ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" січня 2017 р.Справа № 922/4316/16

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Аюпової Р.М.

при секретарі судового засідання Васильєві А.В.

розглянувши справу

за позовом Публічного акціонерного товариства "Центренерго" в особі відокремленого підрозділу Зміївської ТЕС, с. Комсомольське
до Об'єднання співвласників багатоквартирного будинку "Оксамит", с. Слобожанське
про стягнення грошових коштів в розмірі 330395,35 грн.
за участю представників сторін:

Представник позивача - ОСОБА_2, дов. №447/22 від 13.12.2016 р.;

Представник відповідача - ОСОБА_3, голова правління, ОСОБА_1, дов. від 10.01.2017р.

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство "Центренерго" в особі відокремленого підрозділу Зміївської теплової електростанції (далі - позивач) звернулось до господарського суду Харківської області з позовною заявою до Об'єднання співвласників багатоквартирного будинку "Оксамит" (далі - відповідач) про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за договором про постачання теплової енергії в гарячій воді № 12 від 01.04.2004 р. в розмірі основного боргу - 270715,85 грн., пені - 43537,32 грн., інфляційних витрат - 11107,11 грн., 3% річних - 5035,07 грн. Витрати по оплаті судового збору позивач просив суд покласти на відповідача.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 13.12.2016 року було прийнято вказану позовну заяву, порушено провадження у справі та призначено її розгляд на 10.01.2017 року о 10:30 год.

05.01.2017р. відповідач надав письмовий відзив, в якому проти задоволення позовних вимог заперечував частково та зазначив, що основний борг за постачання теплової енергії за період з грудня 2015 року по вересень 2016 року включно оплачений. Відповідачем в підтвердження оплати основної заборгованості за вказаний період були надані відповідні платіжні доручення. ОСББ "Оксамит" зауважило, що залишкова сума боргу в розмірі 26397,15 грн. буде оплачена відразу після оплат мешканцями будинків. Крім того, відповідач просив відмовити Зміївській ТЕС в нарахуванні пені, інфляційних витрат та трьох відсотків річних, оскільки ОСББ "Оксамит" є неприбутковою організацією і єдиним доходом ОСББ є кошти, які сплачують мешканці за утримання житла та прибудинкової території, при цьому, відповідач не може проводити нарахування мешканцям пені, інфляції, річних за несвоєчасну сплату мешканцям коштів на рахунок ОСББ "Оксамит" за спожиті комунальні послуги з теплопостачання.

У судовому засіданні оголошувалась перерва з 10.01.2017р. по 23.01.2017р.

19.01.2017р. представник відповідача через канцелярію суду надав заяву (вх. № 1690), в якій просив відмовити Зміївській ТЕС в стягненні пені з ОСББ "Оксамит" посилаючись на скрутне фінансове становище та на те, що невиконання відповідачем договірних зобов'язань виникло з об'єктивних причин, зокрема, через значну заборгованість членів ОСББ "Оксамит", та мешканців будинків ОСББ та управління СЗНЗР, які невчасно перераховують кошти за субсидію, за ветеранів ВВВ, діти війни, громадян які постраждали в наслідок ЧАЄС, медики на пенсії, інваліди ОСОБА_4.

Крім того, до вказаної заяви відповідачем було надане платіжне доручення №7 від 17.01.2017р. на суму 26397,15 грн., в якості доказу сплати заборгованості за спірним договором.

У судовому засіданні 23.01.2017 року представник позивача підтримав позов у повному обсязі та просив суд його задовольнити.

Присутні у судовому засіданні 23.01.2017 року представники відповідача підтримали свій відзив, зазначили про оплату основного боргу в повному обсязі, в частині вимог про стягнення пені, інфляційних втрат та 3% річних просили в позові відмовити.

Статтею 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованою Верховною ОСОБА_5 України (Закон України від 17.07.1997 року № 475/97 - ВР), кожній особі гарантовано право на справедливий і відкритий розгляд при визначенні її громадських прав і обов'язків впродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, створеним відповідно до закону.

Враховуючи те, що норми ст. 65 ГПК України щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, що необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, а п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом в межах наданих ним повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів, та вважає за можливе розглянути справу за наявними у ній та додатково поданими на вимогу суду матеріалами та документами.

Зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне.

