ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.01.2017р. Справа№ 914/2886/16

За позовом: Першого заступника військового прокурора Західного регіону України в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції у спірних відносинах, позивача: Міністерства оборони України, м. Київ,

до відповідача: ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю «Торгово-роздрібна компанія «Євротек», м.Київ,

третя особа, що не заявляє самостійних вимог, на стороні позивача: Національна академія сухопутних військ імені гетьмана ОСОБА_2, м.Львів

про витребування земельної ділянки.

Суддя Яворський Б.І

при секретарі Сало О.А.

Прокурор: Майорчак В.М.,

Представники:

від позивача: ОСОБА_3,

від відповідача: ОСОБА_4, ОСОБА_5А,

від третьої сторони: не зявився.

На розгляд господарського суду Першим заступником військового прокурора Західного регіону України в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції у спірних відносинах, Міністерства оборони України, подано позов до ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю «Торгово-роздрібна компанія «Євротек» про витребування земельної ділянки.

Ухвалою суду від 17.11.2016р. порушено провадження у справі, яку призначено до розгляду на 29.11.2016р., відстрочено сплату прокурором судового збору. Рух справи відображено у відповідних ухвалах.

У судовому засіданні 16.01.2017р. прокурор та представник позивача позовні вимоги підтримали з підстав, викладених у позовній заяві та письмових поясненнях. Позовні вимоги обґрунтовуються, зокрема, наступним: перший заступник військового прокурора Західного регіону України звернувся до суду з позовом в інтересах держави в особі Міністерства оборони України як органу, уповноваженого здійснювати функції у спірних правовідносинах, оскільки вказаний орган належним чином не здійснює захист інтересів держави представницькими засобами; у 1989р. на земельну ділянку площею 9,5 га по вул..Чорновола, 2 у с.Скнилів Пустомитівського району Львівської області виконавчим комітетом Пустомитівської районної ради народних депутатів Львівському вищому військово-політичному училищу (на даний час Національна академія сухопутних військ імені гетьмана ОСОБА_2) виданий державний акт №040210 на право користування землею, згідно з яким ця земельна ділянка закріплена за вказаним навчальним закладом у безтермінове і безоплатне користування, на ділянці розташоване військове містечко №397; у 1992р. це військове містечко закріплено за військовим радгоспом «Львівський», однак земельна ділянка залишилась у користуванні училища; 07.07.2006р. Пустомитівською РДА укладено незаконний договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 10,1771 га на користь ПП «Паритет КС»; постановою Львівського апеляційного господарського суду від 27.07.2016р. у справі №3/374-26/433 зазначений договір визнано недійсним; на даний час право власності на спірну земельну ділянку зареєстровано за ОСОБА_6 «ТРК «Євротек», яке у добровільному порядку ділянку не повертає чим не визнає право державної власності на неї, а тому прокурор змушений звернутися з вимогою про її витребування на користь власника Міністерства оборони України у порядку ст.317 та ст.388 ЦК України. Крім того, прокурор та представник позивача підтримали подане 04.01.2017р. клопотання про зупинення провадження у даній справі до вирішення Львівським апеляційним господарським судом справи №3/374-26/433 про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки від 07.07.2006р., оскільки, на їхню думку, незаконність такого договору було однією із підстав для подання позову про витребування земельної ділянки.

