ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" лютого 2017 р.Справа № 923/1077/16
Одеський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого Діброви Г.І.

суддів Колоколова С.І., Ярош А.І.

секретар судового засідання - Бендерук Є.О.

за участю представників сторін:

від позивача - не з'явився;

від відповідача - ОСОБА_1 - за довіреністю від 27.12.2016 року №9-1546-9/21;

розглянувши апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, м. Херсон

на рішення господарського суду Херсонської області від 29.11.2016 року

по справі № 923/1077/16

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, м.Херсон

до Херсонської міської ради

про визнання права

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2016 року Фізична особа-підприємець ОСОБА_2, м. Херсон звернувся до господарського суду Херсонської області з позовною заявою до Херсонської міської ради, в якій просив суд визнати право Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, м. Херсон на земельні поліпшення - торгівельний кіоск.

Рішенням господарського суду Херсонської області від 29.11.2016 року у справі №923/1077/16 (суддя Сулімовська М.Б.) у задоволенні позову відмовлено.

Фізична особа-підприємець ОСОБА_2, м.Херсон з рішенням суду не погодився, тому звернувся до Одеського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить суд захистити його порушені права, шляхом скасування рішення господарського суду Херсонської області від 29.11.2016 року у справі №923/1077/16, та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована порушенням місцевим господарським судом норм матеріального і процесуального права та неповним з'ясуванням всіх обставин справи.

Через канцелярію суду 01.02.2017 року від Херсонської міської ради надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач просив суд відмовити у задоволенні апеляційної скарги Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, м. Херсон та залишити без змін рішення господарського суду Херсонської області від 29.11.2016 року у справі №923/1077/16. Судовою колегією відзив долучено до матеріалів справи.

В судовому засіданні представник відповідача підтримав заперечення на апеляційну скаргу з мотивів, викладених письмово. Позивач в судове засідання особисто не з'явився, явку свого представника до суду не забезпечив, про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлений належним чином, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення. Про причину неявки суд не повідомив, своїми процесуальними правами, передбаченими статтею 22 Господарського процесуального кодексу України, не скористався, ніяких клопотань з цього приводу судовій колегії не надав, неявка без поважних причин у судове засідання представників сторін не тягне за собою відкладення розгляду справи на інші строки, тому, враховуючи те, що ухвалою Одеського апеляційного господарського суду від 26.12.2016 року по даній справі явка сторін не була визнана обов'язковою, справу розглянуто за наявними матеріалами, а повний текст постанови направляється сторонам по справі в установленому порядку.

Колегія суддів Одеського апеляційного господарського суду вважає за необхідне розглянути апеляційну скаргу, оскільки для з'ясування фактичних обставин справи достатньо матеріалів, що знаходяться в справі № 923/1077/16 та наданих представником відповідача пояснень.

Апеляційний господарський суд, у відповідності до статті 101 Господарського процесуального кодексу України, на підставі встановлених фактичних обставин повторно розглядає матеріали господарської справи та викладені в скарзі доводи щодо застосування судом при розгляді справи норм матеріального та процесуального права, що мають значення для справи, при цьому суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Заслухавши пояснення представника відповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права України, фактичні обставини справи, оцінивши докази на їх підтвердження, надавши правову кваліфікацію відносинам сторін і виходячи з фактів, встановлених у процесі розгляду справи, правових норм, які підлягають застосуванню, та матеріалів справи, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення господарського суду Херсонської області від 29.11.2016 року у справі №923/1077/16 є вірним, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, між Приватним підприємцем ОСОБА_3 та Приватним підприємцем ОСОБА_2 (позивач) було укладено договір купівлі-продажу від 19.05.1998 року, зареєстрований в реєстрі за №1262, відповідно до умов якого Приватний підприємець ОСОБА_3 продав, а Приватний підприємець ОСОБА_2 купив торговий кіоск № 272, що розташований в АДРЕСА_1

Між Приватним підприємцем ОСОБА_2 (Орендар) та Херсонським міськвиконкомом (Орендодавець) було укладено договір оренди земельних ділянок від 02.10.2001 року, відповідно до умов якого позивачу в оренду передано земельні ділянки, у тому числі земельна ділянка площею 17 кв. м. на пр. 200-річчя Херсона, 41.

