ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" січня 2017 р.Справа № 916/2202/16

Колегія суддів Одеського апеляційного господарського суду у складі:

Головуючого судді: Савицького Я.Ф.

Суддів: Ліпчанської Н.В.,

Головея В.М.

секретар судового засідання Селиверстова М.В.

за участю представників сторін в судовому засіданні від 17.01.2017р.:

від позивача: ОСОБА_2, за ордером;

від відповідача-1: не з'явився;

від відповідача-2: Баліцька Ю.С., за довіреністю;

Розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_4, Фонду гарантування вкладів фізичних осіб та Публічного акціонерного товариства "ІМЕКСБАНК" в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "ІМЕКСБАНК"

на рішення господарського суду Одеської області

від 12 жовтня 2016 року

по справі №916/2202/16

за позовом ОСОБА_4

до відповідачів: 1. Фонду гарантування вкладів фізичних осіб

2. Публічного акціонерного товариства "ІМЕКСБАНК" в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "ІМЕКСБАНК"

про зобов'язання вчинити певні дії та стягнення

Сторони належним чином повідомлені про час і місце засідання суду.

В судовому засіданні 17.01.2017р. відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України проголошено вступну та резолютивну частини постанови.

В с т а н о в и в:

Рішенням господарського суду Одеської області від 12.10.2016р. по справі №916/2202/16 (суддя Оборотова О.Ю.) частково задоволено позовні ОСОБА_4 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб та Публічного акціонерного товариства "ІМЕКСБАНК" в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "ІМЕКСБАНК" про зобов'язання вчинити певні дії та стягнення, зобов'язано Фонд гарантування вкладів фізичних осіб включити ОСОБА_4 в Загальний реєстр вкладників, які мають право на відшкодування грошових коштів по вкладам у Публічному акціонерному товаристві «ИМЕКСБАНК» за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб в розмірах, встановлених рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 25 травня 2015 року у справі № 522/6328/15-ц, залишеному без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 01 лютого 2016 року, а саме, на суму 190 000 грн., в решті позовних вимог відмовлено, стягнуто з ПАТ "ІМЕКСБАНК" в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "ІМЕКСБАНК" на користь Державного бюджету України витрати по сплаті судового збору в розмірі 1378,00грн.

У вказаному рішенні, місцевий господарський суд зазначив, що при виборі способу захисту прав позивача, керуючись положеннями частини 6 статті 55 Конституції України, статті 16 ЦК України, на думку суду, застосування в якості найбільш ефективного способу захисту порушених прав в даному спорі є включення позивача до Загального реєстру вкладників, оскільки Фонд починає виплату коштів в межах гарантованої державою суми відшкодування (200000грн.) вкладникам неплатоспроможного банку, які включені в Загальний реєстр вкладників. При цьому, вимога до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства "ІМЕКСБАНК" з приводу подання до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб додаткової інформацію щодо вкладника лише конкретизує порядок виконання даного рішення, тому, у зв'язку з задоволенням вимог позивача щодо включення його до Загального реєстру вкладників подання інформації до Фонду не є реальним способом захисту порушених прав та інтересів.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, до Одеського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою звернувся ОСОБА_4, в якій позивач просить змінити рішення господарського суду Одеської області від 12.10.2016 року по справі № 916/2202/16 та задовольнити частково позовні вимоги, а саме: стягнути (зобов'язати до виконання обов'язку в натурі) з Фонду відшкодування грошових коштів по вкладам на корить позивача у розмірі, встановленому рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 25 травня 2015 року у справі № 522/6328/15-ц, залишеному без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 01 лютого 2016 року, а саме на суму 190 000 (сто дев'яносто тисяч) гривень, дане стягнення здійснити у безготівковій формі на рахунок, вказаний у зверненні всіх вказаних інвалідів від 17.02.2016 року в Фінансово-разрахунковому центру «ФРЦ» - код 14284165, п / р № 8477 в ПАТ Укрсоцбанк в м. Одеса, МФО 300023.

