КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" січня 2017 р. Справа№ 910/17005/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Агрикової О.В.

суддів: Калатай Н.Ф.

Чорногуза М.Г.

при секретарі судового засідання Степанці О.В.,

від позивача - Макаренко С.В., довіреність №58 від 31.08.2016 року,

від відповідача - не з'явилися,

розглядає апеляційну скаргу

Публічного акціонерного товариства "Банк національний кредит" в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Паламарчука Віталія Віталійовича

на рішення господарського суду міста Києва від 19.10.2016 року

у справі №910/17005/16 (суддя Князьков В.В.)

за позовом Публічного акціонерного товариства "Банк національний кредит" в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Паламарчука Віталія Віталійовича

до товариства з обмеженою відповідальністю "ВГФ 2014"

про визнання нікчемним правочину недійсним -

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2016 року Публічне акціонерне товариство "Банк національний кредит" в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Паламарчука Віталія Віталійовича подала до господарського суду міста Києва позов до товариства з обмеженою відповідальністю "ВГФ 2014" про визнання нікчемним правочину недійсним.

Рішенням господарського суду міста Києва від 19.10.2016 року у справі №910/17005/16 відмовлено повністю.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Публічне акціонерне товариство "Банк національний кредит" в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Паламарчука Віталія Віталійовича подало до Київського апеляційного господарського суду скаргу, в якій просить скасувати рішення господарського суду міста Києва від 19.10.2016 року у справі №910/17005/16 повністю та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Вимоги та доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що місцевим господарським судом було неповно з'ясовано обставини, які мають значення для справи, а також неправильно застосовано норми матеріального і процесуального права.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 10.11.2016 року апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Банк національний кредит" в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Паламарчука Віталія Віталійовича на рішення Господарського суду міста Києва від 19.10.2016 року у справі №910/17005/16 прийнято до провадження у складі: Агрикової О.В. (головуючий), Калатай Н.Ф., Чорногуз М.Г. та призначено її розгляд на 14.12.2016 року.

В судовому засіданні 14.12.2016 року представник позивача надав усні пояснення та відповів на запитання суду. Представник відповідача в судове засідання не з'явилися.

Крім того, представником позивача в судовому засіданні подано суду заяву про продовження строку вирішення спору у справі №910/17005/16.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 14.12.2016 року продовжено строк розгляду справи на п`ятнадцять днів, витребувано Публічного акціонерного товариства "Банк національний кредит" в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Паламарчука Віталія Віталійовича належні докази доплати судового збору за подання апеляційної скарги на рішення Господарського суду міста Києва від 19.10.2016 року у справі №910/17005/16 та відкладено розгляд справи на 25.01.2017 року.

20.12.2016 року через канцелярію Київського апеляційного господарського суду від позивача надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи оригіналу платіжного доручення №1154(#) від 15.12.2016 року про сплату судового збору в розмірі 1515, 80 грн.

В судовому засіданні 25.01.2017 року представник скаржника підтримав вимоги апеляційної скарги в повному обсязі, просив її задовольнити, оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, був належним чином повідомлений про час та дату судового засідання, причини неявки суд не повідомив.

Представники позивача не заперечував щодо розгляду апеляційної скарги за відсутності представника відповідача.

Стаття 22 Господарського процесуального кодексу України зобов'язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами. Явка в судове засідання представників сторін - це право, а не обов'язок, справа може розглядатись без їх участі, якщо нез'явлення цих представників не перешкоджає вирішенню спору.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Таким чином, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Застосовуючи згідно з ч. 1 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України, ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" при розгляді справи ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, колегія суддів зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується обов'язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії" (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain") від 07.07.1989 року).

Враховуючи те, що відповідач був належним чином повідомлений про час та дату судового засідання, докази чого наявні в матеріалах страви, а також зважаючи на те, що наявні матеріали справи є достатніми для всебічного, повного і об'єктивного розгляду справи, судова колегія визнала за можливе розглянути апеляційну скаргу у відсутності представника відповідача.

Статтею 101 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні або скасуванню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи 26.06.2014 року між Публічним акціонерним товариством "Банк національний кредит" (банк за договором, позивач у справі) та Товариством з обмеженою відповідальністю "ВГФ 2014" (вкладник за договором, відповідач у справі) був укладений договір про депозитний вклад "Стандартний" №DU1240/2014-1 строком на 12 місяців + 1 день (367 днів) в національній валюті (без капіталізації процентів). (а.с. 10-13).

