ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 лютого 2017 року Справа № 906/1365/15

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого Гольцової Л.А. (доповідач)
суддівБарицької Т.Л., Іванової Л.Б.
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Всеукраїнський акціонерний банк" в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "Всеукраїнський акціонерний банк"
на рішення та постановуГосподарського суду Житомирської області від 27.01.2016 Рівненського апеляційного господарського суду від 26.05.2016
у справі№ 906/1365/15
Господарського судуЖитомирської області
за позовомПублічного акціонерного товариства "Всеукраїнський акціонерний банк"
доТовариства з обмеженою відповідальністю "Романівсервіс"
третя особаОСОБА_4
прозвернення стягнення на предмет іпотеки
за участю представників:

позивача: Онішкевич М.М., дов. від 03.01.2017;

відповідача: Гансецький В.В., дов. від 09.09.2016;

третя особа: повідомлений, але не з'явився;

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Житомирської області від 27.01.2016 у справі №906/1365/15 (суддя - Ляхевич А.А.) у позові відмовлено.

Постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 26.05.2016 (колегія суддів у складі: головуючий суддя - Крейбух О.Г., судді - Юрчук М.І., Савченко Г.І.) рішення Господарського суду Житомирської області від 27.01.2016 у справі №906/1365/15 залишено без змін.

Не погоджуючись з судовими рішеннями попередніх інстанцій, позивач звернувся до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить їх скасувати, а справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Обґрунтовуючи підстави звернення з касаційною скаргою, скаржник послався на порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права.

Відповідач надав відзив на касаційну скаргу, в якому заперечує проти її задоволення, просить прийняті у даній справі судові рішення залишити без змін.

Відзив на касаційну скаргу від третьої особи не надходив, що не є перешкодою для суду касаційної інстанції переглянути в касаційному порядку оскаржувані судові рішення.

Усіх учасників судового процесу відповідно до ст. 1114 ГПК України належним чином повідомлено про час і місце розгляду касаційної скарги.

Ознайомившись з матеріалами та обставинами справи на предмет надання їм судами попередніх інстанцій належної юридичної оцінки та повноти встановлення обставин справи, дотримання норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Вищого господарського суду України дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, з огляду на наступне.

Місцевим та апеляційним господарськими судами під час розгляду справи встановлено, що між позивачем (Банк, Кредитодавець) та третьою особою (Позичальник) 09.07.2007 укладено кредитний договір № 21, за умовами якого Банк надає Позичальнику кредит в сумі 200000,00 доларів США, зі сплатою відсотків відповідно до умов кредитного договору у розмірі 13 % річних, з терміном повернення кредиту до 08.07.2017 включно, для придбання земельної ділянки та рефінансування.

Відповідно до п. 3.3 договору, Позичальник зобов'язався забезпечити повернення кредиту зі сплатою процентів за фактичний строк його користування та сплатою штрафних санкцій.

Згідно п. 2.11.1 договору, Кредитодавець має право призупинити надання траншів/кредиту та вимагати дострокового погашення заборгованості за цим договором у повному обсязі у разі наявності простроченої протягом більше 5 банківських днів заборгованості за траншами/кредитом, нарахованими процентами та комісіями, передбаченими цим договором.

Кредитодавець має право звернути стягнення на предмет застави у разі неповернення Позичальником кредиту в обумовлений цим договором строк, несплати процентів, комісій, штрафних санкцій згідно з умовами цього договору (п. 3.2.7 договору).

Пунктом 4.5 договору сторони погодили, що Кредитодавець має право у разі невиконання Позичальником будь-якого із зобов'язань, визначених цим договором, вимагати погашення кредиту, сплати процентів за фактичний час користування кредитом, комісій та штрафних санкцій, а Позичальник зобов'язаний виконати цю вимогу за реквізитами та у день, що вказані Кредитодавцем у письмовій вимозі. Після повного погашення заборгованості Позичальника за цим договором дія договору припиняється. Якщо до дня, зазначеного у письмовій вимозі Кредитодавця, Позичальник не погасив заборгованість у повному обсязі, Кредитодавець має право на позасудове звернення стягнення на предмет застави/іпотеки.

