалів справи додаткових документів згідно додатку, вирішив за можливе задовольнити його.

26.12.2016 року до канцелярії суду (вх.№44354) від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву.

В судовому засіданні 26.12.2016 року було оголошено перерву до 16 січня 2017 року об 11:15 год.

16.01.2017 року до канцелярії суду (вх.№1181) від представника позивача надійшов розрахунок суми основного боргу.

16.01.2017 року до канцелярії суду (вх.№1156) від представника відповідача надішли доповнення до відзиву на позовну заяву, в яких він стверджує, що позивач суперечить сам собі і посилається на три різні договори (а додає четвертий), також плутає номери рахунків - фактур і видаткових накладних, що представник відповідача вважає неприпустимим та таким, що суперечить нормам чинного законодавства.

Представник позивача в судовому засіданні 16.01.2017 року просив суд задовольнити позовні вимоги.

Представник відповідача в судовому засіданні 16.01.2017 року проти позову заперечив посилаючись на те, що в його акті звіряння зазначена інша сума заборгованості та вважає, що наданий позивачем розрахунок позову не є належним.

В судовому засіданні 16 січня 2017 року було оголошено перерву до 18 січня 2017 року о 10:10 год.

18.01.2017 року до канцелярії суду від представника позивача надійшло клопотання про виправлення описки, в якому він просив виправити зазначені в клопотанні описки.

Відповідно до ст. 22 ГПК України позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог за умови дотримання встановленого порядку досудового врегулювання спору у випадках, передбачених статтею 5 цього Кодексу в цій частині, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог. До початку розгляду господарським судом справи по суті позивач має право змінити предмет або підставу позову шляхом подання письмової заяви.

Враховуючи вищевикладене, суд, приймає вищезазначене клопотання про виправлення описки до розгляду та зазначає, що подальший розгляд справи ведеться з урахуванням цього клопотання.

Представник позивача в судовому засіданні 18.01.2017 року просив суд задовольнити позовні вимоги.

Представник відповідача в судовому засіданні 18.01.2017 року проти позову заперечив.

Розглянувши матеріали справи, всебічно та повно зясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

20.05.2010 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Компанія "Хімпостачання" (продавець) та Комунальне підприємство "Харківські теплові мережі" (покупець) було укладено договір купівлі-продажу №2207Х/270354.

Відповідно до п.1.1. договору, позивач зобов'язується передати у власність відповідача протягом дії договору, а покупець зобов'язується приймати та оплачувати хімпродукцію, хімпосуда, хім. реактиви/лакокраска по ГК 016-97 (далі за текстом - товар) найменування та асортимент, кількість та ціна котрих вказані у відповідних специфікаціях, рахунках-фактурах, накладних.

Відповідно до п. 3.3. договору, розрахунки за поставлений за цим договором товари проводяться на підставі рахунку (рахунку-фактури) в порядку 100% передоплати вартості за кожну партію товару чи іншим способом, що не суперечить чинному законодавству.

З матеріалів справи вбачається, що на виконання умов договору позивачем було здійснено поставку товару відповідачу на загальну суму 219 350 (двісті дев'ятнадцять тисяч триста п'ятдесят) гривень 00 копійок за наступними видатковими накладними:

- №653 від 06 серпня 2014 року на загальну суму 30 000 (тридцять тисяч) гривень 00 копійок (рахунок-фактура №744 від 14 липня 2014 року, специфікація б/н від 06 серпня 2014 року до договору);

- №688 від 19 серпня 2014 року на загальну суму 1 250 (одна тисяча двісті п'ятдесят) гривень 00 копійок (рахунок-фактура №867 від 19 серпня 2014 року, специфікація б/н від 19 серпня 2014 року до договору);

- №352 від 28 травня 2015 року на загальну суму 98 600 (дев'яносто вісім тисяч шістсот) гривень 00 копійок (рахунок-фактура №392 від 06 травня 2015 року, специфікація б/н від 28 травня 2015 року до договору);

- №367 від 03 червня 2015 року на загальну суму 21 500 (двадцять одна тисяча п'ятсот) гривень 00 копійок (рахунок-фактура №456 від 21 травня 2015 року, специфікація б/н від 03 червня 2015 року до договору);

- №1084 від 31 грудня 2015 року на загальну суму 68 000 (шістдесят вісім тисяч) гривень 00 копійок (рахунок-фактура №1622 від 23 грудня 2015 року, специфікація б/н від 31 грудня 2015 року до договору).

Уповноваженими особами відповідача, ОСОБА_3 та ОСОБА_4, які діяли на підставі Довіреностей № 1133 від 23 липня 2014 року, № 1275 від 20 серпня 2014 року, № 468 від 26 травня 2015 року, №1283 від 31 грудня 2015 року було прийнято товар за кількістю та якістю без будь яких зауважень та застережень, про що свідчать підписи довіреного відповідача на зазначених вище видаткових накладних.

Судом встановлено, що позивач виконав свої обов'язки у повному обсязі, поставив відповідачеві товар, проте відповідач в порушення норм чинного цивільного та господарського законодавства України та умов договору купівлі-продажу №2207х/270354 від 20.05.2010, лише частково оплатив отриману продукцію в розмірі 62000,00 грн.

Таким чином, позивач змушений був звернутися до суду за захистом свого порушеного права.Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, суд виходить з наступного.

Стаття 129 Конституції України встановлює, що судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону. Змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості - є однією із основних засад судочинства.