Відповідно до п. 2.1 договору, вкладник передав, а банк прийняв на депозитний рахунок №6006 в ПАТ "Банк національний кредит", МФО 320702, грошові кошти в сумі 150 000,00 грн. в національній валюті, на умовах цього договору.

Пунктом 2.2 договору визначено, що депозит розміщується на строк з 26.06.2014 року по 27.06.2015 року включно.

Згідно з п. 2.3договору банк сплачує вкладнику процентну ставку за користування депозитом у розмірі 22.00% річних.

За змістом п. 3.7 договору вкладник має право звернутися з проханням про дострокове розірвання договору і повернення суми депозиту в робочий день протягом операційного часу, письмово попередивши про це банк за 10 робочих днів до бажаної дати повернення суми депозиту та нарахованих процентів, шляхом подання заяви про дострокове розірвання договору. Датою розірвання договору вважається дата повернення суми депозиту та нарахованих процентів вкладнику. Банк повертає суму депозиту та нарахованих процентів протягом 10 днів з дня подання вкладником заяви про дострокове розірвання дії договору шляхом перерахування відповідної суми коштів на рахунок вкладнику №6001 в Банку. У випадку розірвання цього договору з ініціативи вкладника, проценти нараховуються та сплачуються за ставкою у розмірі 2,0% процента річних за весь період знаходження коштів на депозитному рахунку.

Місцевим господарським судом досліджено наявний у матеріалах справи Договір про внесення змін №1 (надалі - договір про внесення змін) до Депозитного договору № DU1240/2014-1 (а.с. 14-15, укладений 27.06.2014 року між ПАТ "Банк Національний кредит" та ТОВ "ВГФ 2014", яким було змінено п.3.7. Депозитного договору та викладено в наступній редакції:

" 3.7. Вкладник має право після припинення дії Договору застави майнових прав №04-1281/1-1 від 27.06.2014р. звернутися з проханням про дострокове розірвання Договору і повернення суми Депозиту в робочий день протягом операційного часу, письмово попередивши про це Банк за 10 (десять) робочих днів до бажаної дати повернення суми Депозиту та нарахованих процентів, шляхом подання відповідної заяви про дострокове розірвання дії Договору. Датою розірвання Договору вважається дата повернення суми Депозиту та нарахованих процентів Вкладнику.

Після припинення дії Договору застави майнових прав №04-1281/1-1 (вимоги отримання грошових коштів, що розміщені на вкладному (депозитному) рахунку) від 27.06.2014р. Банк повертає суму Депозиту та нарахованих процентів протягом 10 (десяти) днів з дня подання Вкладником заяви про дострокове розірвання Договору шляхом перерахування відповідної суми коштів на рахунок Вкладника №6001/980, відкритий у ПАТ "Банк національний кредит", МФО 320702".

Пункт 4.4.1 депозитного договору викладено в наступній редакції: "вкладник має право звернутись з проханням про дострокове розірвання договору і повернення договору і повернення суми депозиту в робочий день протягом банківського операційного часу письмово попередивши про це банк за 10 робочих днів, але тільки після припинення дії договору застави майнових прав № 04-1281/1-1 (вимоги отримання грошових коштів, що розміщені на вкладному (депозитному) рахунку) від 27.06.2014р."

Крім того, депозитний договір було доповнено п.2.1 наступного змісту: "майнові права на вклад є забезпеченням виконання зобов'язань ТОВ "Факторинг Фінанс" за договором про надання відновлювальної кредитної лінії № 05.1-85ю/2013/2-1 від 01.06.2013".

Отже, колегія суддів звертає увагу, що підписавши договір про внесення змін №1 до депозитного договору, сторони фактично визначили, що майнові права на вклад, розміщений за депозитним договором, виступають забезпеченням виконання іншого зобов'язання, яке виникло між ТОВ "Факторинг Фінанс" та банком, та визначили, що банк повертає депозит відповідачу 27.06.2015 року шляхом зарахування грошових коштів на рахунок позичальника - відповідача у справі, але в будь-якому разі повернення суми депозиту, так само як і дострокове його повернення можливе лише після припинення дії договору застави майнових прав.

