ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" січня 2017 р. Справа № 922/42/16

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Барбашова С.В., суддя Гребенюк Н. В. , суддя Пушай В.І.

cекретар судового засідання Кохан Ю.В.

за участю:

військового прокурора - Волика О.Г. (посвідчення №035279 від 26.08.2015)

представника позивача-1 - Мазур Л.Б. (довіреність №220/467 від 26.12.2016)

представника позивача-2 - Мартиненка А.М. (довіреність №142 від 11.01.2017)

представника відповідача-1 - Маринушкіної Л.В. (довіреність №08-11/44/2-17 від 05.01.2017)

представника відповідача-2 - ОСОБА_4 (довіреність №668 від 24.04.2014)

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_5, м. Харків (вх. №2925 Х/3) на рішення господарського суду Харківської області від 10.10.2016 у справі № 922/42/16

за позовом Військового прокурора Харківського гарнізону в інтересах держави в особі: 1) Міністерства оборони України, м. Київ

2) Квартирно-експлуатаційного відділу м. Харкова

до 1) Харківської міської ради, м. Харків

2) Фізичної особи - підприємця ОСОБА_5, м. Харків

про скасування рішення та визнання договору оренди недійсним, -

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Господарського суду Харківської області віл 10.10.2016 по справі № 922/42/16 (головуючий суддя Лавренюк Т.А., суддя Байбак О.І., суддя Денисюк Т.С.) позов задоволено частково. Визнано недійсним пункт 19 додатку 4 рішення Харківської міської ради від 24.06.2015 № 1913/15 щодо надання ОСОБА_5 (ідент. номер НОМЕР_1) в оренду строком до 01.07.2064 земельної ділянки площею 0,0528 га (кадастровий номер НОМЕР_2) за рахунок житлової та громадської забудови, які належать територіальній громаді м. Харкова для експлуатації та обслуговування торгово-офісної будівлі за літ. "Е-2" по АДРЕСА_2, переукладення та припинення договору оренди від 02.06.2006 №25. Витребувано з володіння Харківської міської ради (, 61200, м. Харків, майдан Конституції,7) та ОСОБА_5 (ідент. номер НОМЕР_1, АДРЕСА_1) та передати на користь Держави в особі Міністерства оборони України за актом приймання-передачі земельну ділянку загальною площею 0,0528 га по АДРЕСА_2 (кадастровий номер НОМЕР_2). Стягнуто з Харківської міської ради (61003, пл. Конституції, 7, м. Харків, код 04059243) судовий збір в розмірі 1 378,00грн. за таким реквізитами: Генеральна прокуратура України, код 00034051, банк отримувач: Державна казначейська служба України м. Київ, код 820172, рахунок 0164, код класифікації видатків бюджету - 2800. Стягнуто з Фізичної особи - підприємця ОСОБА_5 (АДРЕСА_1, код НОМЕР_1) судовий збір в розмірі 1378,00грн. за таким реквізитами: Генеральна прокуратура України, код 00034051, банк отримувач: Державна казначейська служба України м. Київ, код 820172, рахунок 0164, код класифікації видатків бюджету - 2800. В задоволенні позовних вимог в частині визнання договору оренди земельної ділянки недійсним - відмовлено.

Фізична особа-підприємець ОСОБА_5, м. Харків (відповідач-2) подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на те, що рішення суду першої інстанції у даній справі є незаконним, необґрунтованим, прийнятим з порушенням правил підсудності, при неповному з'ясуванні обставин, з порушенням норм матеріального та процесуального права, просить рішення господарського суду Харківської області від 10.10.2016 по справі №922/42/16 скасувати та прийняти нове рішення, яким припинити провадження у справі на підставі п. 1 ст. 80 ГПК України або відмовити у задоволенні позову повністю за відсутності порушених прав позивачів.

Ухвалою суду апеляційної інстанції від 02.11.2016 апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_5, м. Харків прийнято до провадження та призначено до розгляду на 06 грудня 2016 р. о 10:00 год.

05.12.2016 ФОП ОСОБА_5 через канцелярію суду надано клопотання про витребування доказів (вх. № 12261), в якому відповідач-2 керуючись ст. 38 ГПК України просить суд апеляційної інстанції витребувати письмові докази із Управління Держгеокадастру у м. Харкові, що знаходиться за адресою: 61003, м. Харків, вул. Квітки Основ'яненка, 7, а саме: кадастрову справу та документи із землеустрою на земельну ділянку, посвідчену Державним актом на право постійного користування землею серії НОМЕР_3 від 09.07.1998 НОМЕР_5 зі змінами.

Також, 05.12.2016 ФОП ОСОБА_5 через канцелярію суду надано клопотання (вх. № 12262) про призначення судової землевпорядної експертизи з питань землеустрою земельної ділянки по АДРЕСА_2, посвідченої Державним актом на право постійного користування землею НОМЕР_5 від 09.07.1998 серії НОМЕР_3 з додатком "Зміни в землекористуванні". На вирішення експертизи відповідач-2 просить поставити наступні питання:

1. Чи використовується фактично земельна ділянка по АДРЕСА_2, посвідченої Державним актом на право постійного користування землею НОМЕР_5 від 09.07.1998 серії НОМЕР_3 з додатком "Зміни у землекористуванні" для експлуатації будівель та споруд, що належать на праві власності Державі Україна, Міністерству оборони чи Квартирно - експлуатаційному відділу м. Харкова та у якому розмірі?

2. Чи використовується фактично земельна ділянка по АДРЕСА_2, посвідченої Державним актом на право постійного користування землею НОМЕР_5 від 09.07.1998р. серії НОМЕР_3 з додатком "Зміни в землекористуванні" для експлуатації та обслуговування будівель і споруд, які належать на праві власності фізичним та юридичним особам та у якому розмірі?

3. Чи відповідає фактичне землекористування земельною ділянкою по АДРЕСА_2, посвідченої Державним актом на право постійного користування землею НОМЕР_5 від 09.07.1998р. серії НОМЕР_3 з додатком "Зміни в землекористуванні" правовстановлюючим документам, документації із землеустрою на земельні ділянки та діючим нормативно - правовим актам?

4. Чи вилучена із Державного акту на право постійного користування землею НОМЕР_5 від 09.07.1998р. серії НОМЕР_3 з додатком "Зміни в землекористуванні" земельна ділянка з кадастровим номером НОМЕР_4, площею 0,0528 га?