З матеріалів справи вбачається, що 01.04.2004 року між Публічним акціонерним товариством "Центренерго" в особі відокремленого підрозділу Зміївської теплової електричної станції (енергопостачальна компанія, позивач) та Об'єднанням співвласників багатоквартирного будинку "Оксамит" (споживач, відповідач) було укладено договір № 12 про постачання теплової енергії в гарячій воді (далі - договір), відповідно до умов якого, позивач зобов'язався постачати відповідачу енергію в гарячій воді в потрібних відповідачу обсягах, а відповідач зобов'язався належним чином сплачувати теплову енергію за встановленими тарифами в терміни, передбачені договором.

Теплова енергія постачається споживачу в обсягах згідно з додатком №1 до цього договору в гарячій воді на такі потреби: опалення та вентиляцію - в період опалювального сезону; гарячого водопостачання - протягом року; кондиціювання повітря - по мірі необхідності (п. 2.1 договору).

Облік споживання теплової енергії проводиться розрахунковим способом, після встановлення та прийняття до комерційної експлуатації приладів обліку теплової енергії облік споживання виконується за показаннями приладів (п. 5.1).

Відповідно до п.10.1 договору, строк його дії визначений сторонами до 31.12.2004р.

При цьому, договір вважається пролонгованим на кожний наступний рік, якщо за місяць до закінчення його дії про його припинення не буде письмово заявлено однією із сторін (п.10.4 договору).

Враховуючи відсутність в матеріалах справи доказів наявності звернень сторін про припинення дії спірного договору, суд дійшов висновку про його пролонгацію, зокрема, на 2016 рік.

Відповідно до п. 6.1 договору, розрахунки за теплову енергію, що споживається, проводяться в грошовій формі відповідно до встановлених тарифів. По взаємній згоді споживача й енергопостачальної організації розрахунки можуть провадиться й в іншій формі, не суперечній законодавству України.

Розрахунковим періодом є календарний місяць, по результатам якого складається та підписується обома сторонами акти звірки (в 2-х примірниках). Для підписання та отримання акту звірки споживач зобов'язан не пізніше 15 числа місяця наступного за розрахунковим явитися до абонентської служби енергопостачальної організації. У разі неповернення споживачем акта звірки енергопостачальній організації до початку наступного розрахункового періоду, цей акт вважається прийнятим та погодженим споживачем.

Як слідує з матеріалів справи, на підставі договору про постачання теплової енергії № 12 від 01.04.2004р., позивач здійснював постачання теплової енергії до житлових будинків, господарське забезпечення яких здійснює відповідач.

Факт постачання позивачем теплової енергії відповідачу на підставі спірного договору підтверджується наступними актами здачі-приймання послуг: №1728 від 31.12.15р., №136 від 31.01.16р., №390 від 29.02.16р., №672 від 31.03.16р., №909 від 30.04.16р., №1230 від 31.05.16р., №1393 від 30.06.16р., №1543 від 31.07.16р., №1684 від 31.08.16р. та №1811 від 30.09.16р.

Вищезазначені акти були підписані уповноваженими представниками сторін та скріплені їх печатками.

Загальна вартість спожитої відповідачем теплової енергії склала 330715,85 грн., що не заперечується сторонами по справі.

Однак, в порушення умов спірного договору, відповідач заборгованість по оплаті за використану теплову енергію здійснював несвоєчасно. Такі обставини, на думку позивача, свідчать про порушення його прав та охоронюваних законом інтересів і є підставою для їх захисту у судовому порядку.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог, суд виходить з наступного.

Згідно зі ст. 1 Закону України Про електроенергетику енергія - електрична чи теплова енергія, що виробляється на об'єктах електроенергетики і є товарною продукцією, призначеною для купівлі-продажу.

Регулювання відносин у сфері теплопостачання має певні особливості, викликані такими об'єктивними умовами функціонування систем теплопостачання, як, крім іншого, наявністю поділу господарської діяльності у сфері теплопостачання на виробництво, транспортування та постачання теплової енергії; централізованим теплопостачанням споживачів від теплоелектроцентралей і котелень, які входять до об'єднаної енергетичної системи України - ст. 5 Закону України Про теплопостачання.

Відповідно до ст.ст. 1, 19 Закону України Про теплопостачання, теплова енергія - товарна продукція, що виробляється на об'єктах сфери теплопостачання для опалення, підігріву питної води, інших господарських і технологічних потреб споживачів, призначена для купівлі-продажу. Вироблена теплова енергія постачається споживачу згідно з договором купівлі-продажу.

За загальним положенням цивільного законодавства, зобов'язання виникають з підстав, зазначених у статті 11 ЦК України. За приписами частини 2 цієї статті підставами виникнення цивільних прав та обовязку, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обовязків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки.