Окрім того, з урахуванням умов договору про внесення зміни, умова про нарахування процентів за ставкою у розмірі 2,0 % процента річних за весь період знаходження коштів на депозитному рахунку, у випадку розірвання договору з ініціативи вкладника (абз.3 п.3.7 депозитного договору) була виключена з тексту договору, оскільки у договорі про внесення змін не міститься застереження про залишення в силі третього абзацу пункту 3.7. депозитного договору в попередній редакції щодо заниженої процентної ставки, а отже вказаний абзац є виключеним сторонами.

Також судом першої встановлено, що 29.04.2015 року між ТОВ "Факторинг Фінанс" та позивачем було укладено договір про розірвання Договору про надання відновлювальної кредитної лінії № 05.1-85ю/2013/2-1 від 01.06.2013, а отже договір застави припинив свою дію в силу п.4.1 договору застави майнових прав №04-1281/1-1, укладеного 27.06.2014, а ТОВ "ВГФ 2014" як вкладник в силу договору про внесення змін набув право дострокового розірвання договору про депозитний вклад.

В матеріалах справи наявний договір про внесення змін до договору банківського вкладу № DU1240/2014-1 від 26.06.2014 рокуукладений 29.04.2015 року між ПАТ "Банк Національний кредит" та ТОВ "ВГФ 2014" (а.с. 16), відповідно до умов якого сторони виклали п.3.7 договору в наступній редакції: "Вкладник має право звернутися з проханням про дострокове розірвання договору і повернення суми депозиту в робочий день протягом операційного часу, письмово попередивши про це банк за 10 робочих днів до бажаної дати повернення суми депозиту та нарахованих процентів, шляхом подання заяви про дострокове розірвання дії договору. Датою розірвання договору вважається дата повернення суми депозиту та нарахованих процентів вкладнику. У випадку розірвання цього договору з ініціативи вкладника, проценти нараховуються та сплачуються за ставкою 22 процента річних за весь період знаходження коштів на депозитному рахунку".

Інші положення депозитного договору, в тому числі зі змінами, які були внесені Договором про внесення змін №1 від 27.06.2014 року, залишились без змін.

Відтак, місцевим господарським судом вірно встановлено, що оскільки сторони уклали договір про внесення змін до депозитного договору від 29.04.2015 року, вони добровільно на власний розсуд змінили пункт 3.7 такого договору та встановили нарахування та сплату процентів у випадку розірвання договору з ініціативи вкладника у розмірі 22,00 процентів річних за весь період знаходження коштів на депозитному рахунку та встановили, що у разі припинення дії договору застави майнових прав, вкладник має право ініціювати дострокове розірвання депозитного договору, при цьому банк не здійснює перерахунок процентної ставки і повертає вкладнику всю суму депозиту та нарахованих процентів.

В матеріалах справи також наявна заява від 20.04.2015 року про дострокове розірвання депозитного договору №DU1240/2014-1 від 26.06.2014 року. (а.с. 17).

Враховуючи вищевказану заяву, 28.08.2015 року банк перерахував вкладнику грошові кошти, доказом чого є наявна у матерівалах справи виписка по особовим рахункам за період з 26.08.2015 року по 14.12.2015 року. (а.с. 19).

На підставі постанови Правління Національного банку України № 358 від 05.06.2015 року "Про віднесення Публічного акціонерного товариства "Банк Національний кредит" до категорії неплатоспроможних", виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення № 114 від 05.06.2015 "Про запровадження тимчасової адміністрації у Публічного акціонерного товариства "Банк Національний кредит", згідно з яким з 08.06.2015 року запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у Публічному акціонерному товаристві "Банк Національний кредит".

Постановою Правління Національного Банку України від 28.08.2015 р. №563 розпочата процедура ліквідації Публічного акціонерного товариства "Банк Національний кредит".

Відповідно до Рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб №159 від 28.08.2015 та на виконання Постанови Правління Національного Банку України від 28.08.2015 року №563, розпочато процедуру ліквідації Публічного акціонерного товариства "Банк Національний кредит" та призначено уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Паламарчука Віталія Віталійовича.

Частинами 1, 2, 4 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" встановлено, що уповноважена особа Фонду зобов'язана забезпечити збереження активів та документації банку. Протягом дії тимчасової адміністрації уповноважена особа Фонду зобов'язана забезпечити перевірку правочинів, вчинених банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів, що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою цієї статті.

