РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.01.2017Справа №910/18953/16

За позовом Публічного акціонерного товариства «Закритий не диверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд «Ханнер Схід»

До Товариства з обмеженою відповідальністю «Келтік»

Про стягнення 1 079 132,00 грн.

Суддя Ващенко Т.М.

Представники сторін:

Від позивача: Павлюк Г.Г. представник за довіреністю № б/н від 14.11.16.

Від відповідача: Сміян Т.І. представник за довіреністю № б/н від 15.11.16.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Публічне акціонерне товариство «Закритий не диверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд «Ханнер Схід» (далі - позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Келтік» (далі - відповідач) про стягнення 1 079 132,00 грн., з яких: 1 000 000,00 грн. - основного боргу, 79 132,00 грн. - пені.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем зобов'язань за Договором № 13/03/16 від 13.03.16., оскільки в порушення умов вказаного Договору та норм чинного законодавства, надані грошові кошти у встановлений строк відповідачем повернуті позивачу не були.

Крім того, 18.10.16. позивачем через відділ діловодства суду на підставі ст. ст. 66, 67 ГПК України було подано заяву про вжиття заходів до забезпечення позову шляхом накладення арешту на рахунки, рухоме та нерухоме майно відповідача.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.10.16. порушено провадження у справі № 910/18953/16 та призначено її до розгляду на 15.11.16.

В судовому засіданні 15.11.16. на підставі ч. 3 ст. 77 ГПК України було оголошено перерву до 08.12.16.

07.12.16. відповідачем через відділ діловодства суду було подано письмовий відзив на позовну заяву, в якому він проти позову заперечує з підстав, викладених у відзиві.

В судовому засіданні 08.12.16. було оголошено перерву до 12.01.17.

Крім того, ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.12.16. було продовжено строк вирішення спору в даній справі на п'ятнадцять днів.

12.01.17. відповідачем через відділ діловодства суду було подано додаткові письмові пояснення.

В судовому засіданні 12.01.17. позивачем було подано уточнення до заяви про вжиття заходів до забезпечення позову.

В судових засіданні 12.01.17., 17.01.17. було оголошено перерву до 17.01.17. 18.01.17.

При цьому 17.01.17. відповідачем через відділ діловодства суду було подано письмові пояснення, в яких він вказує на те, що сплатив позивачу суму основного боргу на наполягає на відсутності підстав для стягнення пені.

В судовому засіданні 18.01.17. позивачем підтримано клопотання про вжиття заходів до забезпечення позову (з врахуванням заяви від 12.01.17. про уточнення).

Відповідач в судовому засіданні 18.01.17. проти задоволення вказаної заяви заперечував.

Розглянувши в судовому засіданні 18.01.17. заяву позивача про вжиття заходів до забезпечення позову, суд дійшов висновку про відмову в її задоволенні з огляду на наступне.

Заяву обґрунтовано твердженням позивача про те, що відповідач не вчиняє дій на погашення наявної в нього заборгованості та припущенням позивача про те, що невжиття заходів до забезпечення позову може утруднити або взагалі зробити неможливим виконання рішення в даній справі.

Відповідно до ст. 66 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд за заявою сторони, прокурора або з власної ініціативи має право вжити передбачених статтею 67 цього Кодексу заходів до забезпечення позову. Забезпечення позову допускається в будь-якій стадії провадження у справі, якщо невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення господарського суду.

Згідно з п. 1.1 інформаційного листа Вищого господарського суду України № 01-8/2776 від 12.12.06. «Про деякі питання практики застосування забезпечення позову», заявник повинен обґрунтувати причини звернення із заявою про забезпечення позову.