Представники відповідача у судовому засіданні 16.01.2017р. щодо задоволення позову заперечили, зазначивши таке: ні прокурором, ні позивачем не обґрунтовано, що Міністерству оборони України належить право власності чи право користування спірною земельною ділянкою, а тому у Міністерства оборони України відсутні правові підстави для витребування на його користь спірної земельної ділянки, і воно не є належним позивачем у даній справі; законодавством не передбачено права Міністерства оборони України розпоряджатися земельними ділянками та не передбачено прав здійснювати захист інтересів держави в частині розпорядження земельними ділянками; у 1989р. земельна ділянка площею 9,5 га надавалася для ведення підсобного господарства, а тому така ділянка належала до земель сільськогосподарського призначення; Львівське вище військово-політичне училище, якому був виданий Державний акт на право користування земельною ділянкою, ліквідовано у 1992р. і, відповідно, таке право постійного користування було припинено у силу положень закону, а тому академія не може бути правонаступником училища в частині переходу права постійного користування спірною земельною ділянкою; прокурором не подано жодних доказів віднесення спірної ділянки до земель оборони; після ліквідації училища жодна структура Міністерства оборони України не оформляла права користування спірною земельною ділянкою; на момент відчуження земельної ділянки Пустомитівською РДА на користь ПП «Паритет КС» ця земельна ділянка перебувала у володінні та користуванні ПП «Паритет КС» на умовах договору оренди, який не був визнаний недійсним; на момент такого відчуження на ній були відсутні обєкти нерухомого майна належні Міністерству оборони України на праві власності чи користування; ОСОБА_6 «ТРК «Євротек» є добросовісним набувачем земельної ділянки, придбало її у законного власника ПрАТ «Євротек» на підставі договору купівлі-продажу від 29.10.2012р. та правомірно очікувало на набуття права власності на спірну земельну ділянку, а предявлення прокурором позову в інтересах Міністерства оборони України є непропорційним втручанням у право відповідача на мирне володіння своїм майном, оскільки відповідач не може відповідати за помилки державних органів при виконанні ними своїх повноважень (навіть за доведеності цієї обставини), а державні органи не можуть вимагати повернення в попередній стан, посилаючись на те, що вони при виконанні своїх повноважень припустилися помилки; як прокурор, так і Міністерство оборони України вправі були предявляти позов про витребування земельної ділянки ще у 2006р., тобто, 3-річний строк позовної давності для звернення до суду минув ще у 2009р., а ні прокурором, ні позивачем, не доведено поважності причин його пропуску. Також представники відповідача заперечили щодо задоволення клопотання прокурора про зупинення провадження у справі, оскільки, на їхню думку, зазначені справи не є взаємоповязаними, оскільки у справі №3/374-26/433 не досліджуються обставини, які мають значення для даної справи, зокрема, наявність у позивача волі на відчуження спірної земельної ділянки, добросовісність набувача та оплатність (безоплатність) придбання останнім спірної земельної ділянки; у суду відсутні будь-які перешкоди для розгляду предявленого прокурором віндикаційного позову, оскільки право на витребування майна з чужого володіння не потребує визнання недійсним правочину.

Представник третьої особи у судове засідання 16.01.2017р. не зявився, у попередніх судових засідання підтримав позицію, викладену у поясненні, зазначивши таке: відповідно до статуту академії, затвердженого наказом Міністра оборони України від 26.01.2016р. №40, академія є правонаступником Львівського вищого військово-політичного училища та знаходиться у сфері управління Міністерства оборони України, і якому Державним актом на право користування землею №040210 від 1989р. було надано у безстрокове та безплатне користування 9,5 га землі на території радгоспу «Львівський» для підсобного господарства; 07.07.2006р. Пустомитівською РДА укладено незаконний договір купівлі-продажу земельної ділянки, і, оскільки власник згідно ст.388 ЦК України вправі витребувати належне йому майно, позовні вимоги прокурора вважає правомірними.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників процесу, повно, всебічно і обєктивно зясувавши усі обставини справи в їх сукупності, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, судом встановлено таке.

У матеріалах справи міститься подана прокурором копія державного акту №040210 на право користування земельною ділянкою площею 9,5 га, видана виконавчим комітетом Пустомитівської районної ради народних депутатів Львівському вищому військово-політичному училищу, згідно з яким ця земельна ділянка закріплена за вказаним навчальним закладом у безтермінове і безоплатне користування, а також копія наказу командувача військ Прикарпатського військового округу №39 від квітня 1992р., у якому зазначається про передачу підсобного господарства Львівського вищого військово-політичного училища військовому радгоспу «Львівський».

19.09.2005р. між Пустомитівською РДА (орендодавець) та ПП «Паритет КС» (орендар) укладено договір оренди землі, за умовами якого в оренду для ведення підсобного сільського господарства передається земельна ділянка площею 10,1771 га, що знаходиться на території Скнилівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області. Договір укладено на 15 років.