У відповідності із ст.173 ГК України та ст. 509 ЦК України, господарським визнається зобовязання, що виникає між субєктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим кодексом, в силу якого один субєкт (зобовязана сторона, у тому числі боржник) зобовязаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого субєкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утримуватися від певних дій, а інший субєкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобовязаної сторони виконати її обовязку.

Господарські зобовязання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (ст. 174 ГК України).

За змістом ст. 1 Закону України Про теплопостачання споживачем теплової енергії визнається особа, яка використовує теплову енергію на підставі договору.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України).

Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства; сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами; сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Ст. 627 ЦК України встановлено, що відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв діловою обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 п. 4 ст. 179 ГК України при укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

Відповідно до ч. 7 ст. 179 ГК України, господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 ЦК України).

Згідно ст. 629 ЦК України, договір є обовязковим для виконання сторонами.

Згідно статті 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 1 статті 16 ЦК України, частиною 2 статті 20 ГК України, одним із способів захисту права є примусове виконання обовязку в натурі (присудження до виконання обовязку в натурі).

Відповідно до ст. 598 ЦК України, зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом та припинення зобовязання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених законом або договором, а згідно статті 599 ЦК України, зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно з ч.1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ч.1 ст. 193 ГК України, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Статтею 712 ЦК України передбачено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

В статті 275 ГК України передбачено, що за договором енергопостачання енергопостачальне підприємство (енергопостачальник) відпускає електричну енергію, пару, гарячу і перегріту воду (далі - енергію) споживачеві (абоненту), який зобов'язаний оплатити прийняту енергію та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного обладнання, що ним використовується, а згідно ч. 7 цієї статті оплата енергії, що відпускається, здійснюється відповідно до умов договору. Договір може передбачати попередню оплату, планові платежі з наступним перерахунком або оплату, що проводиться за вартість прийнятих ресурсів.

Факт постачання позивачем на підставі спірного договору теплової енергії відповідачу на загальну суму 330715,85 грн. не заперечується сторонами та підтверджується наступними актами здачі-приймання послуг: №1728 від 31.12.15р., №136 від 31.01.16р., №390 від 29.02.16р., №672 від 31.03.16р., №909 від 30.04.16р., №1230 від 31.05.16р., №1393 від 30.06.16р., №1543 від 31.07.16р., №1684 від 31.08.16р. та №1811 від 30.09.16р., які були підписані уповноваженими представниками сторін та скріплені їх печатками.

Однак, в порушення умов спірного договору, відповідач заборгованість по оплаті за використану теплову енергію здійснював несвоєчасно.

Так, відповідачем в підтвердження оплати основної заборгованості в сумі 330715,85 грн. були надані наступні платіжні доручення: №134 від 30.08.2016 р. на суму 40000,00 грн., №155 від 29.09.2016р. на суму 20000,00 грн., № 171 від 31.10.2016р. на суму 30000,00 грн., № 186 від 25.11.2016р. на суму 30000,00 грн., № 193 від 30.11.2016р. на суму 14835,72 грн., №194 від 02.12.2016р. на суму 30000,00 грн., №205 від 28.12.2016р. на суму 70000,00 грн., № 206 від 29.12.2016р. на суму 63000,00 грн., №1 від 04.01.2017р. на суму 5400,00 грн., № 2 від 04.01.2017р. на суму 1082,98 грн. та № 7 від 17.01.2017р. на суму 26397,15 грн.

У пункті 4.4 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 №18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", зазначено, що господарський суд припиняє провадження у справі у зв'язку з відсутністю предмета спору (пункт 1-1 частини першої статті 80 ГПК), зокрема, у випадку припинення існування предмета спору (наприклад, сплата суми боргу, знищення спірного майна, скасування оспорюваного акта державного чи іншого органу тощо), якщо між сторонами у зв'язку з цим не залишилося неврегульованих питань.

Враховуючи викладене, беручи до уваги оплату відповідачем основного боргу в cумі 330715,85 грн., суд вважає за необхідне провадження у справі в частині стягнення з відповідача основного боргу в cумі 270715,85 грн. припинити, відповідно до п. 1.1 ст. 80 ГПК України, у зв'язку з відсутністю предмету спору.