У відповідності до ст. 4-3 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до статті 55 Конституції України, статей 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно п. 1 Інформаційного листа Вищого господарського суду України №01-06/928/2012 від 17.07.2012 р. "Про практику застосування Вищим господарським судом України у розгляді справ окремих норм матеріального права", відповідно до частини першої статті 692 ЦК України покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу.

Якщо інше не встановлено укладеним сторонами договором або актом цивільного законодавства, перебіг строку виконання грошового зобов'язання, яке виникло на підставі договору купівлі-продажу, починається з моменту прийняття товару або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, і положення частини другої статті 530 названого Кодексу, в якій ідеться про строк (термін) виконання боржником обов'язку, що не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, до відповідних правовідносин не застосовується.

При цьому підписання покупцем видаткової накладної, яка є первинним обліковим документом у розумінні Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" і яка відповідає вимогам, зокрема, статті 9 названого Закону і Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку та фіксує факт здійснення господарської операції і встановлення договірних відносин, є підставою виникнення обов'язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар. Строк виконання відповідного грошового зобов'язання визначається за правилами, встановленими частиною першою статті 692 ЦК України.

Відповідно до ч.1 ст. 692 ЦК України, покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до ст.599 Цивільного кодексу України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно з ч.1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Відповідно до вимог ст. 32 ГПК України: доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ч. 1 ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Враховуючи вказані обставини та приймаючи до уваги вимоги ст. 526 Цивільного Кодексу України, а саме те, що зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, враховуючи те, що відповідач не надав суду жодного документу, який би спростовував наявність заборгованості перед позивачем, хоча мав можливість скористуватись своїми процесуальними правами та надати документи в обґрунтування своєї позиції по справі,приймаючи до уваги наявність у справі двостороннього акту звіряння взаємних розрахунків між позивачем та відповідачем за спірним договором за спірний період на суму 162 940,03грн., суд дійшов висновку про те, що позовна вимога позивача про стягнення заборгованості за отриманий товар в сумі 157350,00 грн. правомірна та обґрунтована, така, що не спростована відповідачем, тому підлягає задоволенню.

Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача 3% річних в розмірі 7734,13 грн. суд зазначає таке.

Згідно зі ст.ст.193, 198 ГК України, кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобовязання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобовязань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених законом або договором.

Згідно зі ст.ст. 610, 611 ЦК України, порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання), а у разі порушення зобовязання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Аналіз зазначеної статті вказує на те, що наслідки прострочення боржником грошового зобовязання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3% річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінених грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобовязання.

Суд, перевіривши розрахунок Позивача, перевіривши період нарахування останнім вказаної суми 3% річних, дійшов висновку про те, що відповідний розрахунок є вірним, та відповідає нормам чинного законодавства, а тому підлягає стягненню з відповідача у повному обсязі в сумі 7734,13 грн.

Що стосується заявленої вимоги позивача про стягнення з відповідача 38006,64 грн. суми інфляційних втрат, суд зазначає наступне.

В інформаційному листі від 17.07.2012р. №01-06/928/2012 "Про практику застосування Вищим господарським суд України у розгляді справ окремих норм матеріального права" сума боргу з урахуванням індексу інфляції повинна розраховуватися, виходячи з індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якийсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція) (постанова Вищого господарського суду України від 05.04.2011 № 23/466 та лист Верховного Суду України "Рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ" від 03.04.1997 № 62-97р). При застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця (див. постанову Вищого господарського суду України від 01.02.2012 № 52/30). В силу приписів статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Суд, перевіривши розрахунок інфляційних втрат визнав їх вірно розрахованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі, та стягненню підлягає сума інфляційних втрат в розмірі 38006,64 грн.

Відповідно до статті 44 Господарського процесуального кодексу, судові витрати складаються з судового збору, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката та інших витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат суд керується ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до якої судовий збір покладається: у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо господарським судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін; у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, господарський суд має право покласти на неї судовий збір незалежно від результатів вирішення спору. Судовий збір, від сплати якого позивач у встановленому порядку звільнений, стягується з відповідача в доход бюджету пропорційно розміру задоволених вимог, якщо відповідач не звільнений від сплати судового збору. Стороні, на користь якої відбулося рішення, господарський суд відшкодовує мито за рахунок другої сторони і в тому разі, коли друга сторона звільнена від сплати судового збору. Суми, які підлягають сплаті за проведення судової експертизи, послуги перекладача, адвоката та інші витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: при задоволенні позову - на відповідача; при відмові в позові - на позивача; при частковому задоволенні позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до статті 44 та статті 49 Господарського процесуального кодексу України, суд вважає за необхідне покласти на відповідача витрати по сплаті судового збору в сумі 3046,37 грн., оскільки з його вини спір було доведено до суду.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 6, 8, 19, 124, 129 Конституції України, ст. ст. 1, 4, 12, 33, 43, 44-49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Стягнути з Комунального підприємства "Харківські теплові мережі" (61037, місто Харків, вулиця Мефодіївська, будинок 11; ідентифікаційний код 31557119) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "Хімпостачання" (61060, місто Харків, проспект Московський, будинок 140/1; ідентифікаційний код 36374292) суму основної заборгованості у розмірі 157 350 (сто п'ятдесят сім тисяч триста п'ятдесят) гривень 00 копійки, 3% річних у розмірі 7 734 (сім тисяч сімсот тридцять чотири) гривень 13 копійок, втрати від інфляції у розмірі 38 006 (тридцять вісім тисяч шість) гривень 64 копійок та судовий збір в сумі 3046,37 грн.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 23.01.2017 р.

Суддя ОСОБА_5