07.07.2006р. між Пустомитівською РДА та ПП «Паритет КС» укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 10,1771 га, що знаходиться на території Скнилівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області, відповідно до якого адміністрація продала, а підприємство придбало у власність і оплатило вартість земельної ділянки.

29.10.2012р. згідно нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу ПрАТ «Євротек» продало, а ОСОБА_6 «ТРК «Євротек» придбало земельну ділянку площею 10,1771 га кадастровий номер №:03:000:0102, що розташована на території Скнилівської сільської ради (за межами населеного пункту (Пустомитівського району Львівської області).

Рішенням господарського суду Львівської області від 17.03.2014р. у справі №914/1216/13 відмовлено у задоволенні позову Першого заступника прокурора Західного регіону України з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері в інтересах держави в особі Міністерства оборони України до відповідача 1 Приватного підприємства Паритет КС, відповідача 2 Державного підприємства Львівське, за участю третьої особи 1 без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача ОСОБА_7 військ імені ОСОБА_2, третьої особи 2 без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача ОСОБА_8 державного майна України, третьої особи 3 без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю Торгово-роздрібна компанія Євротек про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 29 березня 2005 року, укладеного військовим радгоспом "Львівський", правонаступником якого є державне підприємство "Львівське", і приватним підприємством "Паритет КС" щодо відчуження майна, розташованого за адресою: Львівська область, Пустомитівський район, с. Скнилів, вул. Чорновола, 2. У рішенні суду зазначено таке: « 29.03.2005 року між Військовим радгоспом Львівський (продавець), правонаступником якого є Державне підприємство Львівське (наказ Мінагрополітики № 441 від 22.06.07) та Приватним підприємством Паритет КС (Покупець) укладено договір купівлі-продажу будівель, що посвідчений приватним нотаріусом Пустомитівського районного нотаріального округу ОСОБА_9 за реєстровим №317, згідно з п.1 якого продавець зобовязується передати, а покупець зобовязується прийняти у власність та оплатити належні продавцеві будівлі, які знаходяться за адресою: Львівська область, Пустомитівський район, с. Скнилів, вул.Чорновола, 2, а саме: корівник, позначений в технічному паспорті А-1 (цегляний), загальною площею 790,0 кв.м.; свинарник, позначений в технічному паспорті літерою Б-1 (цегляний), загальною площею 2010,4 кв.м.; караульне приміщення, позначене в технічному паспорті літерою В-1 (цегляну), загальною площею 184,1 кв.м.; вагову, позначену в технічному паспорті літерою Г-1 (цегляну), загальною площею 63,2 кв.м.; трансформаторну підстанцію, позначену в технічному паспорті літерою Д-1 (цегляну), загальною площею 78,7 кв.м.; санпропускник, позначений в технічному паспорті літерою Ж-1 (цегляний), загальною площею 50,4 кв.м.; насосну, позначену в технічному паспорті літерою З-1 (цегляну), загальною площею 17,4 кв.м. Право власності ПП Паритет КС на зазначені будівлі було зареєстроване Львівським обласним державним комунальним бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки 12.04.2005 року за реєстраційним №10213377, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 12.04.2005р., виданим Львівським обласним державним комунальним бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки, номер витягу 6978185. З матеріалів справи, суд зясував, що вищевказані обєкти нерухомого майна знаходяться на земельній ділянці, що розташована на території Скнилівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області, загальною площею 10,1771 га, кадастровий номер земельної ділянки :03:000:0102.». Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 20.05.2014р. та постановою Вищого господарського суду України від 11.11.2014р. рішення суду І інстанції залишено без змін.