У відповідності до п.7.5 договору, у разі настання обставин, визначених п.п.2.10.3, 3.2.4, 4.5, 5.2 цього договору, термін повернення кредиту вважається таким, що настав і, відповідно, Позичальник зобов'язаний повернути кредит, сплатити проценти за фактичний час користування кредитом, комісії, штрафні санкції у розмірах та на умовах, що визначені цим договором.

13.07.2007 між Банком та Позичальником укладено додаткову угоду № 3 до договору, якою погоджено надання Кредитодавцем траншу кредиту в сумі 22500,00 дол.США на строк до 08.07.2017. Всі інші умови договору залишені без змін.

Сторонами 21.05.2008 укладено додаткову угоду № 4 до договору, якою процентну ставку за користування кредитом встановлено у розмірі 15% річних.

Між позивачем (Іпотекодержатель) та ЗАТ"Дзержинськсервіс" (правонаступник - ТОВ Романівсервіс") (Іпотекодавець) 09.07.2007 укладено іпотечний договір, за умовами якого ЗАТ "Дзержинськсервіс" з метою забезпечення належного виконання зобов'язань за кредитним договором № 21 передало, а Ітотекодержавтель прийняв в іпотеку нерухоме майно: нежитлову нерухомість - комплекс, частину майнового комплексу зі всіма об'єктами функціонально пов'язаними з цим нерухомим майном, загальною площею 1183,10 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, а саме: частину будинку комбінату ПОН загальною площею 464,3 кв.м, адмінбудинок, загальною площею 670,4 кв.м, гараж загальною площею 48,4 кв.м. (предмет іпотеки).

Відповідно до п.4.1.5 іпотечного договору, Іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки у випадку, якщо при настанні строку (терміну) виконання зобов'язання (або тієї чи іншої його частини) воно не буде виконане.

Згідно п.4.1.6 іпотечного договору, у разі порушення Позичальником зобов'язання за кредитним договором чи Іпотекодавцем зобов'язань за цим договором, а також інших обов'язків Іпотекодавця/Позичальника, Іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки.

У відповідності до п.6.2, 6.3 іпотечного договору, у випадку невиконання чи неналежного виконання Іпотекодавцем зобов'язання в цілому або в частині, а також, у інших випадках, передбачених цим договором, кредитним договором або чинним законодавством, Іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки в порядку, передбаченому цим договором та чинним законодавством; Іпотекодержатель вправі задовольнити за рахунок предмета іпотеки свої вимоги, передбачені кредитним договором та цим договором, у повному обсязі.

Судами попередніх інстанцій встановлено належне виконання Банком своїх зобов'язання за кредитним договором, однак Позичальник свої зобов'язання за кредитним договором виконував неналежним чином, останній платіж за кредитним договором здійснено 16.02.2009.

10.06.2010 позивач листом № 40/1 направив третій особі та відповідачу вимогу, згідно якої станом на 02.11.2009 заборгованість гр. ОСОБА_4 перед Банком складає 1 907 705,83 грн, з яких 1 531 752,30 грн заборгованість за кредитом, 268 487,67 грн заборгованість за відсотками, 107 465,85 грн. штрафні санкції та комісійні. При цьому, Банк повідомив, що строк виконання зобов'язань за кредитним договором № 21 є таким, що настав, та просив сплатити заборгованість на протязі 30-ти днів.

Позивач 10.06.2010 звернувся до Корольовського районного суду м.Житомира з позовною заявою до гр.ОСОБА_4 та ЗАТ "Дзержинськсервіс" про стягнення боргу за кредитним договором, в якій на підставі кредитного договору № 21 та іпотечного договору від 09.07.2007 просив стягнути з відповідачів в солідарному порядку заборгованість за кредитним договором станом на 02.11.2009 в сумі 1 907 705,83 грн, з яких 1 531 752,30 грн заборгованість за кредитом, 268 487,67 грн заборгованість за відсотками, 107 465,85 грн штрафні санкції та комісійні.