Пунктом 2.1 договору оренди визначено, що земельні ділянки передаються в оренду з метою несільськогосподарського використання під розміщення торговельних кіосків. Орендарю надається право розміщати некапітальні будівлі і споруди, проводити поліпшення стану земельної ділянки з метою ефективного користування нею за обраним видом використання.

Згідно з пунктом 2.2 договору оренди його укладено було строком до 18.09.2003 року. По закінченню строку договору Орендар мав переважне право на поновлення договору на новий строк. У цьому разі зацікавлена сторона повинна була повідомити письмово другу сторону про бажання пролонгації договору на новий строк не пізніше, ніж один місяць по закінченню строку договору.

За пунктом 2.4 договору оренди в разі припинення або розірвання договору Орендар зобов'язаний повернути Орендодавцеві земельні ділянки у стані, не гіршому у порівнянні з тим, у якому він одержав її в оренду. Поліпшення стану земельних ділянок, проведене Орендарем, відшкодуванню не підлягає.

У пункті 3.2 договору оренди серед обов'язків Орендаря визначено, що він зобов'язаний у належному стані повернути Орендодавцю земельні ділянки після закінчення строку дії договору.

Відповідно до пункту 4 договору оренди, сторони домовились, що договір втрачає чинність у разі його припинення або розірвання. Однією із підстав припинення визначено закінчення строку його дії. Також сторони погодили, що у разі припинення або розірвання цього договору Орендар має забезпечити виконання умов повернення земельної ділянки, визначених у пункті 2.4 цього договору.

Позивачем не надані ані суду першої інстанції, ані суду апеляційної інстанції належні та допустимі докази в розумінні норм статей 33, 34, 36 Господарського процесуального кодексу України на підтвердження продовження строку дії договору оренди земельних ділянок від 02.10.2001 року або укладення нового договору оренди вищезазначеної земельної ділянки на новий строк. Також позивачем не доведено факту законності використання земельної ділянки площею 17 кв. м. у м. Херсоні по пр. 200-річчя Херсона, 41 після закінчення строку договору оренди і до теперішнього часу. В матеріалах справи відсутні докази оформлення позивачем паспорту прив'язки тимчасової споруди та інші документи стосовно правомірного користування ним земельною ділянкою, яка не належить йому на будь-якому цивільному праві.

За приписами частини 1 статті 3 Земельного кодексу України земельні відносини регулюються Конституцією України, цим кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

У відповідності до положень статті 13 Конституції України земля є об'єктом права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Згідно зі статтю 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону (частина 1 статті 116 Земельного кодексу України).

Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі відповідного рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування шляхом укладення договору оренди землі (стаття 124 Земельного кодексу України).

Оскільки земельна ділянка, що була предметом договору оренди від 02.10.2001 року належить до комунальної власності міста, виключно Херсонська міська рада має право розпоряджатися нею.

Способом волевиявлення ради, яка здійснює право власності від імені відповідної територіальної громади, щодо регулювання земельних відносин є прийняття рішення сесії.

Згідно з частиною 1 статті 124 Земельного кодексу України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.

За приписами статей 125, 126 Земельного кодексу України, право на оренду земельної ділянки виникає після укладення договору оренди і його державної реєстрації. Приступати до використання земельної ділянки до встановлення її меж у натурі (на місцевості), одержання документа, що посвідчує право на неї, та державної реєстрації забороняється. Право власності та право постійного користування на земельну ділянку посвідчується державними актами, а право оренди землі оформляється договором, який реєструється відповідно до закону.

Положеннями статті 152 Земельного кодексу України визначено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Відповідно до статті 212 Земельного кодексу України самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду.