Рішенням господарського суду Львівської області від 12.08.2015р. у справі №3/374-26/433 у задоволенні позову військового прокурора в інтересах держави в особі Міністерства оборони України та ОСОБА_7 сухопутних військ ім. гетьмана ОСОБА_2 про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки від 07.07.2006р. відмовлено. Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 27.07.2016р. рішення місцевого суду скасовано, позов задоволено, зазначений договір визнано недійсним. Постановою Вищого господарського суду України від 05.12.2016р. постанову Львівського апеляційного господарського суду скасовано, справа направлена на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвалою господарського суду Львівської області від 01.11.2016р. провадження у справі №1/1259-2/203 за позовом Військового прокурора Західного регіону України в інтересах держави: в особі Міністерства оборони України та Національної академії сухопутних військ імені гетьмана ОСОБА_2 до відповідача 1 Скнилівської сільської ради, відповідача 2 Пустомитівської районної державної адміністрації, відповідача 3 Приватного підприємства Паритет КС, за участю третьої особи 1, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача Державного підприємства Львівське, третьої особа 2, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача ОСОБА_6 ТРК ЄВРОТЕК про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки площею 10,1771 га. від 19.09.2005р. припинено.

При прийнятті рішення суд виходив з наступного.

Згідно з ст.33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст.34 ГПК України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

У пункті 2.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» від 26.12.2011р. №18 зазначено, що якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 ГПК), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного зясування місцевим господарським судом обставни справи.

Перелік підстав для зупинення провадження у справі визначено ст.79 ГПК України. Так, господарський суд зупиняє провадження у справі в разі неможливості розгляду даної справи до вирішення пов'язаної з нею іншої справи, що розглядається іншим судом, а також у разі звернення господарського суду із судовим дорученням про надання правової допомоги до іноземного суду або іншого компетентного органу іноземної держави. Господарський суд має право зупинити провадження у справі за клопотанням сторони, прокурора, який бере участь в судовому процесі, або за своєю ініціативою у випадках: 1) призначення господарським судом судової експертизи; 2) надсилання господарським судом матеріалів прокурору або органу досудового розслідування; 3) заміни однієї з сторін її правонаступником.

Для вирішення питання про зупинення провадження у справі суд у кожному конкретному випадку з'ясовує як пов'язана справа, яка розглядається господарським судом, зі справою, що розглядається іншим судом, і чим обумовлюється неможливість розгляду справи.

У пп. 3.16 п. 3 постанови від 26.12.2011 року № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" Пленум Вищого господарського суду України роз'яснив, що пов'язаною з даною справою є така інша справа, у якій інший суд встановлює обставини, що впливають чи можуть вплинути на подання і оцінку доказів у даній справі; в тому числі йдеться про факти, які мають преюдиціальне значення (ч. 3 і ч. 4 ст. 35 ГПК України). Під неможливістю розгляду даної справи слід розуміти неможливість для даного господарського суду самостійно встановити обставини, які встановлюються іншим судом в іншій справі, - у зв'язку з непідвідомчістю або непідсудністю іншої справи даному господарському суду, одночасністю розгляду двох пов'язаних між собою справ різними судами або з інших причин.

Наявність одночасно двох цих обставин є необхідною процесуальною підставою для застосування ч. 1 ст. 79 ГПК України.

У п.10 постанови Пленуму Вищого господарського суду України Про судове рішення №6 від 23.03.2012р. зазначено про те, що результати розгляду господарським судом заяв (клопотань) учасників судового процесу повинні зазначатися в мотивувальній, а не в резолютивній частині рішення суду, прийнятого по суті справи, за винятком тих випадків, коли суд вирішує питання про вжиття заходів до забезпечення позову (статті 67, 68 ГПК), відстрочку або розстрочку виконання рішення (стаття 121 ГПК).