При цьому, основний борг в cумі 165880,90 грн. (70000,00 грн. + 63000,00 грн. + 5400,00 грн. + 1082,98 грн. + 26397,15 грн.) був сплачений відповідачем в грудні (28, 29) 2016 року та в січні 2017 року, тобто, після звернення з даним позов до господарського суду Харківської області, який було подано 09.12.2016 року.

У зв'язку з тим, що заборгованість в cумі 165880,90 грн. була погашена відповідачем після звернення з позовом до суду, судові витрати в цій частині відшкодовуються за рахунок відповідача. Враховуючи те, що заборгованість в cумі 104834,95 грн. (270715,85 грн. - 165880,90 грн.) була сплачена відповідачем до звернення з позовом до суду, судові витрати в цій частині не відшкодовуються.

Згідно зі ст.ст. 610, 611 ЦК України, порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання), а у разі порушення зобовязання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Частинами 1, 3 ст. 202 ГК України передбачено, що господарське зобовязання припиняється, між іншим, виконанням, проведеним належним чином.

До відносин щодо припинення господарських зобовязань застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Підстави припинення зобовязання передбачені ст.ст.202-205 ГК України, ст.ст. 599-601, 604-609 ЦК України, зокрема за ст. 599 ЦК України зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Отже, виконання своїх зобов'язань за договором, яке виконано боржником з порушенням строків, не припиняє зобовязальних правовідносин сторін договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобовязання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч.2 ст.625 ЦК України, на які заборгованість за грошовим зобов'язанням підвищена в порядку індексації, а також процентів річних від простроченої суми за невиконання грошового зобов'язання, зокрема, за період прострочення платежу.

Статтею 625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ч.2 ст.625 ЦК України).

Передбачене законом право кредитора вимагати сплату боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть якого полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору.

Позивачем наданий обґрунтований розрахунок 3 % річних в розмірі 5035,07 грн., за період з 01.12.2015р. по 30.09.2016р. та розрахунок індексу інфляції в розмірі 11107,11 грн., за період з грудня 2015р. по вересень 2016р. (включно).

Враховуючи вказані обставини, суд дійшов висновку про правомірність та обґрунтованість позовних вимог в цій частині. В зв'язку з чим, сума 3 % річних в розмірі 5035,07 грн. та інфляційних втрат в розмірі 11107,11 грн. підлягає стягненню з відповідача.

Щодо вимоги про стягнення пені у розмірі 43537,32 грн. суд зазначає, наступне.

Згідно зі ст.ст. 610, 611 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання), а у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком (ч. 1 ст. 546 ЦК України).

Відповідно до ст.ст. 230, 231 ГК України, штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобовязаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобовязання. Законом щодо окремих видів зобовязань може бути визначений розмір штрафних санкцій, зміна якого за погодженням сторін не допускається.

У відповідності до ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

В частині 1 ст. 548 ЦК України закріплено, що виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

В п. 7.2.3 договору зазначено, що у разі несвоєчасної оплати обумовлених даним договором платежів нараховується пеня в розмірі подвійної облікової ставки НБУ належної до сплати суми за кожен день прострочення.

Статтею 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" передбачено, що платники і грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Згідно з ч. 6 ст. 231 Господарського кодексу України, штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Перевіривши розрахунок позивача, суд зазначає, що останній при нарахуванні пені не взяв до уваги положення ч. 6 ст. 231 Господарського кодексу України, втім на загальний розмір пені це не вплинуло.

Наведені законодавчі приписи та установлені фактичні дані, зокрема й щодо вини в невиконанні взятих на себе зобовязань по сплаті грошових коштів у строк, встановлений договором, дають підстави для висновку суду про правомірність нарахування позивачем пені в розмірі 43537,32 грн.

Розглянувши клопотання відповідача про звільнення від сплати штрафних санкцій, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до п. 3 ст. 83 ГПК України господарський суд, приймаючи рішення, має право зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

Відповідно до ст. 233 ГК України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов'язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Приписами частини 3 ст. 551 ЦК України також передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Як роз'яснено у п. 3.17.4 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 року № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (пункт 3 статті 83 ГПК), господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо. У зазначеній нормі ГПК йдеться про можливість зменшення розміру саме неустойки (штрафу, пені), а тому вона не може застосовуватися у вирішенні спорів, пов'язаних з відшкодуванням сум збитків та шкоди (стаття 22, глава 82 Цивільного кодексу України).