Мотивуючи апеляційну скаргу, позивач посилається на те, що суд першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення дав неправильну кваліфікацію правовідносин сторін, а також не застосував закон, який підлягав застосуванню, внаслідок неправильної юридичної кваліфікації правовідносин та допустив неправильне розуміння закону, який хоча і підлягав застосуванню, проте, його зміст і сутність сприйнято неправильно через розширене тлумачення.

Ухвалою Одеського апеляційного господарського суду від 02.11.2016р. апеляційну скаргу ОСОБА_4 прийнято до провадження.

Також, не погоджуючись з рішення господарського суду першої інстанції до Одеського апеляційного суду з апеляційною скаргою звернувся Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, в якій відповідач- 1 просить скасувати рішення господарського суду Одеської області від 12.10.2016р. у справі №916/2202/16 в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_4 та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі з посиланням на те, що місцевим господарським судом порушені норми процесуального права, так як дана справа в частині вимог до Фонду підлягає розгляду не в порядку господарського, а в порядку адміністративного судочинства, оскільки спір виник у зв'язку зі здійсненням Фондом владних управлінських функцій.

Ухвалою Одеського апеляційного господарського суду від 21.11.2016р. апеляційна скарга Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнята до провадження та призначена до сумісного розгляду з апеляційною скаргою ОСОБА_4.

Не погоджуючись з рішенням господарського суду першої інстанції, до Одеського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою звернулось Публічне акціонерне товариство "ІМЕКСБАНК" в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "ІМЕКСБАНК", в якій відповідач-2 просить скасувати рішення господарського суду Одеської області від 12.10.2016р. у справі №916/2202/16 та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, мотивуючи це тим, що суд першої інстанції неповно з'ясував обставини справи та постановив рішення, яке не ґрунтується на нормах законодавства про систему гарантування вкладів фізичних осіб з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Ухвалою Одеського апеляційного господарського суду від 21.11.2016р. апеляційна скарга Публічного акціонерного товариства "ІМЕКСБАНК" в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "ІМЕКСБАНК" прийнята до провадження та призначена до сумісного розгляду з апеляційними скаргами ОСОБА_4 та Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.

Ухвалою Одеського апеляційного господарського суду від 23.11.2016р. відповідно до ст.77 Господарського процесуального кодексу України розгляд апеляційних скарг відкладено на 14.12.2016р.

02.12.2016р. від ОСОБА_4 до Одеського апеляційного господарського суду надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи судової практики.

07.12.2016р. від ОСОБА_4 до Одеського апеляційного господарського суду надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи додаткового документу.

12.12.2016р. від Публічного акціонерного товариства "ІМЕКСБАНК" в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "ІМЕКСБАНК" до Одеського апеляційного господарського суду надійшло клопотання про припинення провадження по справі з посиланням на те, що позивач є фізичною особою, отже, даний спір не підвідомчий господарським судам.

Колегія суддів відмовляє в задоволенні вказаного клопотання з огляду на наступне.

За положеннями частини першої статті 111-28 ГПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його поставі, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 111-16 цього Кодексу, є обов'язковими для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Відповідно до положень постанов Верховного Суду України від 16 лютого 2016 року (справа № 21-4846а15) та від 15 червня 2016 року (справа № 21-286а16) спори з даної категорії справ підлягають розгляду в порядку господарського судочинства.

За таких обставин, апеляційний господарський суд вважає, що даний спір підлягає розгляду господарським судом в порядку господарського судочинства.

Ухвалою Одеського апеляційного господарського суду від 14.12.2016р. за клопотанням ОСОБА_4 строк розгляду апеляційних скарг продовжено на 15 днів та відкладено розгляд справи на 17.01.2107р.