Покурором заявлений позов про витребування майна відповідно до ст. 388 ЦК України, яка встановлює право власника витребувати своє майно в добросовісного набувача, який прибав це майно за відплатним договором, якщо майно вибуло з володіння власника не з його волі, а також в усіх випадках, якщо майно було набуте безвідплатно. Отже, предмет доказування у цій справі становлять обставини, що підтверджують або спростовують наявність у позивача права власності чи користування на земельну ділянку, волі на її відчуження, добросовісність набувача та оплатність (безоплатність) придбання ним спірного майна. Такі обставини можуть бути встановлені судом самостійно при вирішенні спору у цій справі. Більш того, беручи до уваги те, що відповідач не є стороною у справі №3/374-26/433, тому обставини відсутності (наявності) у позивача права власності чи користування на земельну ділянку, волі на її відчуження, добросовісність набувача та оплатність (безоплатність) придбання ним спірного майна обов'язково підлягають доказуванню та встановленню судом самостійно у цій справі (аналогічну позицію висловив ВГСУ у постанові від 26.10.2016р. у справі №916/1461/16).

У постанові від 30.11.2016р. по справі №6-2069цс16 Верховний Суд України вкотре відзначив, що права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до набувача з використанням правового механізму, установленого статтями 215,126 ЦК України. Такий спосіб захисту можливий лише шляхом подання віндикаційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені ст.388 ЦК України, які дають право витребувати в набувача це майно.

Враховуючи наведене та, оскільки право на витребування майна з чужого незаконного володіння не потребує визнання недійсним правочину, за яким майно вибуло від законного власника, суд відмовляє у задоволенні клопотання про зупинення провадження у цій справі до розгляду справи №3/374-26/433.

Згідно ст.23 Закону України «Про прокуратуру» представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом. Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший субєкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Відповідно до ст.2 ГПК України прокурор, який звертається до господарського суду в інтересах держави, в позовній заяві самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обгрунтовує необхідність їх захисту, а також вказує орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до господарського суду прокурор зазначає про це в позовній заяві.

Згідно рішення Конституційного Суду України від 08.04.1999р. у справі № 1-1/99 з урахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону, гарантування державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб'єктів права власності та господарювання тощо.

Даний позов заявлено в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, оскільки, на переконання прокурора, спірна земельна ділянка є державною власністю, належить до земель оборони, право користування нею належить Міністерству оборони України і вибула дана земельна ділянка з державної власності без відома та згоди Міністерства оборони України. Тому на підставі ст.388 ЦК України Міністерство оборони України вправі витребувати таку земельну ділянку від ОСОБА_6 «ТРК «Євротек».

Згідно ст.1 ГПК України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Відповідно до ст.21 ГПК України позивачами є підприємства та організації, що подали позов або в інтересах яких подано позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу.

Частиною 1 ст.15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ст.16 ЦК України).

Верховний Суд України відзначає, що підставою для звернення до суду є наявність порушеного права, і таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які б підтверджували наявність порушення права особи, за захистом якого вона звернулася, є підставою для відмови у задоволенні такого позову (постанова ВСУ від 04.11.2015р. по справі №922/3131/14).

Відповідно до ст.152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Стаття 388 ЦК України передбачає, що у випадку, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння, було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння, чи вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з його волі іншим шляхом.

Верховний Суд України неодноразово наголошував, що для застосування даної норми та задоволення віндикаційного позову позивач повинен в першу чергу довести своє право власності або речове право на витребовуване майно (див., наприклад, постанови ВСУ від 30.11.2016р. по справі №6-2069цс16, від 02.03.2016р. по справі №6-3090цс15).

Право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності (ст.78 ЗК України). Суб'єктами права власності на землю є: а) громадяни та юридичні особи - на землі приватної власності; б) територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності; в) держава, яка реалізує це право через відповідні органи державної влади, - на землі державної власності (ст.80 ЗК України).

За змістом ст.1 Закону України «Про використання земель оборони» та ст.77 ЗК України землями оборони визнаються землі, надані для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законодавства України.

Відповідно до ст.2 Закону України Про використання земель оборони військовим частинам для виконання покладених на них функцій та завдань земельні ділянки надаються у постійне користування відповідно до вимог Земельного кодексу України. Особливості надання земельних ділянок військовим частинам під військові та інші оборонні об'єкти визначаються Кабінетом Міністрів України. Розміри земельних ділянок, необхідних для розміщення військових частин та проведення ними постійної діяльності, визначаються згідно із потребами на підставі затвердженої в установленому порядку проектно-технічної документації.