Відповідно до ч. 4 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" Фонд протягом дії тимчасової адміністрації, а також протягом ліквідації повідомляє сторони за договорами, зазначеними у частині другій статті 38 цього Закону, про нікчемність цих договорів та вчиняє дії щодо застосування наслідків нікчемності договорів.

За результатами здійсненої перевірки договорів про внесення змін до договору банківського вкладу №DU1240/2014-1 від 26.06.2014 року позивач направив відповідачу лист №04-08/2727 від 03.12.2015 року щодо встановлення факту нікчемності правочину, в якому повідомлено відповідача, що уповноваженою особою фонду гарантування вкладів фізичних осіб було здійснено перевірку Договору про внесення змін до Договору банківського вкладу № DU1240/2014-1 від 26.06.2014, укладеного відповідачем та ПАТ "Банк національний кредит" та виявлено, що вказаний договір є нікчемним, з підстав, визначених п.1.ч.3 ст. 38 Закону, у зв'язку із незастосуванням перерахунку нарахованих процентів за зниженою відсотковою ставкою 2% річних, у зв'язку з чим банк відмовився від власних майнових прав, що потягло за собою виплату відповідачеві грошових коштів в розмірі 25 068, 49 грн. (а.с. 20-21).

Колегія суддів зазначає, що згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч.1 ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Зі змісту укладеного договору, колегією суддів встановлено, що за своєю правовою природою укладений між банком та відповідачем договір про депозитний вклад "Стандартний" №DU1240/2014-1 є договором банківського вкладу.

Відповідно до ч.1 ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

До відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 цього Кодексу), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу.

Згідно приписів ст. 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). За договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором.

Банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу.

Якщо договором не встановлений розмір процентів, банк зобов'язаний виплачувати проценти у розмірі облікової ставки Національного банку України (ч.1 статті 1061 ЦК України).

Отже, матеріалами справи підтверджується та судом першої інстанції встановлено, що у зв`язку із зверненням відповідача до банку з листом про припинення дії договору, банк повернув кошти вкладнику з процентами в розмірі 25 068, 49 грн., які нараховувались з розрахунку 22% річних згідно змін, внесених до депозитного договору від 29.04.2015 року. Крім того, колегія суддів зазначає, що оскільки договором про внесення змін №1 до депозитного договору, депозит відповідача був визначений як забезпечення іншого зобов'язання, до припинення якого відповідач не мав права повернути суми депозиту, то повернення відповідачу як суми депозиту, так і нарахованих відсотків відбулось вже після припинення забезпечувального зобов'язання у зв'язку із розірванням Договору про надання відновлювальної кредитної лінії № 05.1-85ю/2013/2-1 від 01.06.2013.

Позивач в свою чергу стверджує про нікчемність договору від 27.06.2014 про внесення змін №1 до депозитного договору та договору про внесення змін від 29.04.2015, посилаючись при цьому на п.1 ч. 3 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", оскільки у зв'язку із не застосуванням банком заниженої відсоткової ставки при нарахуванні процентів, банк відмовився від власних майнових вимог, що потягло за собою необґрунтовану виплату відповідачу грошових коштів у розмірі 25 068, 49 грн.

Нормами ст. 204 ЦК України встановлена презумпція правомірності правочину, згідно з якою правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Статтею 215 ЦК України визначено, що нікчемним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом. У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відповідно до ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Як визначено п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", відповідно до статей 215 та 216 ЦК суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору.

За змістом частини другої статті 215 Цивільного кодексу України нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, є недійсним незалежно від наявності чи відсутності відповідного рішення суду. Однак це не виключає можливості подання та задоволення позову про визнання нікчемного правочину (господарського договору) недійсним.

Спори про визнання нікчемних правочинів недійсними підлягають вирішенню господарськими судами у загальному порядку. З'ясувавши, що оспорюваний правочин є нікчемним, господарський суд зазначає в резолютивній частині рішення про його недійсність або, за відсутності підстав для такого визнання, відмовляє в задоволенні позову.

Згідно статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити Цивільному Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ч. 2 ст. 1 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" метою цього Закону є захист прав і законних інтересів вкладників банків, зміцнення довіри до банківської системи України, стимулювання залучення коштів у банківську систему України, забезпечення ефективної процедури виведення неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків.