При цьому, відповідно до п. 1 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 16 від 26.12.11. «Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову», особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення із заявою про забезпечення позову. З цією метою та з урахуванням загальних вимог, передбачених статтею 33 ГПК, обов'язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного заходу до забезпечення позову.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов'язання після пред'явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов'язання тощо). Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється господарським судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Отже, питання задоволення заяви сторони у справі про застосування заходів до забезпечення позову вирішується судом в кожному конкретному випадку виходячи з характеру обставин справи, що дозволяють зробити припущення про утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду у випадку невжиття заходів забезпечення позову. Вказана правова позиція була підтримана й Вищим господарським судом України при винесенні постанови у справі № 6/166 від 13.08.2008 р.

Дослідивши збалансованість інтересів сторін, суд виходить з того, що припущення позивача про те, що невжиття заходів до забезпечення позову може утруднити або взагалі зробити неможливим виконання рішення в даній справі не підтверджується жодними належними та допустимими доказами.

Згідно з ч. 5 ст. 49 ГПК України суми, які підлягають сплаті за проведення судової експертизи, послуги перекладача, адвокати та інші витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: при задоволенні позову - на відповідача; при відмові в позові - на позивача; при частковому задоволенні позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі вищевикладеного, враховуючи положення ст. 49 ГПК України та Закону України "Про судовий збір", так як заяву про забезпечення позову судом розглянуто, тому витрати позивача по сплаті судового збору в розмірі 689,00 грн. за розгляд заяви про забезпечення позову, відшкодуванню та поверненню не підлягають.

В судовому засіданні 18.01.17. позивачем було подано письмові пояснення по справі та підтримано свої позовні вимоги в повному обсязі.

Відповідач в судовому засіданні 18.01.17. проти позову заперечував.

За результатами дослідження доказів, наявних в матеріалах справи, суд в нарадчій кімнаті, у відповідності до ст. ст. 82-85 ГПК України, ухвалив рішення у справі № 910/18953/16.

В судовому засіданні 18.01.17. судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

13.03.16. між позивачем (далі - Позикодавець) та відповідачем (далі - Позичальник) було укладено Договір № 13/03/16 про надання поворотної фінансової допомоги (далі - Договір), відповідно до умов якого (п. 1) Позикодавець Позичальнику поворотну фінансову допомогу на безоплатній основі.

Строк дії Договору сторонами погоджено п. 5.1 та визначено, що Договір набуває чинності з моменту його підписання та діє до повного виконання Позичальником своїх зобов'язань за Договором.

Згідно з п. 2.1 Договору поворотна фінансова допомога надається у національній валюті України в сумі 1 900 000,00 грн.

У відповідності до виписки по особовому рахунку позивача, 17.05.16. ним було перераховано відповідачу грошові кошти в розмірі 1 900 000,00 грн. з призначенням платежу «надання фінансової допомоги, зг.дог. № 13/03/16 від 13.03.2016р.».

Відповідно до п. п. 2.3, 2.4 Договору кошти, залучені як поворотна фінансова допомога, повертаються у строк до 19.08.16. включно. Повернення грошових коштів проводиться шляхом перерахування грошових коштів на рахунок Позикодавця в установі банку.

Стосовно доводів відповідача про те, що повернення поворотної фінансової допомоги повинно здійснюватись до 13.01.17. за умовами додаткової угоди № 2 до Договору, суд відзначає наступне.

За приписами п. 6.3 Договору усі зміни та доповнення до нього вважаються дійсними, якщо вони оформлені додатковими угодами, підписані уповноваженими представниками сторін та скріплені їх печатками.

Сторона, яка отримала пропозицію про зміни умов Договору, зобов'язана письмово повідомити протягом 20 календарних днів з дня одержання пропозицій про прийняте рішення (п. 6.2 Договору).

Означена додаткова угода № 2 від 12.09.16. не підписана сторонами та не скріплена їх печатками. Доказів направлення вказаної додаткової угоди відповідачем позивачу до матеріалів справи не подано.

В судовому порядку вказана додаткова угода так само не укладалась.

З огляду на вказане суд дійшов висновку, що строком повернення поворотної фінансової допомоги за Договором сторонами погоджено дату - 19.08.16. включно. Інша дата між сторонами не погоджувалась.