Суб'єктами земельних відносин є громадяни, юридичні особи, органи місцевого самоврядування та органи державної влади (ст.2 ЗК України).

Глава 3 ЗК України встановлює повноваження органів виконавчої влади в галузі земельних відносин. Зокрема, розпоряджатися землями державної власності вправі: Кабінет Міністрів України (ст.13 ЗК України), центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин (ст.15-1 ЗК України), Рада міністрів Автономної Республіки Крим (ст.16 ЗК України), місцеві державні адміністрації (ст.17 ЗК України).

Згідно ст.84 ЗК України у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. Право державної власності на землю набувається і реалізується державою через органи виконавчої влади відповідно до повноважень, визначених цим Кодексом.

Стаття 122 ЗК України визначає повноваження органів виконавчої влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування щодо передачі земельних ділянок у власність або у користування. До таких органів виконавчої влади належать: КМУ, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, обласні та районні адміністрації, Київська та Севастопольська міські державні адміністрації, центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи.

Наведені вище положення законодавства свідчать, що Міністерство оборони України не наділене повноваженнями щодо розпорядження земельними ділянками. Немає таких повноважень щодо розпорядження землями у Міністерства оборони України і згідно Закону України «Про Збройні Сили України», Закону України «Про оборону України» та Положення «Про Міністерство оборони України», затвердженого Указом Президента України від 06.04.2011р., на які покликається прокурор у позовній заяві. Жодних доказів того, що Міністерству оборони України спірна земельна ділянка належить на праві власності або міністерство має інше речове право на таку ділянку, прокурором та позивачем не надано. Якщо, як стверджує прокурор, дана земельна ділянка належить до земель оборони і є державною власністю, то Міністерство оборони України не має повноважень розпоряджатися нею (такий висновок також зробив ВГСУ у постанові від 21.12.2016р. по справі №910/9289/16). Відповідно, підстав для витребування земельної ділянки Міністерством оборони України як власником або особою, яка має речове право на чуже майно, згідно ст.388 ЦК України немає.

Також суд відзначає таке.

У пункті 12 Перехідних положень ЗК України (у редакції, чинній на момент укладення договору купівлі-продажу від 07.07.2006р.) передбачено, що до розмежування земель державної і комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями в межах населених пунктів, крім земель, переданих у приватну власність, та земель, на яких

розташовані державні, в тому числі казенні, підприємства, господарські товариства, у статутних фондах яких державі належать частки (акції, паї), здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів - відповідні органи

виконавчої влади.

Районні державні адміністрації згідно ст.ст.17,122 ЗК України та ст.21 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» вправі розпоряджатися землями державної власності, в межах, визначених законом. 19.09.2005р. Пустомитівська РДА спочатку передала ПП «Паритет КС» спірну земельну ділянку в оренду, а 07.07.2006р. між Пустомитівською РДА та ПП «Паритет КС» укладено договір купівлі-продажу даної земельної ділянки. Жоден з цих договорів, як і інші договори купівлі-продажу земельної ділянки, в тому числі і договір від 29.10.2012р., на підставі якого ОСОБА_6 «ТРК «Євротек» набуло право власності на земельну ділянку площею 10,1771 га, не визнаний недійсним, а ст.204 ЦК України встановлює презумпцію правомірності правочину правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Крім того, ст.328 ЦК України передбачає, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена законом. У даному випадку відповідач набув право власності на земельну ділянку у встановленому законом порядку, придбавши її у ПрАТ «Євротек», якому вона належала на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯИ №175480 від 07.10.2009р.