Проведення даної експертизи ФОП ОСОБА_5 просить доручити експертам Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім. М.С. Бокаріуса, що знаходиться за адресою: 61177, м. Харків, вул. Золочівська, 8-а. Витрати по сплаті за експертизу покласти на ФОП ОСОБА_5

06.12.2016 Квартирно-експлуатаційним відділом м. Харкова надано суду відзив на апеляційну скаргу (вх. № 12296), в якому позивач-2 вважає рішення місцевого господарського суду у даній справі законним і обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги такими, що висновки суду не спростовують. В обґрунтування своєї правової позиції по справі позивач-2 зазначив, що в результаті прийняття рішення Харківської міської ради від 24.06.2015 № 1913/15 у територіальної громади м. Харкова в особі Харківської міської ради виникло право комунальної власності на спірну земельну ділянку, а у відповідача-2 виникло право на укладання (переукладання) договору оренди землі, в зв'язку з чим спірні правовідносини мають приватноправовий характер та мають розглядатись в господарському суді. Виходячи з цього, доводи апеляційної справи про непідвідомчість спору господарським судам позивач-2 вважає необґрунтованими та безпідставними. Крім того, на думку позивача-2 суд першої інстанції повно та всебічно дослідивши обставини справи, і з урахуванням фактів, встановлених у справі № 922/4744/13, дійшов правильного висновку щодо статусу ОСОБА_5 у спірних правовідносинах, як фізичної особи-підприємця. Доводи заявника апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість оскаржуваного рішення суду та неповне з'ясування та недоведеність обставин справи, які мають істотне значення для розгляду справи, позивач-2 вважає безпідставними, оскільки та обставина, що земельна ділянка площею 0,0528 га. по АДРЕСА_2 (кадастровий номер НОМЕР_2) заходиться в постійному користуванні КЕВ м. Харкова, відноситься до категорії земель оборони та належить до державної форми власності є встановленою під час розгляду господарської справи № 922/4744/13, а тому в силу ст. 35 ГПК України не підлягає доказуванню. Виходячи з такого, позивач-2 просить залишити без змін рішення господарського суду Харківської області від 10.10.2016 у даній справі № 922/42/16, а апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 залишити без задоволення.

На виконання вимог ухвали суду позивач-1 - Міністерство оборони України надав відзив на апеляційну скаргу (вх. № 12300 від 06.12.2016), в якому вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, а апеляційну скаргу ФОП ОСОБА_5 необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню. Міністерство оборони України наголошує, що спірна земельна ділянка в АДРЕСА_2 відноситься до земель оборони, а відтак і до земель державної власності, і цей факт встановлений судами по справам № 922/127/13-г та № 922/4744/13, в зв'язку з чим не може без згоди уповноважених посадових осіб Міноборони передаватися до земель комунальної власності, що правильно було встановлено судом першої інстанції під час розгляду даної справи № 922/42/16. Будь-яких рішень про передачу земельної ділянки військового містечка № 48 у АДРЕСА_2, Кабінетом Міністрів України не приймалося, Міністерством оборони України зазначене майно з оперативного управління КЕВ м. Харків не вилучалося та з обліку КЕВ м. Харків не знімалося. Разом з тим, Кабінет Міністрів України будь-яких рішень з приводу відчуження або передачі до комунальної власності земельної ділянки військового містечка № 48 у АДРЕСА_2 не приймав. Також позивач-1 зазначає, що ні Міністром оборони України, ні за його дорученням начальником Головного квартирно-експлуатаційного управління Збройних Сил України, згоди на передачу спірної земельної ділянки місцевим органам влади, в даному випадку Харківській міській раді, не надавалося. За таких умов, оскільки будь-яка згода на припинення права постійного користування земельною ділянкою, площею 0,0528 га по АДРЕСА_2, або передачу її в оренду будь-яким суб'єктам господарювання ані Кабінетом Міністрів України, ані Міноборони не приймалась, а тому у Харківської міської ради були відсутні правові підстави для прийняття оскаржуваного Рішення № 1913/15 щодо розпорядження спірною земельною ділянкою, що є підставою для задоволення позовних вимог прокурора у повному обсязі. Позивач-1 наголошує, що Харківська міська рада, будучи достовірно обізнаною з результатами розгляду господарських справ № 922/127/13-г та № 922/4744/13, в порушення норм чинного законодавства щодо процедури розпорядження землями оборони уваги, прийняла з перевищенням повноважень та з порушенням передбаченого Закону України № 2768, Порядку № 1282 та Положення № 483 порядку використання земель оборони незаконне та протиправне Рішення № 1913/15, яке грубо порушує інтереси держави, що відповідно до пунктів "а" і "б" частини 1 статті 21 Земельного кодексу України № 2768 є підставою для визнання спірного Рішення недійсним та визнання недійсним угоди щодо спірної земельної ділянки.

Військовою прокуратурою також надано відзив на апеляційну скаргу (вх. № 12301 від 06.12.2016), в якому прокурор з апеляційною скаргою ОСОБА_5 категорично не згоден, вважає викладені у скарзі доводи необґрунтованими та такими, що не відповідають дійсності, не мають відношення до справи та не спростовують висновків суду першої інстанції. Прокурор просить рішення у даній справі залишити без змін, як законне та обґрунтоване, а апеляційну скаргу залишити без задоволення, з правових підстав та обставин, що детально викладені у даному відзиві.

06.12.2016 Харківському міською радою надано суду відзив на апеляційну скаргу (вх. № 12311), в якому відповідач-1 у повному обсязі підтримує апеляційну скаргу відповідача-2 та вважає, що рішення суду першої інстанції у даній справі підлягає скасуванню з тих підстав що, на теперішній час окремих будівель і споруд на спірній земельній ділянці по АДРЕСА_2, які б відносились до військового майна, та були безпосередньо пов'язані із землею, немає. Більша частина спірної земельної ділянки використовується фізичними особами для експлуатації належних їм нежитлових будівель, які використовуються у комерційній діяльності. Відповідач-1 вважає висновки суду першої інстанції щодо належності спірної земельної ділянки до земель оборони такими, що не відповідають фактичним обставинам справи, не відповідають нормам матеріального права, а відтак рішення суду не може бути залишеним у силі та підлягає скасуванню. Харківська міська рада з урахуванням всіх наведених у даному відзиві доводів просить суд апеляційної інстанції задовольнити апеляційну скаргу відповідача-2 в повному обсязі.

Ухвалою суду апеляційної інстанції від 20.12.2016 клопотання відповідача-2 про витребування доказів та про призначення у даній справі судової землевпорядної експертизи залишені без задоволення, у зв'язку з їх необґрунтованістю та безпідставністю. Крім того, даною ухвалою суду задоволені клопотання прокурора, позивачів та відповідачів про продовження строку розгляду апеляційної скарги та відкладення розгляду справи. Розгляд справи відкладено на 17.01.2017 о 9:30 год.

16.01.2017 ФОП ОСОБА_5 звернувся до суду апеляційної інстанції із повторним клопотанням (вх.№ 440) про призначення судової землевпорядної експертизи з питань землеустрою земельної ділянки по АДРЕСА_2, посвідченої Державним актом на право постійного користування землею НОМЕР_5 від 09.07.1998 серії НОМЕР_3 з додатком «Зміни в землекористуванні». На вирішення експертизи відповідач-2 просить поставити такі ж самі питання, які були викладені ним у попередньому клопотанні (вх.№ 12262 від 05.12.2016). В обґрунтування повторно заявленого клопотання про призначення судової землевпорядної експертизи відповідач-2 послався на необхідність з'ясування достовірності тверджень прокурора, позивачів та представника Харківської міської ради стосовно спірної земельної ділянки та встановлення факту наявності чи відсутності перебування у користуванні КЕВ м. Харкова земельної ділянки по АДРЕСА_2. На думку відповідача-2 питання щодо встановлення фактичного землекористування в межах земельної ділянки, посвідченої Державним актом на право постійного користування землею серії НОМЕР_3 від 09.07.1998 НОМЕР_5, зі змінами, та земельної ділянки користувача громадянина ОСОБА_5, площею 0,0528га потребує спеціальних знань та відповідних вимірювань у галузі землеустрою та землекористування.