Розглянувши матеріали справи та доводи апеляційних скарг ОСОБА_4, Фонду гарантування вкладів фізичних осіб та Публічного акціонерного товариства "ІМЕКСБАНК" в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "ІМЕКСБАНК", заслухавши представників позивача та відповідача-2, перевіривши правильність юридичної оцінки встановлених фактичних обставин справи, застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті рішення, колегія суддів Одеського апеляційного господарського суду вважає, що оскаржуване рішення підлягає частковому скасуванню, апеляційна скарга позивача підлягає частковому задоволенню, а апеляційні скарги відповідачів відхиляються, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, Правлінням Національного банку України була прийнята постанова № 50 від 26.01.2015р. "Про віднесення ПАТ "ІМЕКСБАНК" до категорії неплатоспроможних", на підставі чого виконавчою дирекцією Фонду прийнято рішення № 16 від 26.01.2015р. "Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ "ІМЕКСБАНК", згідно з яким з 27.01.2015р. запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено Уповноважену особу Фонду на тимчасову адміністрацію - Северин Ю.П.

Тимчасову адміністрацію ПАТ "ІМЕКСБАНК" запроваджено строком на три місяці з 27.01.2015р. по 26.04.2015р. включно.

Рішенням виконавчої дирекції Фонду № 84 від 23.04.2015р. строк проведення тимчасової адміністрації в ПАТ "ІМЕКСБАНК" та повноваження Уповноваженої особи Фонду продовжено до 26.05.2015р. включно.

Відповідно до постанови Правління НБУ № 330 від 21.05.2015р. "Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ "ІМЕКСБАНК", виконавчою дирекцією Фонду прийнято рішення № 105 від 27.05.2015р. "Про початок процедури ліквідації ПАТ "ІМЕКСБАНК" та призначення Уповноваженою особою на ліквідацію банку Северина Ю.П. строком на один рік з 27.05.2015р. по 26.05.2016р. включно.

Рішенням виконавчої дирекції Фонду № 189 від 19.10.2015р. змінено Уповноважену особу Фонду, якій делегуються повноваження ліквідатора ПАТ "ІМЕКСБАНК" з 20.10.2015р. на Гаджиева С.О.

28 квітня 2016р. виконавча дирекція Фонду прийняла рішення № 638 про продовження строків здійснення процедури ліквідації ПАТ "ІМЕКСБАНК" строком на два роки до 26.05.2018р. включно. Також відповідно до зазначеного рішення продовжено повноваження ліквідатора ПАТ "ІМЕКСБАНК" Гаджиева С.О. строком на два роки до 26.05.2018р.

Рішенням виконавчої дирекції Фонду № 1697 від 01.09.2016р. змінено Уповноважену особу Фонду, якій делегуються повноваження ліквідатора ПАТ "ІМЕКСБАНК", яким з 05.09.2016р. є Матвієнко А.А.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 25.05.2015р. у справі №522/6328/15-ц, залишеному без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 01.02.2016р., група інвалідів, в числі яких є ОСОБА_4, були визнані вкладниками віднесеного до категорії неплатоспроможного ПАТ "ІМЕКСБАНК", зокрема, ОСОБА_4 - на суму 190000 грн. В даній справі Фонд гарантування вкладів фізичних осіб виступав в якості третьої особи.

В матеріалах справи наявне звернення групи інвалідів, в тому числі ОСОБА_4, на ім'я Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "ІМЕКСБАНК" від 11.02.2016р., яким вказані особи просять забезпечити відшкодування грошових коштів з посиланням на ст. 26 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Вказане звернення надійшло до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "ІМЕКСБАНК" 17.02.2016р., що вбачається з відповідного штампу.

При цьому, як зазначає позивач, вперше відмова Фонду гарантування вкладів фізичних осіб в задоволенні вимог позивача знайшла своє відображення в листі директора-розпорядника відповідача на ім'я народного депутата України № 27-18601/16 від 8.04.2016р., друга відмова датована 24.06.2016р.