Відповідно до ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У рішенні по справі «Україна-Тюмень проти України» (рішення щодо суті) Європейський суд з прав людини відзначив, що «… стаття 1 Першого протоколу містить три чітких норми: "перша норма, викладена в першому реченні першого пункту, є загальною за своєю природою та закріплює принцип мирного володіння майном; друга норма, що міститься в другому реченні першого пункту, стосується позбавлення власності та містить умови такого позбавлення; третя норма, викладена в другому пункті, визнає право

Договірних держав, серед іншого, здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів.... Ці норми не є окремими, а є пов'язаними між собою. Друга та третя норми стосуються певних випадків, за яких допускається втручання в

право на мирне володіння майном, та, отже, їх слід тлумачити в світлі загального принципу, викладеного в першій нормі" (див., наприклад, рішення у справі "Ян та інші проти Німеччини" (Jahn and Others v. Germany), NN 46720/99, 72203/01 та 72552/01,

параграф 78, ECHR 2005-...)… Суд нагадує, що перша та найважливіша вимога статті 1

Першого протоколу полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення першого пункту дозволяє позбавлення власності лише "на умовах, передбачених законом", а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію "законів". Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом всіх статей

Конвенції (див. рішення у справах "Амюр проти Франції" (Amuur v. France) від 25 червня 1996, Reports of Judgments and Decisions 1996-III, pp. 850-51, параграф 50; "ОСОБА_10 Греції та інші проти Греції" (Former King of Greece and Others v.

Greece), N 25701/94, параграф 79, ECHR 2000-XII; та "Малама проти Греції" (Malama v. Greece), N 43622/98, параграф 43, ECHR 2001-II).»

При розгляді справи «Стретч проти Сполученого Королівства» ЄСПЛ зазначив, що оскільки особу позбавили права на його майно лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку публічного органу, а не громадянина, то в такому випадку мало місце непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном та відбулося порушення ст.1 Першого протоколу Конвенції.

У рішенні по справі «Трегубенко проти України» ЄСПЛ «повторює, що позбавлення майна може бути виправданим лише у випадку, якщо буде показаний, inter alia, "інтерес суспільства" та "умови, передбачені законом". Більше того, будь-яке втручання у право власності обов'язково повинно відповідати принципу пропорційності. Як неодноразово зазначав Суд, "справедливий баланс" має бути дотриманий між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основних прав людини. Пошук такого

справедливого балансу пролягає через всю Конвенцію. Далі Суд зазначає, що необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа, про яку йдеться, несе "індивідуальний і надмірний тягар" (див. рішення щодо Брумареску (Brumaresku), яке згадувалося

вище, параграф 78)».

На необхідність дотримання трьох критеріїв, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями ст.1 Першого протоколу Конвенції (чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний інтерес»; чи є воно пропорційне визначеним Конвенцією цілям), звертає увагу і Верховний Суд України (див., наприклад, постанову ВСУ від 29.06.2016р.). У даному випадку прокурором та позивачем не обґрунтовано та не доведено можливість позбавлення відповідача його права власності з дотриманням ст.1 Першого протоколу Конвенції.

Щодо заяви відповідача про застосування позовної давності суд відзначає таке.

ЄСПЛ у справах Нафтова компанія Юкос проти Росії та Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав учасниць Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу. Строки позовної давності слугують кільком важливим цілям, а саме: забезпеченню юридичної визначеності та остаточності, захисту потенційних відповідачів від незаявлених вчасно вимог, яким може бути важко протистояти, та запобігти будь-якій несправедливості, яка могла б виникнути, якби від судів вимагалося виносити рішення щодо подій, що мали місце у віддаленому минулому, на підставі доказів, які через сплив часу стали ненадійними та неповними (рішення ЄСПЛ у справі «ОСОБА_11 проти України»).

Цивільний кодекс України позовну давність визначає як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України). Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (стаття 267 ЦК України). При цьому встановлення початкового моменту перебігу позовної давності має важливе значення, оскільки від нього залежить і застосування норм матеріального права, і правила обчислення позовної давності, і захист порушеного права. Визначення початку відліку позовної давності наведено у статті 261 ЦК України, зокрема, відповідно до частини 1 цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку, що позовна давність є строком предявлення позову як безпосередньо особою, право якої порушено, так і субєктами, уповноваженими законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи носія порушеного права (інтересу). При цьому як у випадку предявлення позову самою особою, право якої порушено, так і в разі предявлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.