Розглянувши повторно заявлене відповідачем-2 клопотання про призначення судової землевпорядної експертизи з питань землеустрою земельної ділянки по АДРЕСА_2, посвідченої Державним актом на право постійного користування землею НОМЕР_5 від 09.07.1998 серії НОМЕР_3 з додатком «Зміни в землекористуванні», колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку про відмову в його задоволенні, оскільки в даному випадку для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування у даній справі, необхідність спеціальних знань та відповідних вимірювань у галузі землеустрою та землекористування - відсутня.

На виконання вимог ухвали від 20.12.2016 позивачем-2 надані письмові пояснення (вх. №445), в яких Квартирно-експлуатаційний відділ м. Харкова повідомив суд апеляційної інстанції про те, що повноваження його представника - Мартиненка Антона Миколайовича належним чином підтверджувались довіреністю № 1631 від 31.03.2016, яка підписана уповноваженою особою та скріплена печаткою відділу. Станом на момент підписання довіреності повноваження начальника відділу тимчасово виконував заступник відділу - головний інженер підполковник Сальний Олексій Анатолійович, про що свідчить наданий до цих пояснень витяг із наказу начальника Квартирно-експлуатаційного відділу м. Харкова від 30.03.2016, тому саме останнім була підписана вказана довіреність №1631 від 31.03.2016. На підтвердження повноважень свого представника - Мартиненка Антона Миколайовича представляти інтереси установи у суді позивач-2 надав нову довіреність №142 від 11.01.2017, яка видана Квартирно-експлуатаційним відділом м. Харкова в особі начальника полковника Коника Костянтина Вікторовича.

Також, відповідачем-2 на виконання ухвали від 20.12.2016 надані письмові пояснення (вх. №441 від 16.01.2017), відповідно до яких ФОП ОСОБА_5 вважає оспорюване рішення Харківської міської ради у відповідній частині законним, а тому за наведених у цих поясненнях обставин, правові підстави для визнання його недійсним відсутні.

Всі надані учасниками даного судового процесу письмові пояснення та надані на їх підтвердження документальні докази ретельно вивчені колегією суддів апеляційної інстанції та залучені до матеріалів справи.

Згідно з частинами 1, 2 статті 101 та пункту 7 частини 2 статті 105 Господарського процесуального кодексу України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі. У постанові мають бути зазначені: обставини справи, встановлені апеляційною інстанцією, доводи, за якими апеляційна інстанція відхиляє ті чи інші докази, мотиви застосування законів та інших нормативно-правових актів.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши повноту з'ясування та доведеність всіх обставин, що мають значення для справи, дослідивши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права при винесенні оскарженого рішення, заслухавши прокурора та уповноважених представників позивачів і відповідачів, які підтримали свої правові позиції у справі, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга Фізичної особи-підприємця ОСОБА_5, м. Харків (вх. №2925 Х/3) на рішення господарського суду Харківської області від 10.10.2016 у справі № 922/42/16 задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Із матеріалів справи вбачається, що 24.06.2015 Харківською міською радою Харківської області на 40 сесії 6 скликання прийнято рішення № 1913/15 "Про надання юридичним та фізичним особам земельних ділянок для експлуатації та обслуговування будівель і споруд" (том 1 аркуш справи 68).

На підставі пункту 19.1. Переліку юридичних та фізичних осіб, яким надаються земельні ділянки без зміни їх меж та цільового призначення (Додаток 4 до рішення Харківської міської ради № 1913/15 від 24.06.2015) громадянину ОСОБА_5 надано в оренду строком до 01.02.2064 земельну ділянку площею 0,0528га (кадастровий номер НОМЕР_2) за рахунок земель житлової та громадської забудови (код класифікації видів цільового призначення - 03.15), що належить територіальній громаді м. Харкова для експлуатації та обслуговування торгівельно-офісної будівлі літ. "Е-2" по АДРЕСА_2 (том 1 аркуші справи 69-72).

Предметом спору у даній справі є вимога Військового прокурора Харківського гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України та КЕВ м. Харкова про:

- визнання недійсним пункту 19 додатку 4 рішення Харківської міської ради від 24.06.2015 № 1913/15 щодо надання ОСОБА_5 в оренду строком до 01.07.2064 земельної ділянки площею 0,0528 га (кадастровий номер НОМЕР_2) за рахунок житлової та громадської забудови, які належать територіальній громаді м. Харкова для експлуатації та обслуговування торгово-офісної будівлі за літ. "Е-2" по АДРЕСА_2, переукладення та припинення договору оренди від 02.06.2006 № 25;

- визнання недійсним договору оренди земельної ділянки загальною площею 0,0528 га по АДРЕСА_2 (кадастровий номер НОМЕР_2), укладений між Харківською міською радою та ОСОБА_5 на виконання пункту 19 додатку 4 рішення Харківської міської ради від 24.06.2015 № 1913/15;

- витребування з володіння Харківської міської ради, ОСОБА_5 та передати на користь Держави в особі Міністерства оборони України за актом приймання-передачі земельну ділянку загальною площею 0,0528 га по АДРЕСА_2 (кадастровий номер НОМЕР_2).

Обґрунтовуючи свої вимоги прокурор зазначив, що оскільки спірна земельна ділянка площею 0,0528 га по АДРЕСА_2, яка передана відповідачем-1 в оренду відповідачу-2, відноситься до категорії земель оборони і є державною власністю, тому Харківська міська рада Харківської області при прийнятті рішення № 1913/115 від 24.06.2015 "Про надання юридичним та фізичним особам земельних ділянок для експлуатації та обслуговування будівель і споруд" вийшла за межі наданих їй повноважень, адже не мала правових підстав для розпорядження цією земельною ділянкою. Разом з цим, прокурор послався на те, що будь-яких рішень про передачу спірної земельної ділянки місцевим органам влади Кабінет Міністрів України не приймав; Міністерством оборони України зазначене майно не вилучалось та з обліку не знімалось.

Зазначене стало підставою для звернення військового прокурора Харківського гарнізону до господарського суду із даним позовом.

Відповідач-2 у своїй апеляційній скарзі звертає увагу суду апеляційної інстанції на те, що прокурор не довів, а господарський суд не обґрунтував наявність підстав для представництва інтересів держави у суді в особі Міністра оборони України та КЕВ м. Харкова, яке до того ж, на думку відповідача-2, є державною компанією. Відповідач-2 зазначає, що прокурор не надав доказів звернення до Міністра оборони України з питання нездійснення чи неналежного здійснення відомством захисту законних інтересів держави; не надав доказів наявності права державної власності на спірну земельну ділянку; допустив представництво інтересів держави в особі державної компанії.