Враховуючи зазначені обставини, ОСОБА_4 звернувся до господарського суду Одеської області із позовом до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб та Публічного акціонерного товариства "Імексбанк" про зобов'язання вчинити певні дії та стягнення 190000 грн.

03.10.2016р. від позивача до господарського суду Одеської області надійшло клопотання про збільшення позивних вимог, якими позивач просив:

- Публічне акціонерне товариство "ІМЕКСБАНК" в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "ІМЕКСБАНК" надати Фонду гарантування вкладів фізичних осіб всю необхідну інформацію щодо мене як свого вкладника, зокрема рішення Приморського районного суду міста Одеси від 25 травня 2015 року у справі № 522/6328/15-ц, залишене без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 01 лютого 2016 року із зазначенням дати його отримання;

- Уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства "ІМЕКСБАНК" подати до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб додаткову інформацію щодо мене в якості вкладника, який має право на відшкодування коштів за вкладами в ПАТ "ІМЕКСБАНК" за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на підставі і в розмірах встановлених рішенням Приморського районного суду міста Одеси від 25 травня 2015 року у справі № 522/6328/15-ц, залишеному без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 01 лютого 2016 року, а саме, на суму 190 000 (сто дев'яносто тисяч) гривень;

- Фонд гарантування вкладів фізичних осіб включити мене до Загального реєстру вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами в Публічне акціонерне товариство "ІМЕКСБАНК" за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб в розмірах, встановлених рішенням Приморського районного суду міста Одеси від 25 травня 2015 року у справі № 522/6328/15-ц, залишеному без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 01 лютого 2016 року, а саме, на суму 190 000 (сто дев'яносто тисяч) гривень;

- Стягнути (примусити до виконання обов'язку в натурі) з Фонду гарантування вкладів фізичних осіб відшкодування коштів за вкладами на мою користь в розмірі, встановленому рішенням Приморського районного суду міста Одеси від 25 травня 2015 року у справі № 522/6328/15-ц, залишеному без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 01 лютого 2016 року, а саме, на суму 190 000 (сто дев'яносто тисяч) гривень;

- Дане стягнення на мою користь здійснити в безготівковій формі на рахунок, зазначений у зверненні всіх (включно зі мною) зазначених інвалідів від 17 лютого 2016 року в Фінансово-разрахунковому центрі "ФРЦ" - код 14284165, п/р № 8477 в ПАТ Укрсоцбанк в місті Одеса, МФО 300023.

Дослідивши обставини справи, апеляційний господарський суд дійшов наступних висновків.

В постановах Верховного Суду України від 16 лютого 2016 року (справа № 21-4846а15), від 15 червня 2016 року (справа № 21-286а16) та від 09 листопада 2016 року (справа № 727/7647/15-ц) висловлена правова позиція, згідно до якої на спори, які виникають на стадії ліквідації (банкрутства) банків, не поширюється юрисдикція адміністративних судів.

При цьому в згаданої постанові Верховного Суду України від 15.06. 2016 року, яке було прийнято в результаті розгляду аналогічного спору за позовом фізичної особи, яка не набула статусу суб'єкта підприємницької діяльності, висловлена правова позиція, що коли банк знаходиться в процедурі ліквідації у зв'язку із визнанням його неплатоспроможним, то за таких обставин спір, що виник між сторонами, повинен розглядатися за правилами господарського судочинства.

Згідно з положеннями частини першої статті 111-28 ГПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його поставі, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 111-16 цього Кодексу, є обов'язковими для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Отже, даний спір підлягає розгляду господарським судом в порядку господарського судочинства.

Як свідчать матеріали справи, Правлінням Національного банку України була прийнята постанова № 50 від 26.01.2015 року «Про віднесення ПАТ «ІМЕКСБАНК» до категорії неплатоспроможних», на підставі чого виконавчою дирекцією Фонду прийнято рішення № 16 від 26.01.2015 року «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «ІМЕКСБАНК», згідно з яким з 27.01.2015 року запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду на тимчасову адміністрацію - Северин Ю.П.