Згідно зі статтею 1 Закону України "Про державний контроль за використанням та охороною земель", у якій міститься визначення термінів, самовільне зайняття земельної ділянки - будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними.

З огляду на те, що матеріали справи не містять будь-яких правовстановлюючих документів відповідача на право користування спірною земельною ділянкою, чинних на теперішній час і позивачем такі документи не надавались ані суду першої інстанції, ані суду апеляційної інстанції, судова колегія дійшла висновку, що позивач користується спірною земельною ділянкою без правових підстав, що суперечить нормам чинного законодавства України.

Посилання позивача в апеляційній скарзі на те, що Херсонською міською радою не оспорювались факти використання земельної ділянки позивачем, судовою колегією розглянуті та не приймаються до уваги, оскільки в матеріалах справи є копія позовної заяви Херсонської міської ради до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про звільнення земельної ділянки шляхом демонтажу тимчасової споруди. Також таке посилання позивача спростовується Актом обстеження земельної ділянки від 31.08.2016 року № 6, в якому зазначено про самовільне зайняття спірної земельної ділянки позивачем.

До того ж, як стверджує відповідач, на примусовому виконанні у Відділі державної виконавчої служби Суворовського районного управління юстиції в м.Херсоні знаходиться наказ господарського суду Херсонської області від 01.03.2016 року № 923/2089/15 про зобов'язання Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 виконати умови договору оренди земельної ділянки від 02.10.2001 року, а саме: повернути Херсонській міській раді земельну ділянку площею 17 кв. м., яка знаходиться за адресою: м. Херсон, просп. 200-річчя Херсону, 41 у стані не гіршому в порівнянні з тим, в якому він одержав його в оренду. Наказ був виданий на підставі рішення господарського суду Херсонської області від 11.02.2016 року по справі № 916/2089/15, яке набрало законної сили.

Тому доводи позивача в цій частині є необґрунтованими, спростовуються матеріалами справи та поясненнями відповідача.

Водночас, позивач не позбавлений права звернутись до Херсонської міської ради для оформлення оренди на спірну земельну ділянку і тим самим врегулювати даний спір.

Судова колегія вважає, що позовні вимоги Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається з двох елементів: предмету і підстави позову. Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача. Предмет позову кореспондує зі способами захисту права. Під способами захисту права слід розуміти заходи, прямо передбачені законом з метою припинення оспорювання або порушення суб'єктивних цивільних прав та усунення наслідків такого порушення. Після з'ясування фактичних обставин суд може зробити висновок про відповідність заявленої матеріально - правової вимоги способам захисту права і про порушення охоронюваного законом інтересу позивача. У разі встановлення, що заявлені вимоги за своїм змістом не відповідають матеріально-правовим способам захисту права суд приймає рішення про відмову у позові. Підставою позову є факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу.

Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. При цьому, позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи, і в залежності від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту. Вирішуючи спір, суд надає об'єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначає, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Реалізуючи право на судовий захист, передбачене статтею 55 Конституцією України, статтею 1 Господарського процесуального кодексу України, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб'єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Таким чином, вирішуючи спір, суд повинен надати об'єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

У позовній заяві Фізична особа-підприємець ОСОБА_2 просив суд визнати право на земельні поліпшення - торговельний кіоск.

До початку розгляду спору по суті у відповідності до приписів статті 22 Господарського процесуального кодексу України позивач предмет позову не змінював.

Судова колегія зазначає, що позивачем не конкретизовано, яке саме право він просить визнати. Право власності позивача на торговельний кіоск підтверджується договором купівлі-продажу від 19.05.1998 року, зареєстрованого в реєстрі за №1262 та ніким не оспорюється і визнання судом права власності на даний кіоск не відновить порушеного, на його думку, права позивача на земельні поліпшення - торгівельний кіоск (як він самостійно визначився в позовні заяві).

Щодо заявлених позовних вимог про визнання права на земельні поліпшення судова колегія зазначає, що висновок суду про відмову у їх задоволення є вірним, оскільки вони є безпідставними та необґрунтованими з огляду на наступне.