У відповідності до наявних в матеріалах справи банківських виписок по особовому рахунку позивача, відповідачем було здійснено наступне часткове повернення поворотної фінансової допомоги за Договором: 12.09.16. 100 000,00 грн., 19.09.16. 200 000,00 грн., 28.09.16. 100 000,00 грн., 06.10.16. 150 000,00 грн., 07.10.16. 160 000,00 грн. та 190 000,00 грн.

Отже, не повернутими залишились грошові кошти в розмірі 1 000 000,00 грн.

Матеріали справи містять лист № 16/09 від 01.09.16. до відповідача з вимогою сплатити наявну заборгованість за договором, однак не містять доказів його направлення відповідачу. Разом з тим, суд зауважує, що із змісту частини другої статті 124 Конституції України щодо поширення юрисдикції на всі правовідносини, що виникають у державі, випливає, що кожен із суб'єктів правовідносин у разі виникнення спору може звернутися до суду за його вирішенням. Суб'єктами таких правовідносин можуть бути громадяни, іноземці, особи без громадянства, юридичні особи та інші суб'єкти цих правовідносин. Зазначена норма, як і інші положення Конституції України, не містить застереження щодо допустимості судового захисту тільки після досудового врегулювання спору та неприпустимості здійснення правосуддя без його застосування. Обов'язкове досудове врегулювання спорів, яке виключає можливість прийняття позовної заяви до розгляду і здійснення за нею правосуддя, порушує право особи на судовий захист. Можливість використання суб'єктами правовідносин досудового врегулювання спорів може бути додатковим засобом правового захисту, який держава надає учасникам певних правовідносин, що не суперечить принципу здійснення правосуддя виключно судом. Таким чином, обрання певного засобу правового захисту, у тому числі і досудового врегулювання спору, є правом, а не обов'язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує. Встановлення законом обов'язкового досудового врегулювання спору обмежує можливість реалізації права на судовий захист (Рішення Конституційного Суду України № 15-пр/2002 від 09.07.02).

Проте відповідач всупереч умов Договору та вимогам діючого законодавства надані грошові кошти у встановлений строк не повернув, з огляду на що позивач вирішив звернутись з даним позовом до суду з метою захисту своїх прав та законних інтересів.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 р. "Про судове рішення" рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Відповідно до ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Згідно зі ст. ст. 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд відзначає наступне.

У відповідності до п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України, договір є підставою виникнення цивільних прав та обов'язків. Цивільні права і обов'язки виникають як з передбачених законом договорів, так і з договорів, не передбачених законом, але таких, що йому не суперечать.

Частинами 1, 3, 5 ст. 626 Цивільного кодексу України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає із суті договору.

Договір, відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Цивільного Кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Аналогічні положення містяться і в Господарському кодексі України. Так, відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договорів, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Приписами ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України встановлено, що в силу зобов'язання одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За своєю правовою природою Договір є договором позики.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

В силу ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно з ст. 193 ГК України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Не допускається одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Судом встановлено, що під час розгляду даної справи (тобто після звернення позивача 18.10.16. з даним позовом до суду) відповідачем було сплачено позивачу:

- 100 000,00 грн. платіжним дорученням № 9 від 16.01.17. з призначенням платежу «часткове повернення фінансової допомоги згідно договору № 13/03/16 від 13.03.2016р. без ПДВ»;

- 130 000,00 грн. платіжним дорученням № 1093 від 16.01.17. з призначенням платежу «часткове повернення фінансової допомоги згідно договору № 13/03/16 від 06.09.2016р. без ПДВ», що разом становить 230 000,00 грн.

Відповідно до п. 1-1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд припиняє провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Відсутність предмета спору означає відсутність спірного матеріального правовідношення між сторонами.

З огляду на вищенаведене, в зв'язку з тим, що відповідач сплатив заборгованість в розмірі 230 000,00 грн., провадження у справі в частині стягнення 230 000,00 грн. основного боргу підлягає припиненню на підставі п. 1-1 ч. 1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України, в зв'язку з відсутністю предмету спору.