Тимчасову адміністрацію ПАТ «ІМЕКСБАНК» запроваджено строком на три місяці з 27.01.2015 року по 26.04.2015 року включно. Рішенням виконавчої дирекції Фонду № 84 від 23.04.2015 року строк проведення тимчасової адміністрації в ПАТ «ІМЕКСБАНК» та повноваження уповноваженої особи Фонду продовжено до 26.05.2015 року включно.

Відповідно до постанови Правління НБУ № 330 від 21.05.2015 року «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «ІМЕКСБАНК», виконавчою дирекцією Фонду прийнято рішення № 105 від 27.05.2015 року «Про початок процедури ліквідації ПАТ «ІМЕКСБАНК» та призначення уповноваженою особою на ліквідацію банку Северина Ю.П. строком на один рік з 27.05.2015 року по 26.05.2016 року включно.

Рішенням виконавчої дирекції Фонду № 189 від 19.10.2015 року змінено уповноважену особу Фонду, якій делегуються повноваження ліквідатора ПАТ «ІМЕКСБАНК» з 20.10.2015 року на Гаджиева С.О.

28.04. 2016 року виконавча дирекція Фонду прийняла рішення № 638 про продовження строків здійснення процедури ліквідації ПАТ «ІМЕКСБАНК» строком на два роки до 26.05.2018 року включно. Також відповідно до зазначеного рішення продовжено повноваження ліквідатора ПАТ «ІМЕКСБАНК Гаджиева С.О. строком на два роки до 26 травня 2018 року включно.

Рішенням виконавчої дирекції Фонду № 1697 від 01.09.2016 року змінено уповноважену особу Фонду, якій делегуються повноваження ліквідатора ПАТ «ІМЕКСБАНК», якім з 05.09.2016 року є Матвієнко А. А.

З моменту прийняття Національним банком України рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідації банків в якості спеціального, пріоритетного закону застосовується Закон № 4452-VI. При цьому відповідно до положень частини 5 статті 20 Закону № 4452-VI діяльність судів обмежена лише в частині вживання заходів забезпечення позову, включаючи накладення арешту. Однак, зазначений Закон відповідно до частини 6 статті 55, частини 1 статті 64 Конституції України не може обмежувати суд в застосуванні широкого кола способів захисту прав людини, передбачених положеннями статті 16 ЦК України, зокрема, примусове виконання обов'язку в натурі у вигляді стягнення грошових коштів.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 25 травня 2015 року у справі № 522/6328/15-ц, залишеному без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 01 лютого 2016 року група інвалідів, в числі яких є і позивач, були визнані вкладниками віднесеного до категорії неплатоспроможного ПАТ «ИМЕКСБАНК», зокрема, ОСОБА_4 - на суму 190 000 грн. Фонд, при цьому, був притягнутий до справи в якості третьої особи. Таким чином, у зазначеній цивільної справі брав участь, як позивач, так і відповідачі по даній справі.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) ратифікована Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року і набрала чинності для України 11 вересня 1997 року.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди при розгляді справ застосовують Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

ЄСПЛ, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції) наголошує, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право на подання до суду скарги, пов'язаної з його або її правами та обов'язками цивільного характеру (рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (п. 36). На це «право на суд», в якому право на доступ до суду є одним з його аспектів, може посилатися кожен, хто небезпідставно вважає, що втручання у реалізацію його або її прав цивільного характеру є неправомірним (рішення від 13 жовтня 2009 року у справі «Салонтаджі-Дробняк проти Сербії» (п. 132).

Тому суд першої інстанції при розгляді даного спору правомірно застосував положення рішень ЄСПЛ.

Згідно з положеннями частини 3 статті 35 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Згідно до пункту 2.6. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 року № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» не потребують доказування преюдиціальні обставини, тобто встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, - при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо.