Законом України Про прокуратуру передбачено право прокурора з метою представництва інтересів громадянина або держави в суді в межах повноважень, визначених законом, звертатися до суду з позовною заявою, брати участь у розгляді справ за його позовом тощо. Згідно з частинами 1, 4 статті 29 ГПК України прокурор бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, порушену за позовом інших осіб, на будь-якій стадії її розгляду для представництва інтересів громадянина або держави. Прокурор, який бере участь у справі, несе обовязки і користується правами сторони, крім права на укладення мирової угоди.

Таким чином, положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється і на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів, тому перебіг строку позовної давності розпочинається з моменту, коли про порушення прав та інтересів держави дізнався саме відповідний орган державної влади, а не прокурор (такий правовий висновок зробив ВСУ у постанові від 13.04.2016р. по справі №3-224гс16). Оскільки держава зобовязана забезпечити належне правове регулювання відносин і відповідальна за прийняті її органами незаконні правові акти, їх скасування не повинно ставити під сумнів стабільність цивільного обороту, підтримувати яку мають норми про позовну давність, тому, на відміну від інших учасників цивільних правовідносин, держава несе ризик спливу строку позовної давності на оскарження нею незаконних правових актів державних органів, якими порушено право власності чи інше речове право (постанова ВСУ від 30.09.2015р. по справі №3-5374гс15).

У даному випадку Міністерство оборони України дізналося про відчуження спірної земельної ділянки ще у 2006р., адже є позивачем у згаданій вище справі №3/374-26/433, а позов про її витребування подано тільки у 2016р., тобто, з пропуском строку позовної давності без обґрунтування поважності причин його пропуску.

Відповідно до частин 3 і 4 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. За змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення. Висновок про застосування позовної давності відображається у мотивувальній частині рішення господарського суду. (п.2.2 постанови Пленуму ВГСУ «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» від 29.05.2013р. №10). Враховуючи наведене вище, суд відмовляє у задоволенні заяви про застосування строку позовної давності, оскільки прокурором не доведено порушення права чи законного інтересу позивача і суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості.

При звернення до суду прокурором не подано доказів сплати судового збору, натомість подано клопотання про відстрочення сплати судового збору, оскільки станом на дату подання позову на рахунку військової прокуратури Західного регіону відсутні кошти для сплати судового збору. Відповідно до ч.1 ст.8 ЗУ Про судовий збір судом було відстрочено сплату судового збору прокурором, проте на дату прийняття рішення прокурором так і не було подано доказів сплати судового збору.

Згідно зі ст.1 Закону України «Про судовий збір» судовий збір збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, за видачу судами документів, а також у разі ухвалення окремих судових рішень, передбачених цим Законом.

Судовий збір з позовної заяви про визнання права власності на майно, витребування або повернення майна у позадоговірних зобов'язаннях (у тому числі в зв'язку з вимогами, заснованими на приписах частини п'ятої статті 216, статті 1212 Цивільного кодексу України тощо), - як рухомих речей, так і нерухомості, - визначається з урахуванням вартості спірного майна, тобто як зі спору майнового характеру (п.2.2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу» №7 від 21.02.2013р.).

Визначаючи суму судового збору, яка підлягає до сплати у даній справі, суд враховує вартість спірної земельної ділянки, яка визначена у договору купівлі-продажу від 29.10.2012р. 6 859 365,00 грн. Отже, сума судового збору, яка підлягає до стягнення з прокуратури Західного регіону України, становить 102 890,47 грн. (1,5% від 6 859 365,00 грн.).

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 3, 12, 33, 34, 44, 49, 82, 84, 85, 111-28 Господарського процесуального кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:

1. Відмовити у задоволенні позову повністю

2. Стягнути з Військової прокуратури Західного Регіону України (79007, м. Львів, вул. Клепарівська, 20, ідентифікаційний код ЄДОРПОУ 38326057) у дохід Державного бюджету України 102 890,48 грн. судового збору.

У судовому засіданні 16.01.2017 р. судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення, повний текст складений та підписаний 20.01.2017р.

Суддя Яворський Б.І.