Колегія суддів апеляційної інстанції не погоджується з такими доводами скаржника, оскільки із матеріалів справи вбачається, що звертаючись до господарського суду із даним позовом прокурор належним чином та у встановленому порядку обґрунтував підстави для здійснення представництва інтересів держави в суді відповідно до положень Конституції України, Закону України "Про прокуратуру" та Господарського процесуального кодексу України.

Так, відповідно до статті 121 Конституції України на органи прокуратури покладено функцію представництва інтересів громадян або держави в суді у випадках, визначених законом.

Згідно положень статті 2 Закону України "Про прокуратуру" на прокуратуру покладено представництво громадянина або держави в суді у випадках, визначених цим Законом.

Організація та порядок діяльності органів прокуратури України визначаються законом (стаття 123 Конституції України).

Згідно частини першої статті 23 Закону України "Про прокуратуру" представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом.

Прокурор, який звертається до господарського суду в інтересах держави, повинен обґрунтувати наявність підстав для здійснення представництва інтересів держави в суді.

Звертаючись до суду із даним позовом, військовий прокурор Харківського гарнізону вказав орган, уповноважений представляти інтереси держави у спірних правовідносинах, яким є Міністерство оборони України, та зазначив, які саме функції здійснює Міністерство оборони України у спірних правовідносинах з посиланням на статті 1, 10 Закону України "Про оборону України". Згідно положень зазначених норм Міністерство оборони України є центральним органом виконавчої влади і військового управління в системі Збройних Сил України, які створені для захисту суверенітету, незалежності та територіальної цілісності України, та однією із функцій якого є управління переданим Міністерству оборони України військовим майном і майном підприємств, установ та організацій, що належать до сфери його управління.

Разом з цим, військовий прокурор Харківського гарнізону зазначив, і це підтверджується матеріалами справи, КЕВ м. Харкова є складовою частиною Збройних Сил України, підпорядкований Міністерству оборони України, як структурний підрозділ Міністерства, а також є балансоутримувачем усіх фондів військового майна по Харківській області та здійснює облік земель оборони по Харківському гарнізону.

Відповідно до статті 3 Закону України "Про Збройні Сили України" збройні сили України організаційно складаються з органів військового управління, об'єднань, з'єднань, військових частин, установ та організацій. Органами на місцях є підпорядковані Міністру оборони України командири зазначених військових формувань. Вони зобов'язані вживати заходи для відшкодування завданої державі шкоди, для чого діяти відповідно до Закону, в тому числі в разі необхідності представляти інтереси держави у судах.

Право прокурора на здійснення представництва в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави виникає у випадках нездійснення або неналежного здійснення захисту інтересів органом державної влади, органом місцевого самоврядування або іншим суб'єктом владних повноважень, до компетенції якого віднесено відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Прокурор у позовній заяві зазначив, що ані Міністерством оборони України, як центральним органом виконавчої влади і військового управління в системі Збройних Сил України, ані КЕВ м. Харкова будь-яких заходів по поверненню належного державі майна - спірної земельної ділянки не було вчинено, як на момент виникнення спірних відносин, так і на момент звернення до суду. Будь-яких заходів щодо визнання недійсним оспорюваного рішення Харківської міської ради та відносно розірвання спірного договору оренди земельної ділянки, яка за цільовим призначенням відноситься до земель оборони, Міністерством оборони України та КЕВ м. Харкова не здійснювалося. За таких обставин, враховуючи наявні порушення інтересів держави з боку дій відповідачів, прокурором подано в інтересах держави позов у даній справі, у зв'язку із заподіянням значної шкоди її економічним та оборонним інтересам у вигляді позбавлення належного їй майна - земель військового містечка № 48 у місті Харкові.

Надаючи правову оцінку вказаним обставинам колегія суддів вважає, що місцевий господарський суд обґрунтовано підтвердив наявність підстав для представництва прокурором у суді законних інтересів держави та прийняв даний позов до розгляду по суті. Жодних порушень норм процесуального права в даному випадку не відбулося.

Крім того, заявник апеляційної скарги (відповідач-2) вважає, що даний спір про визнання недійсним відповідного пункту Рішення Харківської міської ради, не підлягає розгляду в господарських судах, оскільки належить до публічно-правових спорів, на які поширюється юрисдикція адміністративних судів.

В обґрунтування цієї позиції відповідач-2 послався на те, що він не використовує спірну земельну ділянку для підприємницької діяльності; особа, відносно якої прийнято оспорюване Рішення є громадянин України. Враховуючи вказане та те, що суб'єктний склад сторін даної справи, не відповідає вимогам статті 1 Господарського процесуального кодексу України, ця справа на думку відповідача-2 повинна розглядатися адміністративним судом і не може розглядатися за правилами господарського судочинства.

Однак колегія суддів відхиляє зазначені аргументи скаржника, оскільки як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, відповідач-2 у даній справі - ФОП ОСОБА_5 в даних правовідносинах виступає, як фізична особа-підприємець, а не як громадянин України - фізична особа. Відповідно до витягу з ЄДРПОУ ОСОБА_5 з 25.05.1999 є фізичною особою-підприємцем, основним видом підприємницької діяльності якого є надання в оренду та експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна. При цьому, матеріалами справи підтверджується і відповідачем-2 не спростовано, що Харківською міською радою відповідачу-2 надавався дозвіл на розміщення на спірній земельній ділянці торгово-розважального центру, а також продовжувались строки будівництва торговельно-офісної будівлі, з урахуванням знесення існуючої нежитлової будівлі літ. "Е-2" по АДРЕСА_2 до 31.12.2019 (Рішення Харківської міської ради № 1739/14 від 24.12.2014; том 2 аркуші справи 92-93).

Крім того, з урахуванням викладеного, суд першої інстанції, повно та всебічно дослідивши обставини справи, а також з урахуванням фактів, встановлених у справі №922/4744/13, дійшов правильного висновку щодо статусу ОСОБА_5, як фізичної особи-підприємця у даному спорі.

Висновки місцевого господарського суду про те, що даний спір повинен розглядатися господарським судом за правилами Господарського процесуального кодексу України є законними та обґрунтованими.

Так, відповідно до пункту 6 частини першої статті 12 Господарського процесуального кодексу України господарським судам підвідомчі справи у спорах, що виникають із земельних відносин, в яких беруть участь суб'єкти господарської діяльності, за винятком тих, що віднесено до компетенції адміністративних судів.

Рішення Харківської міської ради у відповідній частині, що оспорена у даній справі, є правовим актом індивідуальної дії, тобто ненормативним актом, який вичерпує свою дію після його реалізації.

Пунктом 1 статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що під справою адміністративної юрисдикції розуміється переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, а під суб'єктом владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

За змістом статей 3, 17 Кодексу адміністративного судочинства України до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка правильності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб) відповідно прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

Рішенням Конституційного суду України № 10-рп/2010 від 01.04.2010 надано офіційне тлумачення пункту 2 частини першої статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України стосовно поширення компетенції адміністративних судів на спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності. Відповідно до вказаного рішення, до публічно-правових спорів, на які поширюється юрисдикція адміністративних судів, належать і земельні спори фізичних чи юридичних осіб з органом місцевого самоврядування як суб'єктом владних повноважень, пов'язані з оскарженням його рішень, дій чи бездіяльності.