Таким чином, правовий статус позивача в якості вкладника банку не вимагає доведення в даній справі, рівною мірою, як і розмір його вкладу у цьому банку.

Згідно до положень Преамбули та статті 1 Конституції України в країні проголошений принцип соціальної та правової держави.

Відповідно до положень статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави.

Згідно до статті 8 Основного Закону України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Тому принцип верховенства права є одним із головних принципів і господарського судочинства. В господарському судочинстві принцип верховенства права зобов'язує суд надавати законам та іншим нормативно-правовим актам тлумачення у спосіб, який забезпечує пріоритет прав людини при вирішенні справи. Тлумачення законів та нормативно-правових актів не може спричиняти несправедливих обмежень прав людини.

Відповідно до статті 19 Основного Закону України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно до статті 55 Основного Закону України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Відповідно до частини 2 статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Згідно до пункту 3.17.2. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 року № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 09.07.2002 № 15-рп/2002 у справі № 1-2/2002 (про досудове врегулювання спорів) положення частини другої статті 124 Конституції України щодо поширення юрисдикції судів на всі правовідносини, що виникають у державі, в аспекті конституційного звернення необхідно розуміти так, що право особи (громадянина України, іноземця, особи без громадянства, юридичної особи) на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншими нормативно-правовими актами.

Згідно до статті 8 Загальної декларації прав людини кожна людина має право на ефективне поновлення у правах компетентними національними судами в разі порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом.

За змістом пункту 1 статті 6, статті 13, статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру. Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Тому положення Закону № 4452-VI не можуть обмежувати конституційне право позивача оскаржувати будь які дії та бездіяльність Фонду і, відповідно, вимагати найбільш ефективний засіб юридичного захисту.

Згідно до положень частини 1 статті 4 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) господарський суд вирішує господарські спори на підставі Конституції України, цього Кодексу, інших законодавчих актів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Статтями 4-2 та 4-3 ГПК України визначено, що правосуддя у господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом. Судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Судова колегія вважає, що конституційні права власності вкладників неплатоспроможного банку підлягають захисту державою на підставі положень статті 41 Конституції України, статті 1 Першого протоколу Конвенції у вигляді гарантованого відшкодування коштів за їх вкладами на підставі Закону № 4452-VI.

ЄСПЛ у рішенні «Колишній Король Греції та інші проти Греції» від 23.11.2000 року зазначає, що першим і найголовнішим правилом статті 1 Першого протоколу Конвенції є те, що будь яке втручання держаних органів у право на мирне володіння майном має бути законним і повинно переслідувати законну мету «в інтересах суспільства». Будь яке втручання також повинно бути пропорційним по відношенню до переслідуваної мети. Іншими словами, має бути забезпечено «справедливий баланс» між загальними інтересами суспільства та обов'язком захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідного балансу не буде досягнуто, якщо на відповідну особу або осіб буде покладено особистий та надмірний тягар. Аналогічна позиція викладена в рішенні ЄСПЛ у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції» від 23.09.1982 року.

Також в рішенні ЄСПЛ «Сук проти України» від 10.03.2011 року зауважено, що поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Певні інші права та інтереси, що складають активи, наприклад, борги, можуть також вважатися «майновими правами» і, відповідно, «майном» у розумінні цього положення. Питання, що має бути розглянуто, полягає у тому, чи надавали заявнику обставини справи, розглянуті в цілому, право на інтерес, який по суті захищається статтею 1 Першого протоколу (див. рішення щодо прийнятності у справі «Броньовські проти Польщі», а також, що вимога заявника ґрунтувалась на чіткому положенні закону, відтак заявник мін вважатися таким, що мав обґрунтовані сподівання, якщо не право отримати відповідну виплату. Тому остаточна відмова національних органів у праві заявника є свавільною та такою, що не ґрунтується на законі.