Процедура щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків врегульована Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Відповідно до п. 1 ч. 4 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" уповноважена особа Фонду протягом дії тимчасової адміністрації, а також протягом ліквідації повідомляє сторони за договорами, зазначеними у частині другій статті 38 цього Закону, про нікчемність цих договорів та вчиняє дії щодо застосування наслідків нікчемності договорів.

Правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними, зокрема з таких підстав п. 1) банк безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов'язання без встановлення обов'язку контрагента щодо вчинення відповідних майнових дій, відмовився від власних майнових вимог.

Колегія суддів звертає увагу, що договір, додаткові угоди до якого позивач просить визнати недійсними, є договором банківського вкладу, відповідно до умов якого та в силу вимог ст. 1058 ЦК України одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Згідно ч. 2 ст. 1060 ЦК України за договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника.

Тобто, на підставі вищенаведених положень ЦК України слід зазначити, що між сторонами склалися зобов'язальні правовідносини на підставі договору банківського вкладу, які носять майново-грошовий характер, і в яких відповідач виступає кредитором за майновою вимогою з повернення його коштів та сплати процентів, а позивач у даній справі, відповідно є боржником, тобто особою, на яку договором і законом покладено обов'язок виплатити вкладникові суму вкладу та проценти на нього або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Тобто за депозитним договором майновими вимогами був наділений саме відповідач, а не банк, а тому колегія суддів дійшла висновку про безпідставність посилань позивача на те що, уклавши спірні договори банк відмовився від власних майнових вимог, оскільки такими вимогами банк за депозитним договором наділений не був.

Окрім того, згідно з ст. 627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч.1 ст. 628 ЦК України).

Вільне волевиявлення учасника правочину, передбачене ст. 203 ЦК України, є важливим чинником, без якого укладення договору є неможливим. Своє волевиявлення на укладення договору учасник правочину виявляє в момент досягнення згоди щодо всіх істотних умов договору, складання та скріплення підписом письмового документа.

Дослідивши матеріали справи та враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що сторони у даній справи внесли зміни до депозитного договору з дотриманням вимог законодавства та на умовах, визначених на розсуд сторін.

Крім того, місцевим господарським судом вірно зазначено, що питання правомірності договору про внесення змін від 29.04.2015 вже досліджувалось судом під час розгляду справи №910/501/16 за позовом Публічного акціонерного товариства "Банк національний кредит" до Товариства з обмеженою відповідальністю "ВГФ 2014" про зобов'язання вчинити дії. Рішенням Господарського суду м. Києва від 31.03.2016 року, яке було залишено без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 21.06.2016 року та постановою Вищого господарського суду від 03.08.2016 року, встановлено відсутність підстав для встановлення недійсності нікчемного правочину та відповідно відсутність підстав для повернення ТОВ "ВГФ 2014" отриманих від банку процентів, які були нараховані на суму депозиту за договором про депозитний вклад "Стандартний" № DU 1240/2014-1 від 26.06.2014 року.

Згідно зі ст.ст. 32-34 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь - які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

У силу припису статті 204 Цивільного кодексу України правомірність правочину презюмується. Отже, обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача (пункт 2.10. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 №11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними»).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що позивачем не доведено наявності обставин, з якими закон пов`язує визнання договору недійсним.

Таким чином, обставини, на які посилається скаржник, не можуть бути підставою для зміни або скасування рішення господарського суду міста Києва від 19.10.2016 року у справі №910/17005/16.

Інші доводи скаржника, наведені в апеляційній скарзі, зводяться до намагань надати їм перевагу над встановленими судом першої інстанції обставинами, та переоцінити ці обставини, однак, які не впливають на результат розгляду справи.

З огляду на викладене вище, колегія суддів дійшла висновку про те, що місцевий господарський суд, виконавши всі вимоги процесуального закону і всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального права, в рішенні місцевого господарського суду повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Керуючись статтями 33, 34, 99, 101, 103-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Банк національний кредит" в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Паламарчука Віталія Віталійовича на рішення Господарського суду міста Києва від 19.10.2016 року у справі №910/17005/16 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 19.10.2016 року у справі №910/17005/16 залишити без змін.

3. Справу №910/17005/16 повернути до Господарського суду міста Києва.

Головуючий суддя О.В. Агрикова

Судді Н.Ф. Калатай

М.Г. Чорногуз