Проте, статтею 80 Земельного кодексу України (в редакції, чинній на час звернення до суду з позовом) встановлено, що суб'єктами права власності на землю є, зокрема, територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності.

Земельні відносини - це суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею. Суб'єктами земельних відносин є громадяни, юридичні особи, органи місцевого самоврядування та органи державної влади (частини 1 та 2 статті 2 Земельного кодексу України).

В силу приписів статей 2 та 5 Земельного кодексу України орган місцевого самоврядування при здійсненні повноважень власника землі є рівноправним суб'єктом земельних відносин. Тобто, рішенням органу місцевого самоврядування про надання земельної ділянки господарюючому суб'єкту у власність або в користування здійснюється волевиявлення власника землі і реалізуються відповідні права у цивільних правовідносинах з урахуванням вимог Земельного кодексу України, спрямованих на раціональне використання землі як об'єкта нерухомості (власності).

Індивідуальні акти органів держави або місцевого самоврядування, якими реалізовуються волевиявлення держави або територіальної громади як учасника цивільно-правових відносин і з яких виникають, змінюються, припиняються цивільні права і обов'язки, не належать до правових актів управління, а спори щодо їх оскарження мають приватноправовий характер, тобто справи у них підвідомчі господарським судам.

Колегія суддів апеляційної інстанції повністю погоджується з правовою позицією місцевого господарського суду про те, що спірне рішення Харківської міської ради не є рішенням суб'єкта владних повноважень у сфері реалізації управлінських функцій, перегляд яких віднесено до компетенції адміністративних судів. Прийняття Харківською міською радою зазначеного рішення не змінює правову природу спірних відносин і не перетворює цей спір у публічно-правовий. У відносинах, які склалися між сторонами, відповідач-1, як власник землі, вільний у виборі суб'єкта щодо надання йому права оренди земельної ділянки в порядку, встановленому законом, при цьому він не здійснював владних управлінських функцій. Водночас, Харківська міська рада, реалізуючи надані законом повноваження з розпорядження спірною земельною ділянкою (припинення права постійного користування, зміна категорії, надання в оренду), не здійснювала владних управлінських функцій, оскільки виступала рівноправним суб'єктом земельних відносин - що вказує на приватний, а не публічний характер даного спору.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом України у постановах від 16.12.2014р. у справі № 21-544а14 та від 17.02.2015р. у справі № 21-551а14.

Крім того, Верховний Суд України у постанові від 11.11.2014 у справі № 21-493а14 дійшов висновку, що у разі прийняття суб'єктом владних повноважень рішення про передачу земельних ділянок у власність чи оренду (тобто ненормативного акта, який вичерпує свою дію після його реалізації), подальше оспорювання правомірності набуття фізичною чи юридичною особою спірної земельної ділянки має вирішуватися у порядку цивільної (господарської) юрисдикції, оскільки виникає спір про право цивільне. Розгляд такого спору в порядку адміністративного судочинства є порушенням частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Також, Верховний Суд України на спільному засіданні Судових палат у цивільних, адміністративних та господарських справах 16 грудня 2015 року розглянув справу № 6-2510цс15, предметом якої був спір про визнання незаконним рішення органу місцевого самоврядування щодо земельної ділянки та витребування цієї земельної ділянки з чужого незаконного володіння. У вказаній постанові Верховний Суд України наголосив, що рішення суб'єкта владних повноважень у сфері земельних відносин, яке має ознаки ненормативного акта та вичерпує свою дію після його реалізації, може оспорювались з точки зору законності, а вимоги про визнання рішення незаконним - розглядатись в порядку цивільного або господарського судочинства, якщо за результатами реалізації рішення у фізичної чи юридичної особи виникло право цивільне й спірні правовідносини, на яких ґрунтується позов, мають приватноправовий характер.

Отже, доводи відповідача-2 про те, що спір у даній справі є публічно-правовим, а тому повинен вирішуватись в порядку адміністративного судочинства, не знайшли свого підтвердження.

Стосовно заперечень відповідачів проти висновків суду першої інстанції по суті спірних правовідносин колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини першої статті 21 Цивільного кодексу України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Згідно пункту 10 статті 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Підставами для визнання акта недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт. Обов'язковою умовою визнання акта недійсним є також порушення у зв'язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів підприємства чи організації - позивача у справі.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується в ході апеляційного розгляду справи, Рішенням виконавчого комітету Харківської міської ради депутатів № 17/251-с від 11.07.1950 Квартирно-експлуатаційній частині Харківського району було відведено, зокрема, земельну ділянку по АДРЕСА_2 у фактично існуючих межах орієнтовною площею 0,5 га (том 1 аркуш справи 32-35).

09.07.1998 виконавчим комітетом Харківської міської ради на підставі рішення міськвиконкому № 399 від 13.05.1998 (том 2 аркуш справи 142), Харківській КЕЧ району, яка у 2003 році реформована у КЕВ м. Харкова, було видано Державний акт на право постійного користування земельною ділянкою загальною площею 0,4620 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_2, серія НОМЕР_3 (том 1 аркуш справи 36-37), який зареєстрований в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за НОМЕР_5 та яким посвідчено право постійного користування земельною ділянкою загальною площею 0,4620 га, розташованою за адресою: АДРЕСА_2, для експлуатації і обслуговування адміністративних, складських та допоміжних будівель і споруд.

Господарським судом першої інстанції також встановлено, що зазначена земельна ділянка за цільовим призначенням визначена, як землі оборони, а за формою власності віднесена до державної (управління здійснює Міністерство оборони України) та використовується для розміщення військового містечка № 48, яке включає майновий комплекс будівель, споруд, іншого нерухомого військового майна разом з об'єктами соціально-культурного призначення, комунальними спорудами та інженерними мережами. В межах цієї земельної ділянки земельної ділянки, посвідченої Державним актом на право постійного користування землею, була розташована нежитлова адміністративна будівля за літ. "Е-2".

Відповідно до статті 328 Цивільного кодексу України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Матеріали справи свідчать про те, що Земельна ділянка військового містечка № 48, розташованого у АДРЕСА_2, у тому числі будівлі, які там розташовані та належать до майна Збройних Сил України, ані Міністерством оборони України, ані іншими відомствами до комунальної власності не передавалися.

Крім того, матеріалами справи підтверджується, що у 2002 році на підставі біржової угоди № 50-02/12 договору купівлі - продажу нерухомості Державним підприємством Міністерства оборони України "Укрвійськбуд" була продана адміністративна будівля літ. "Е-2", загальною площею 516,3 кв.м. по АДРЕСА_2, право власності на яку в подальшому, внаслідок продажу за договорами від 03.01.2003 та від 24.04.2004, перейшло до ОСОБА_5, який за договором купівлі - продажу від 08.12.2004 передав нежитлову будівлю у спільну часткову власність (том 2 аркуші справи 70-71, 73-86).