Позивач зазначає, що правовим обґрунтуванням позову є пункт 14.1.75 Податкового кодексу України, яким надано визначення земельним поліпшенням. Так, у відповідності до цієї норми, земельні поліпшення - це результати будь-яких заходів, що призводять до зміни якісних характеристик земельної ділянки та її вартості. До земельних поліпшень належать матеріальні об'єкти, розташовані у межах земельної ділянки, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни призначення, а також результати господарської діяльності або проведення певного виду робіт (зміна рельєфу, поліпшення ґрунтів, розміщення посівів, багаторічних насаджень, інженерної інфраструктури тощо).

Спорудами відповідно підпункту 14.1.238 пункту 14.1 статті 14 Кодексу є земельні поліпшення, що не належать до будівель і призначені для виконання спеціальних технічних функцій.

Згідно зі статтею 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими і речовими доказами, висновками судових експертів; поясненнями представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі. В необхідних випадках на вимогу судді пояснення представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі, мають бути викладені письмово.

Таким чином, із приписів даної правової норми випливає, що обставини. на яких ґрунтуються вимоги та заперечення сторін, інші обставини, що мають значення для правильного вирішення господарського спору встановлюються господарським судом на підставі фактичних даних, якими є докази.

За загальними правилами судового процесу кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу (стаття 33 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно з статтею 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті доказі, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Частиною 1 статті 36 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що письмовими доказами є документи і матеріали, які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

При цьому, слід зазначити, що доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості.

Обов'язок доказування визначається предметом спору. За загальним правилом тягар доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач не надав взагалі доказів здійснення земельних поліпшень в розумінні вимог чинного законодавства України, зокрема, зміни якісних характеристик земельної ділянки та її вартості тощо.

У позовній заяві Фізична особа-підприємець ОСОБА_2 зазначає: «виконуючи свій обов'язок землекористувача, я відповідно до закону та умов землевпорядної документації спорудив на цій ділянці торгівельний кіоск».

Судова колегія зазначає, що таке твердження не підтверджується матеріалами справи та спростовується договором купівлі-продажу від 19.05.1998 року, зареєстрованого в реєстрі за №1262.

Посилання позивача на те, що кіоск є неподільним майном, створеним з матеріалів (метал), які неможливо віднести до полегшених також не приймаються до уваги, оскільки не підтверджуються жодним доказом по справі.

За таких обставин, позивач не довів належними та допустимими доказами у розумінні статей 33, 34, 36 Господарського процесуального кодексу України своїх позовних вимог та не довів, яким чином заявлені саме в такому вигляді позовні вимоги відновлять право позивача, порушення якого саме відповідачем також не доведено суду.

Отже, місцевий господарський суд дійшов правомірного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Інші доводи апеляційної скарги не прийняті судовою колегією до уваги, оскільки не підтверджені матеріалами справи та не впливають на правомірність прийнятого господарським судом рішення.

Виходячи з вищевикладеного, відповідно до статті 47 Господарського процесуального кодексу України, судове рішення прийняте судом за результатами дослідження усіх обставин справи. Тому відповідно до вимог статті 43 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду Херсонської області від 29.11.2016 року у справі №923/1077/16 відповідає нормам матеріального та процесуального права України, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновку суду.

Відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за апеляційний перегляд судового рішення покладаються на скаржника.

Керуючись статтями 49, 99, 101, пунктом 1 статті 103, статтею 105 Господарського процесуального кодексу України, Одеський апеляційний господарський суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, м. Херсон на рішення господарського суду Херсонської області від 29.11.2016 року у справі № 923/1077/16 залишити без задоволення, рішення господарського суду Херсонської області від 29.11.2016 року у справі №923/1077/16 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, направляється сторонам по справі в триденний строк та може бути оскаржена до Вищого господарського суду України через Одеський апеляційний господарський суд у двадцятиденний строк.

Головуючий суддя Г.І. Діброва
Судді С.І. Колоколов
А.І. Ярош