Витрати по сплаті судового збору в цій частині покладаються на відповідача.

Згідно з ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Судом встановлено, що відповідач лише частково погасив наявну заборгованість зі сплати основного боргу (повернення поворотної фінансової допомоги за Договором), проте, в повному обсязі свій обов'язок не виконав, доказів повної оплати заборгованості до матеріалів справи не надав.

Щодо доводів відповідача про те, що в призначеннях платежу ним вказувалась інша дата договору - 06.09.16., суд відзначає, що сторонами не подано до матеріалів справи доказів існування укладеного між ними іншого договору про надання поворотної фінансової допомоги за тим же номером «№13/03/16», однак з датою 06.09.16., а тому позивач вірно зараховував здійснені відповідачем проплати в рахунок погашення заборгованості саме за Договором від 13.03.16.

Крім того, оригіналу іншої першої сторінки Договору відповідачем не подано, а отже не доведено власних доводів про те, що позивачем було замінено першу сторінку вказаного Договору.

Матеріалами справи підтверджується та відповідачем не спростовано, що відповідач в порушення покладеного на нього законом та Договором обов'язку по сплаті 770 000,00 грн. поворотної фінансової допомоги не виконав, вказану суму станом на час прийняття судового рішення не погасив, внаслідок чого позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Витрати по сплаті судового збору в цій частині за приписами ст. 49 ГПК України покладаються на відповідача.

В зв'язку з порушенням відповідачем умов Договору, позивач на підставі п. 3.2 Договору просить суд стягнути з відповідача на свою користь 79 132,00 грн. - пені.

Відповідно до п. 3.2 Договору, у випадку несвоєчасного повернення поворотної фінансової допомоги Позичальник сплачує Позикодавцю пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла у період, за який сплачується пеня, за кожний день прострочення.

Судом встановлено, що відповідач у встановлений Договорами строк свого обов'язку по перерахуванню коштів не виконав, допустивши прострочення виконання грошового зобов'язання (в т.ч. у період, який вказано позивачем), тому дії відповідача є порушенням договірних зобов'язань (ст. 610 Цивільного кодексу України), і він вважається таким, що прострочив (ст. 612 Цивільного кодексу України), відповідно є підстави для застосування встановленої законом відповідальності.

Стаття 611 Цивільного кодексу України передбачає, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, якими зокрема є сплата неустойки.

Відповідно до ч. 1 ст. 548 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

Відповідно до ст.ст. 546, 549 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, різновидом якої є штраф та пеня.

Відповідно до ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Судом встановлено факт прострочення виконання грошового зобов'язання, здійснено перерахунок пені та встановлено, що період для її нарахування позивачем визначено вірно і вірно визначено розмір пені, з огляду на що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 79 132,00 грн. - пені, а позовні вимоги в цій частині є такими, що підлягають задоволенню повністю.

При цьому, відповідачем не оспорено розрахунку пені.

Відповідно до положень ст. 49 ГПК України витрати по сплаті судового збору в цій частині покладаються на відповідача.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 32, 33, 44, 49, п. 1-1 ст. 80 ГПК України, ст. ст. 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. В частині стягнення 230 000 (двісті тридцять тисяч) 00 коп. поворотної фінансової допомоги - провадження у справі припинити.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Келтік» (01042, м. Київ, бульвар Дружби народів, б. 9; ідентифікаційний код 30112844) на користь Публічного акціонерного товариства «Закритий не диверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд «Ханнер Схід» (01010, м. Київ, вул. Івана Мазепи, б. 26; ідентифікаційний код 34350285) 770 000 (сімсот сімдесят тисяч) грн. 00 коп. - поворотної фінансової допомоги, 79 132 (сімдесят дев'ять тисяч сто тридцять дві) грн. 00 коп. - пені, 16 186 (шістнадцять тисяч сто вісімдесят шість) грн. 98 коп. - судового збору.

3. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 23.01.17.

Суддя Т.М. Ващенко