У Державний акт на право постійного користування земельною ділянкою, виданий КЕЧ району у 1998 р., було внесено зміни у землекористуванні відповідно до рішень сесії Харківської міської ради, зокрема рішенням сесії Харківської міської ради № 180/05 від 28.09.2005 у користування ОСОБА_5 надано земельну ділянку, площею 0,0528 га.

Проте, Постановою Вищого господарського суду України у справі №922/127/13-г від 28.05.2013 залишено без змін рішення господарського суду Харківської області від 11.02.2013, в якому підтверджено приналежність спірної земельної ділянки до категорії земель оборони та визнано чинність Державного акта на право постійного користування землею серії НОМЕР_3, згідно якого саме КЕВ м. Харкова є постійним землекористувачем спірної земельної ділянки.

При цьому, рішенням господарського суду Харківської області від 03.11.2014 у справі №922/4744/13, залишеним без змін постановою Харківського апеляційного господарського суду від 17.02.2015 та постановою Вищого господарського Суду України від 19.05.2015 позовні вимоги військового прокурора Харківського гарнізону були задоволені, зокрема:

- визнано недійсним п.8.2 рішення Харківської міської ради № 180/05 від 28.09.2005 у частині переведення із земель оборони до земель житлової і громадської забудови земельної ділянки 0,0528 га по АДРЕСА_2;

- визнано недійсним п. 1.4 додатку 3 рішення Харківської міської ради № 180/05 від 28.09.2005 у частині припинення права користування Харківській квартирно-експлуатаційній частині району частиною земельної ділянки площею 0,0528 га по АДРЕСА_2;

- визнано недійсним п. 1.38 додатку 4 рішення Харківської міської ради № 180/05 від 28.09.2005 у частині надання ОСОБА_5 в оренду строком до 01.09.2030 земельної ділянки площею 0,0528 га по АДРЕСА_2 для експлуатації та обслуговування адміністративної будівлі.

При розгляді справи №922/4744/13 судами на підставі правової оцінки доказів в їх сукупності встановлено, що земельна ділянка, в тому числі під адміністративною будівлею літ. "Е-2" загальною площею 516,3 кв.м. по АДРЕСА_2, яка придбана ОСОБА_5 відноситься виключно до земель оборони, які не можуть передаватися до земель комунальної власності, суб'єктом права власності на яку є держава, а саме лише факт використання вказаної земельної ділянки фізичними та юридичними особами для обслуговування нерухомого майна, яке знаходиться у їх власності, не може бути підставою для припинення права постійного користування КЕВ м. Харкова землею, яка належить державі. Переведення міською радою земельної ділянки 0,0528 га по АДРЕСА_2 із земель оборони до земель житлової і громадської забудови здійснено за відсутністю для цього правових підстав та визначеної законом компетенції. Отже, суди у справі №922/4744/13 визначились, що спірна земельна ділянка була вилучена із земель оборони у спосіб, що не відповідає вимогам чинного законодавства.

Крім того, господарськими судами в ході розгляду справи №922/4744/13 зроблено висновки про те, що Державним актом на право постійного користування землею від 09.07.98 серії НОМЕР_3 були розмежовані межі земельної ділянки загальною площею 0,4620 га., розташованої за адресою: АДРЕСА_2, яка відноситься до земель оборони та є державною власністю. Харківська КЕЧ району, а також її правонаступник - Квартирно-експлуатаційний відділ м. Харкова не відносяться до об'єктів соціально-культурного, виробничого та житлового призначення, а тому з урахуванням такого принципу розмежування земель державної та комунальної власності, як забезпечення безпеки держави, зазначена земельна ділянка, в тому числі і під адміністративною будівлею літ. "Е-2", загальною площею 516,3 кв.м по АДРЕСА_2, яка придбана ОСОБА_5, відноситься виключно до земель оборони. При цьому, судами на підставі досліджених доказів встановлено той факт, що відчужена будівля за літ. "Е-2" не відноситься до об'єктів виробничого призначення, оскільки, як вбачається зі змісту біржової угоди №50-02/12 від 19.12.2002, а також технічного паспорту від 14.11.2002, дана нежитлова будівля за призначенням є адміністративною - тобто не відноситься до об'єктів виробничого, соціально-культурного або житлового призначення.

Також, в межах справи №922/4744/13 судами підтверджена наявність у Квартирно-експлуатаційного відділу м. Харкова права на спірну земельну ділянку, яку згідно з Державним актом на право постійного користування землею серія НОМЕР_3 було надано Харківській квартирно-експлуатаційній частині району, оскільки Квартирно-експлуатаційний відділ м. Харкова є правонаступником Харківської квартирно-експлуатаційної частини району.

Наявність добровільної відмови КЕВ м. Харкова від спірної земельної ділянки не підтвердилась під час розгляду справи №922/4744/13.

За результатами перегляду рішення господарського суду Харківської області від 03.11.2014 у справі №922/4744/13 за нововиявленими обставинами постановою Харківського апеляційного господарського суду від 30.05.2016, залишеною без змін постановою Вищого господарського суду від 21.09.2016, відмовлено в задоволенні заяви про перегляд судового рішення від 03.11.2014 у справі №922/4744/13 за нововиявленими обставинами, рішення господарського суду Харківської області від 03.11.2014 у справі № 922/4744/13 залишено без змін.

Рішення у господарських справах №922/4744/13 та №922/127/13-г набрали законної сили.

Відповідно до статті 35 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду у господарській справі, яке набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини.

Отже, обставини, встановлені господарськими судами раніше у справах №922/4744/13 та №922/127/13-г, в якій брали участь ті ж самі сторони, не повинні доводитись знову, а тому приймаються колегією суддів апеляційної інстанції без перевірки у даній справі.

Доводи відповідачів про те, що спірна земельна ділянка не відноситься до військового майна та не є землею оборони, спростовуються вищенаведеним.

До того ж, рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права згідно ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів (рішення Європейського суду з прав людини, від 25.07.2002, "Справа "Совтрансавто-Холдинг" проти України" п. 72 "В. Оцінка Суду").

Таким чином, господарський суд першої інстанції при розгляді даної справи №922/42/16 дійшов обґрунтованого висновку про те, що земельна ділянка, яка була надана в оренду ОСОБА_5 на підставі оспорюваного у даній справі рішення Харківської міської ради Харківської області від 24.06.2015 №1913/15 (пункт 19 додатку 4), належить саме до земель оборони, які в силу положень частини другої статті 77 Земельного кодексу України можуть перебувати лише в державній власності та використовуватись виключно згідно із Законом України "Про використання земель оборони".

Відповідно до частини першої статті 77 Земельного кодексу України, статті 1 Закону України "Про використання земель оборони" землями оборони визнаються землі, надані для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законодавства України.

Військове майно в силу положень статей 1 та 3 Закону України "Про правовий режим майна у Збройних Силах України" це державне майно, закріплене за військовими частинами, закладами, установами та організаціями Збройних Сил України на праві оперативного управління.