Рішенням (заочним) Корольовського районного суду м.Житомира від 19.11.2013 у справі № 296/1995/13-ц позовні вимоги ПАТ "ВіЕйБі Банк" до гр.ОСОБА_4 та ЗАТ "Дзержинськсервіс" про стягнення заборгованості задоволено. Стягнуто з гр.ОСОБА_4 та ЗАТ "Дзержинськсервіс" в солідарному порядку на користь ПАТ "ВіЕйБі Банк" заборгованість за кредитним договором № 21 в сумі 1 907 705,83 грн та судові витрати.

03.04.2014 рішенням Апеляційного суду Житомирської області у справі №296/1995/13-ц рішення Корольовського районного суду м.Житомира від 19.11.2013 в частині стягнення з ТОВ "Романівсервіс" у солідарному порядку заборгованості за кредитним договором в сумі 1 907 705,83 грн скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову до ТОВ "Романівсервіс" про стягнення заборгованості за кредитним договором у солідарному порядку відмовлено. В частині стягнення боргу з гр.ОСОБА_4 рішення залишено без змін.

Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Житомирській області листом від 29.12.2015 № 14733/20/33-05 повідомило ПАТ "ВіЕйБі Банк", що виконавче провадження № 28191054 стосовно виконання виконавчого листа Корольовського районного суду м.Житомира № 2-614/11 від 27.07.2011 про стягнення з гр.ОСОБА_4 та ТОВ "Романівсервіс" та користь ПАТ "ВіЕйБі Банк" 1 909 525,83 грн перебувало на виконанні в період з 10.08.2011 по 31.11.2011. При цьому, будь-яких стягнень на користь Банку не проводилось.

Оскільки, як зазначає позивач, гр.ОСОБА_4 не було здійснено дій по поверненню кредитних коштів, це стало підставою для звернення до суду з даним позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки згідно іпотечного договору від 09.07.2007, шляхом визнання права власності.

Приймаючи рішення у справі, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний господарський суд, виходили з положень ЦК України, Закону України "Про іпотеку" та дійшли висновку про відмову в позові через пропуск позивачем строку позовної давності, про застосування якого заявлено відповідачем.

Згідно зі ст.256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

За ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України).

Відмовляючи в позові з підстав пропуску позивачем строку позовної давності для звернення до суду з даним позовом, суди послались на те, що Банк, пред'явивши вимогу від 10.06.2010 № 40/1 про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплати відсотків за користування кредитом та штрафних санкцій протягом 30-ти днів, тобто до 11.07.2010, відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов'язання, відповідно, набув права пред'явити позов до Позичальника та Іподекодавця ЗАТ "Дзержинськсервіс" (правонаступник ТОВ "Романівсервіс") в межах трирічного строку позовної давності, тобто до 11.07.2013. Натомість ПАТ "ВіЕйБі Банк" з позовом до Іпотекодавця про звернення стягнення на предмет іпотеки звернулося лише в серпні 2015 року, тобто поза межами трирічного строку.

Частиною 2 ст. 264 ЦК України визначено, що позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Пунктом 4.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" (із змінами і доповненнями) роз'яснено, що правила переривання перебігу позовної давності (ст. 264 ЦК України) застосовуються господарським судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останній є докази, що підтверджують факт такого переривання. При цьому господарським судом слід мати на увазі, що за змістом ч. 2 ст. 264 ЦК України переривання перебігу позовної давності шляхом пред'явлення позову матиме місце у разі не будь-якого подання позову, а здійсненого з додержанням вимог процесуального закону.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 10.06.2010 ПАТ "Всеукраїнський акціонерний банк" звернувся до Корольовського районного суду м.Житомира з відповідною позовною заявою до гр.ОСОБА_4 та ЗАТ "Дзержинськсервіс" (правонаступник ТОВ "Романівсервіс") про стягнення боргу за кредитним договором № 21 та 03.04.2014 рішенням Апеляційного суду Житомирської області у справі №296/1995/13-ц прийнято рішення, яким у задоволенні позову до ТОВ "Романівсервіс" про стягнення заборгованості за кредитним договором у солідарному порядку відмовлено. В частині стягнення боргу з гр.ОСОБА_4 рішення Корольовського районного суду м.Житомира від 19.11.2013 залишено без змін.