Крім того, ця процесуальна норма може застосовуватись виключно у взаємозв'язку (сукупності) з нормою права матеріального, яка передбачає можливість зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), а саме частиною третьою статті 551 ЦК України і статтею 233 ГК України. Якщо відповідні санкції застосовуються не у зв'язку з порушенням зобов'язання, а з інших передбачених законом підстав (наприклад, за порушення вимог конкурентного законодавства), їх розмір не може бути зменшено судом.

У резолютивній частині судового рішення зазначається про часткове задоволення позову і розмір суми неустойки, що підлягає стягненню. Судовий збір у разі зменшення судом розміру неустойки покладається на відповідача повністю, без урахування зменшення неустойки.

Таким чином, нормами чинного законодавства передбачена можливість зменшення розміру лише неустойки, а не звільнення боржника від сплати штрафних санкцій взагалі.

З матеріалів справи вбачається, ОСББ "Оксамит" є неприбутковою організацією і єдиним доходом ОСББ є кошти, які сплачують мешканці за утримання житла та прибудинкової території, при цьому, відповідач не може проводити нарахування мешканцям пені, інфляції, річних за несвоєчасну сплату мешканцям коштів на рахунок ОСББ "Оксамит" за спожиті комунальні послуги з теплопостачання. При цьому, суд враховує скрутне фінансове становище та те, що невиконання відповідачем договірних зобов'язань виникло з об'єктивних причин, зокрема, через значну заборгованість членів ОСББ "Оксамит", та мешканців будинків ОСББ та управління СЗНЗР, які невчасно перераховують кошти за субсидію, за ветеранів ВВВ, діти війни, громадян які постраждали в наслідок ЧАЄС, медики на пенсії, інваліди ОСОБА_4.

Суд об'єктивно оцінивши даний випадок, приймає до уваги причини неналежного виконання зобов'язання відповідачем, враховує сплату останнім основного боргу в повному обсязі та те, що стягнення додаткових коштів у вигляді неустойки негативно позначається на рівень матеріального забезпечення відповідача та призведе до невиплат заробітної плати працівникам ОСББ "Оксамит".

Враховуючи вищевикладене, суд вважає за можливе частково задовольнити клопотання відповідача та зменшити розмір пені на 50 %, а саме стягнути з відповідача пеню у розмірі 21768,66 грн., а в задоволенні позовних вимог про стягнення пені в сумі 21768,66 грн. суд відмовляє.

Враховуючи викладене, позовні вимоги Публічного акціонерного товариства "Центренерго" в особі відокремленого підрозділу Зміївської ТЕС підлягають частковому задоволенню.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд керується ст. 49 ГПК України та постановою № 18 від 26.12.2011 р. Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції". Суми, які підлягають сплаті за проведення судової експертизи, послуги перекладача, адвоката та інші витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються при задоволенні позову - на відповідача; при відмові в позові - на позивача; при частковому задоволенні позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи те, що заборгованість в cумі 104834,95 грн. (270715,85 грн. - 165880,90 грн.) була сплачена відповідачем до звернення з позовом до суду, судові витрати в цій частині не відшкодовуються.

Таким чином, судовий збір покладається на відповідача в сумі 3383,41 грн. При цьому суд враховує, що в частині зменшення судом розміру пені судовий збір покладається на відповідача повністю, без урахування зменшення такого розміру.

На підставі викладеного та керуючись статтями 1, 4, 12, 22, 32-34, 38, 43, 44, 49, 65, 82-85 ГПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У позові відмовити частково.

Провадження у справі 922/4316/16 в частині стягнення з відповідача основного боргу в cумі 270715,85 грн. припинити.

Стягнути з Об'єднання співвласників багатоквартирного будинку "Оксамит" (63460, Харківська область, Зміївський р-н, смт. Слобожанське, вул. Ціолковського 17, ) на користь Публічного акціонерного товариства "Центренерго" (юридична адреса: 03151, м. Київ, вул. Народного Ополчення, 1, поштова адреса: 03680, м. Київ, вул. Козацька 120/4 "є", ) в особі відокремленого підрозділу Зміївської теплової електричної станції (63460, Харківська область, Зміївський р-н, смт. Слобожанське, Балаклійське шосе, 2, ) пеню в сумі 21768,66 грн., інфляційні витрати в сумі 11107,11 грн., 3% річних в сумі 5035,07 грн. та судовий збір в сумі 3383,41.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

В задоволенні позовних вимог про стягнення пені в сумі 21768,66 грн. - відмовити.

Повне рішення складено 24.01.2017 р.

Суддя ОСОБА_5

справа № 922/4316/16