Статтею 141 Земельного кодексу України визначені підстави для припинення права користування земельною ділянкою, серед яких:

- добровільна відмова від права користування земельною ділянкою;

- вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом;

- використання земельної ділянки не за цільовим призначенням та інші.

Відповідно до приписів статті 2 Закону України "Про правовий режим майна у Збройних Силах України" до компетенції Кабінету Міністрів України належить вирішення питань щодо визначення порядку вилучення і передачі його до сфери управління центральних або місцевих органів виконавчої влади, інших органів, уповноважених управляти державним майном, самоврядним установам і організаціям та у комунальну власність територіальних громад сіл, селищ, міст або у їх спільну власність.

Постановою Кабінету Міністрів України від 29.08.2002 №1282 затверджено Порядок вилучення і передачі військового майна Збройних Сил України, відповідно до пунктів 2, 4 якого передача нерухомого майна, зокрема, у комунальну власність територіальних громад сіл, селищ, міст або у їх спільну власність проводиться за рішенням Кабінету Міністрів України.

За приписами Законів України "Про оборону України" та "Про правовий режим майна у Збройних Силах України" Міністерство оборони України є уповноваженим державою органом управління військовим майном.

Відчуження військового майна здійснюється Міністерством оборони України. Рішення про відчуження військового майна, що є придатним для подальшого використання, але не знаходить застосування у повсякденній діяльності військ, надлишкового майна, а також цілісних майнових комплексів та іншого нерухомого майна приймає Кабінет Міністрів України за поданням Міністерства оборони України. Порядок відчуження військового майна визначається Кабінетом Міністрів України (стаття 6 Закону України "Про правовий режим майна у Збройних Силах України").

Частиною 1 статті 10 Закону України "Про оборону України" передбачено, що Міністерство оборони України як центральний орган виконавчої влади забезпечує проведення в життя державної політики у сфері оборони, функціонування, бойову та мобілізаційну готовність, боєздатність і підготовку Збройних Сил України до здійснення покладених на них функцій і завдань.

Виходячи з вимог чинних нормативних актів, що регулюють спірні правовідносини, істотною передумовою для припинення права власності постійного користування землями оборони, що закріплені за структурними одиницями Збройних сил України, та подальшої передачі цієї ділянки у власність або користування третім особам є отримання на це згоди Міністерства оборони України.

Згідно із пунктом 45 Положення про порядок надання в користування земель для потреб Збройних Сил України та основні правила користування наданими землями, затвердженого наказом Міністра оборони України № 483 від 22.12.1997, передача земель місцевим органам влади проводиться за згодою Міністра оборони України або за його дорученням начальником розквартирування військ та капітального будівництва - начальником Головного, управління розквартирування військ та капітального будівництва Збройних Сил України.

Проте, як встановлено судом першої інстанції і ці висновки суду не спростовані відповідачами, згоди на передання спірної земельної ділянки місцевим органам влади Міністерство оборони України не надавало.

Відповідне рішення про вилучення з оперативного управління КЕВ м. Харкова, зняття з обліку КЕВ м. Харкова і про передачу спірного військового майна (спірної земельної ділянки) Кабінетом Міністрів України не приймалось.

Статтею 19 Конституції України закріплено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

За приписами частини п'ятої статті 116 Земельного кодексу України земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом.

Також, до повноважень міських рад у галузі земельних відносин на території міст належить, зокрема, розпорядження землями територіальних громад (стаття 12 Земельного кодексу України) та відповідно до частини першої статті 122 Земельного кодексу України до повноважень міської ради належить розпорядження земельними ділянками із земель комунальної власності та не віднесено право розпоряджатись землями державної власності.

Відповідно до статті 20 Земельного кодексу України віднесення земель до тієї чи іншої категорії повинно здійснюватися на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень.

Належність земельної ділянки за цільовим призначенням до земель оборони, а за формою власності - до державної повністю підтверджена належними доказами у даній справі, а також рішенням господарського суду Харківської області від 03.11.2014 у справі № 922/4744/13, залишеним без змін постановою Харківського апеляційного господарського суду від 17.02.2015 та постановою Вищого господарського суду України від 19.05.2015, через що Харківська міська рада не була наділена правом розпорядження спірною земельною ділянкою, надаючи її в оренду ОСОБА_5

Посилання відповідача-2 на погодження Харківською обласною радою проекту землеустрою щодо зміни і встановлення меж м. Харкова на рішенні ХІІІ сесії VІ скликання від 21.06.2012 № 453-VІ та затвердження Постановою Верховної ради України № 5215-VІ від 06.09.2012 меж м. Харкова згідно з планом, вказаним у додатку до постанови, не є підтвердженням зміни правового режиму спірної земельної ділянки площею 0,0528 га по АДРЕСА_2 та віднесення її до земель комунальної власності, оскільки проект землеустрою автоматично не змінює власника земельної ділянки, без дотримання встановленого законом порядку.

Колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що Харківська міська рада Харківської області, приймаючи рішення від 24.06.2015 № 1913/115 "Про надання юридичним та фізичним особам земельних ділянок для експлуатації та обслуговування будівель і споруд" в порушення положень статті 19 Конституції України, вийшла за межі наданих їй повноважень, оскільки не мала правових підстав для розпорядження земельною ділянкою державної власності, віднесеною до земель оборони.

Відповідачі не підтвердили жодними належними та допустимими доказами відповідність вимогам чинного законодавства та наявність правових підстав для прийняття Харківською міською радою Харківської області оскаржуваного рішення щодо надання Фізичній особі-підприємцю ОСОБА_5 в оренду земельної ділянки площею 0,0528га для експлуатації та обслуговування торговельно-офісної будівлі літ. "Е-2" по АДРЕСА_2 м. Харкова.

Враховуючи те, що у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним (стаття 155 Земельного кодексу України).

Визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування визначено також серед способів захисту прав на земельні ділянки відповідно до частини третьої статті 152 Земельного кодексу України.

За таких обставин, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що місцевий господарський суд правильно застосував частину першу статті 21 Цивільного кодексу України та визнав недійсним пункт 19 додатку 4 рішення Харківської міської ради від 24.06.2015 № 1913/15 щодо надання ОСОБА_5 (ідент. номер НОМЕР_1) в оренду строком до 01.07.2064 земельної ділянки площею 0,0528 га (кадастровий номер НОМЕР_2) за рахунок житлової та громадської забудови, які належать територіальній громаді м. Харкова для експлуатації та обслуговування торгово-офісної будівлі за літ. "Е-2" по АДРЕСА_2.

При повторному розгляді справи в межах наданих суду апеляційної інстанції повноважень, колегією суддів не встановлено правових підстав для відмови в позові в цій частині. Наявність у позивачів прав на земельну ділянку, а отже і їх порушення, підтверджується наявними у справі вичерпними документальними доказами.