З огляду на зазначене та встановлені обставини справи, судами попередніх інстанцій залишилось не дослідженим питання наявності/відсутності підстав вважати, що в межах даної справи відбулось переривання перебігу позовної давності шляхом пред'явлення позову у вищезазначені справі, по якій 03.04.2014 Апеляційним судом Житомирської області прийнято рішення, а тому висновки судів про відмову в позові у зв'язку зі спливом строку позовної давності, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає передчасними.

Касаційна інстанція перевіряє юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення у рішенні місцевого господарського суду та постанові апеляційного господарського суду (ч. 2 ст. 1115 ГПК України).

Відповідно до абз. 2 п. 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 № 6 "Про судове рішення", рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

Рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору (п. 2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 № 6).

Пунктом 4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 № 6 роз'яснено, що господарським судам слід виходити з того, що рішення може ґрунтуватись лише на тих доказах, які були предметом дослідження і оцінки судом. При цьому необхідно мати на увазі, що згідно зі ст. 43 ГПК наявні докази підлягають оцінці у їх сукупності і жодний доказ не має для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Відхиляючи будь-які доводи сторін чи спростовуючи подані стороною докази, господарські суди повинні у мотивувальній частині рішення навести правове обґрунтування і ті доведені фактичні обставини, з огляду на які ці доводи або докази не взято до уваги судом. Викладення у рішенні лише доводів та доказів сторони, на користь якої приймається рішення, є порушенням вимог ст. 42 ГПК щодо рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Судами попередніх інстанцій досліджувалась вимога позивача від 10.06.2010 № 40/1, якою Банк повідомляв відповідача та третю особу про наявність заборгованості за кредитним договором № 21 та про свої вимоги стосовно її погашення. При цьому, суди долучили до матеріалів справи оригінал зазначеного листа та прийняли його в якості належного доказу в справі відповідно до ст. 32-34 ГПК України.

Водночас, суди не з'ясували питання наявності доказів направлення позивачем цієї вимога та/або її отримання адресатами, а також повноваження особи на підписання наведеної вимоги, тоді як позивач під час розгляду справи в судах першої та апеляційної інстанцій заперечував взагалі про наявність вказаного листа від 10.06.2010 № 40/1.

Однак, суди на зазначене уваги не звернули та не відобразили в оскаржуваних процесуальних документах свою правову позицію щодо вищенаведеного питання.

Згідно зі ст. 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення, для господарського суду не є обов'язковим.

Наведене свідчить, що, під час розгляду справи місцевим господарським судом та апеляційного перегляду, господарськими судами попередніх інстанцій, допущено порушення ст. 42, 43, 47, 43, 82, 99, 101 ГПК України, що є підставою для скасування прийнятих у цій справі судових рішень в частині позовних вимог, які задоволені та направлення справи на новий розгляд до господарського суду першої інстанції.

Оскільки, в силу приписів ст. 1117 ГПК України, касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази, а лише на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права, колегія суддів касаційної інстанції дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення місцевого господарського суду та постанова господарського суду апеляційної інстанції - скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Під час нового розгляду справи господарському суду слід взяти до уваги наведене в цій постанові, вжити всі передбачені законом засоби для всебічного, повного і об'єктивного встановлення обставин справи, прав і обов'язків сторін і, в залежності від встановленого та у відповідності з чинним законодавством, вирішити спір.

Керуючись статтями 1117, 1119-11112 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України,-

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Всеукраїнський акціонерний банк" в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "Всеукраїнський акціонерний банк" задовольнити частково.

Рішення Господарського суду Житомирської області від 27.01.2016 та постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 26.05.2016 у справі №906/1365/15 скасувати.

Справу №906/1365/15 направити на новий розгляд до Господарського суду Житомирської області.

Головуючий суддя Л.А. ГОЛЬЦОВА

Судді Т.Л. БАРИЦЬКА

Л.Б. ІВАНОВА