При розгляді даної справи колегія суддів апеляційної інстанції також враховує, що постановою Харківського окружного адміністративного суду у справі № 820/6992/15 від 29.09.2015, залишеною без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду 21.12.2015 скасовано рішення Державного реєстратора прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції Ігнатової Н.Є. від 22.06.2015 10:48:50, індексний номер: 22260257 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), яким за Харківською міською радою () зареєстровано право комунальної власності на земельну ділянку площею 0,0528 га. по АДРЕСА_2 у м. Харкові, кадастровий номер НОМЕР_2. Також, скасовано рішення Державного реєстратора прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції Ігнатової Н.Є. від 22.06.2015 11:06:56 індексний номер: 22261354 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, яким зареєстровано право оренди земельної ділянки площею 0,0528 га. по АДРЕСА_2 у м. Харкові, кадастровий номер НОМЕР_2 (том 2 аркуші справи 12-24).

Підставами для скасування спірних рішень державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), стала наявність рішення Господарського суду Харківської області від 03.11.2014 у справі №922/4744/13, яке набрало законної сили.

Відповідно до статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідачі не довели та не підтвердили жодними доказами те, що земельна ділянка площею 0,0528 га. по АДРЕСА_2 у м. Харкові (кадастровий номер НОМЕР_2) знаходиться поза межами Державного акту на право постійного користування землею серія ХР 33-01-001736 від 09.07.1998, не належить на праві постійного користування КЕВ м. Харкова, не відноситься до категорії земель оборони і не є державною власністю.

Що стосується позовних вимог в частині визнання недійсним договору оренди земельної ділянки загальною площею 0,0528га по АДРЕСА_2 (кадастровий номер НОМЕР_2), укладеного між Харківською міською радою Харківської області та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_5 на виконання пункту 19 додатку 4 рішення Харківської міської ради від 24.06.2015р. № 1913/15, колегія суддів апеляційної інстанції повністю підтримує правову позицію суду першої інстанції про відмову в задоволенні зазначеної частини позову прокурора, зважаючи на таке.

Частинами 1 та 3 статті 215 Цивільного кодексу України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до частин 1, 2 статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Відповідно до пункту 19.2 додатку 4 рішення Харківської міської ради від 24.06.2015р. № 1913/15 "Про надання юридичним та фізичним особам земельних ділянок для експлуатації та обслуговування будівель і споруд" було вирішено переукласти з другим відповідачем договір оренди землі від 02.06.2006р. №25 (номер запису про інше речове право від 18.06.2015р. № 10125202) відповідно до цього пункту рішення.

Військовий прокурор Харківського гарнізону не надав в обґрунтування цієї частини позовних вимог укладений між Харківською міською радою Харківської області та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_5 договір на виконання пункту 19 додатку 4 рішення Харківської міської ради від 24.06.2015р. №1913/15.

Натомість, матеріали справи свідчать про те, що договір оренди на виконання пункту 19 додатку 4 рішення Харківської міської ради від 24.06.2015р. №1913/15, який прокурор просить визнати недійсним в судовому порядку, між відповідачами у даній справі взагалі не укладався.

Так, 20.07.2016 КЕВ м. Харкова звернулось до Харківської міської ради із запитом №3653 щодо надання інформації стосовно оформлення договору оренди землі ОСОБА_5 по АДРЕСА_2 (том 2 аркуш справи 50).

У відповідь на цей запит Харківська міська рада листом № 5408/0/225-16 від 27.07.2016 повідомила КЕВ м. Харкова про те, що згідно з інформацією наявною у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, право власності Харківської міської ради на земельну ділянку площею 0,0528 га по АДРЕСА_2 (кадастровий номер НОМЕР_2) скасовано, в зв'язку з чим договір оренди землі з ОСОБА_5 не було переоформлено (том 2 аркуш справи 51).

З огляду на викладене, позовні вимоги прокурора в зазначеній частині є безпідставними, необґрунтованими, а тому такими, що правомірно залишені судом першої інстанції без задоволення.

Окрім цього, заявлений у даній справі позов прокурора містить також вимогу про витребування з володіння Харківської міської ради, ОСОБА_5 та передачу на користь Держави в особі Міністерства оборони України за актом приймання-передачі земельної ділянки загальною площею 0,0528 га по АДРЕСА_2 (кадастровий номер НОМЕР_2).

Розглянувши позов в цій частині господарський суд першої інстанції визнав його обґрунтованим, а тому дійшов висновку про його задоволення.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в цій частині є правомірним та аргументованим, оскільки прийняте з урахуванням встановлених під час судового розгляду фактичних обставин даної справи.

Місцевим господарським судом вмотивовано і це підтверджується під час здійснення апеляційного розгляду справи, спірна земельна ділянка за цільовим призначенням відноситься до земель оборони, а за формою власності - до державної, в зв'язку з чим пункт 19 додатку 4 до рішення Харківської міської ради від 24.06.2015 №1913/15 "Про надання юридичним та фізичним особам земельних ділянок для експлуатації та обслуговування будівель і споруд" визнано недійсним.

З огляду на те, що надане Харківською міською радою Фізичній особі-підприємцю ОСОБА_5 право оренди спірної земельної ділянки є похідним від рішення Харківської міської ради від 24.06.2015 №1913/15 (пункт 19 додатку 4), тому наявні всі правові підстави для витребування з володіння Харківської міської ради і ОСОБА_5, та передачі на користь Держави в особі Міністерства оборони України за актом приймання-передачі земельної ділянки загальною площею 0,0528 га по АДРЕСА_2 (кадастровий номер НОМЕР_2).

Згідно частин першої та другої статті 43 Господарського процесуального кодексу України відповідно господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом; ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Суд першої інстанції встановив всі обставини, які входять до предмету доказування у даній справі, правильно визначився зі статусом спірної земельної ділянки та формою її власності на момент прийняття оскаржуваного рішення Харківською міською радою, повно і всебічно з'ясував всі обставини справи та надав їм належну правову оцінку.

На підставі наведеного, колегія суддів дійшла висновку про те, що прийняте господарським судом рішення відповідає статтям 43, 85 Господарського процесуального кодексу України, вимогам щодо законності та обґрунтованості, підстав для скасування чи зміни рішення, в тому числі, з мотивів, наведених в апеляційній скарзі, не вбачається.

За таких обставин, рішення Господарського суду Харківської області від 10.10.2016 по справі № 922/42/16 слід залишити без змін, а апеляційна скарга Фізичної особи-підприємця ОСОБА_5, м. Харків задоволенню не підлягає.

Судовий збір за розгляд апеляційної скарги у зв'язку з відмовою в її задоволенні на підставі статті 49 Господарського процесуального кодексу України покладається на скаржника.

На підставі викладеного та керуючись статтями 32, 33, 34, 43, 99, 101, пунктом 1 статті 103, статтями 105, 110 Господарського процесуального кодексу України колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_5, м. Харків залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Харківської області від 10.10.2016 у справі №922/42/16 залишити без змін.

Постанова набирає чинності з дня її проголошення і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом 20-ти днів.

Головуючий суддя Барбашова С.В.

Суддя Гребенюк Н. В.

Суддя Пушай В.І.