Тому в даному спорі позивач вправі звертатися з вимогою про захист його конституційного права на приватну власність.

Відповідно до статті 1 Закону № 4452-VI цим правовим актом встановлюються правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами, а також регулюються відносини між Фондом, банками, Національним банком України, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків.

Метою Закону № 4452-VI є захист прав і законних інтересів вкладників банків, зміцнення довіри до банківської системи України, стимулювання залучення коштів у банківську систему України, забезпечення ефективної процедури виведення неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків. Відносини, що виникають у зв'язку із створенням і функціонуванням системи гарантування вкладів фізичних осіб, виведенням неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків, регулюються цим Законом, іншими законами України, нормативно-правовими актами Фонду та Національного банку України.

Статтею 3 Закону № 4452-VI встановлено, що Фонд є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків у випадках, встановлених цим Законом.

Фонд є юридичною особою публічного права, має відокремлене майно, яке є об'єктом права державної власності і перебуває в його господарському віданні.

Фонд є суб'єктом управління майном, самостійно володіє, користується і розпоряджається належним майном, вчиняючи щодо нього будь-які дії (в тому числі відчуження, передачу в оренду, ліквідацію), які не суперечать законодавству та цілі діяльності Фонду.

Фонд є відповідачем по даному позову, тому що відповідно до своїх повноважень саме він як суб'єкт права несе відповідальність за організацію виплат відшкодування за вкладами вкладників визнаного неплатоспроможним банку на підставі наступних положень Закону № 4452-VI.

Відповідно до положень пункту 4 частини 2 статті 4 Закону № 4452-VI Фонд здійснює заходи щодо організації виплат відшкодувань за вкладами в разі прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідації банку; Згідно з положеннями пункту 4 частини 3 статті 12 Закону № 4452-VI Фонд приймає рішення про відшкодування коштів за вкладами у разі прийняття Національним банком України рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідації банку.

На підставі положень частини 1 статті 26 Закону № 4452-VI Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом.

Фонд відшкодовує кошти в розмірі вкладу, включаючи відсотки, станом на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, встановленого на цей день, незалежно від кількості вкладів в одному банку. Сума граничного розміру відшкодування коштів за вкладами не може бути меншою 200000 гривень. Адміністративна рада Фонду не має права приймати рішення про зменшення граничної суми відшкодування коштів за вкладами.

Відповідно до положень частини 7 статті 26 Закону № 4452-VI Фонд завершує виплату гарантованих сум відшкодування коштів за вкладами в день подачі документів для внесення до Єдиного державного реєстру юридичних осіб запису про ліквідацію банку як юридичної особи.

Таким чином, згідно до положень статті 26 Закону № 4452-VI Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом в розміру суми, яка не може бути меншою 200000 гривень.

Вкладник набуває право на одержання гарантованої суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду в межах граничного розміру відшкодування коштів за вкладами після прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку.

Проаналізувавши положення Закону № 4452-VI, судова колегія прийшла до висновку, що уповноважена особа Фонду є одним із співробітників Фонду, який діє не автономно, а виключно в межах повноважень останнього.

Зокрема, згідно до положень частини 1 статті 16 Закону № 4452-VI для цілей цього Закону працівниками Фонду вважаються особи, які займають посади, передбачені штатним розписом.

Відповідно до положень пункту 17 частини 1 статті 2 Закону № 4452-VI уповноважена особа Фонду - працівник Фонду, який від імені Фонду та в межах повноважень, передбачених цим Законом та/або делегованих Фондом, виконує дії із забезпечення виведення банку з ринку під час здійснення тимчасової адміністрації неплатоспроможного банку та /або ліквідації банку.

На підставі пунктів 2, 3 частини 5 статті 12 Закону № 4452-VI Фонд делегує і відкликає всі або частину своїх повноважень колегіальним органам та/або уповноваженій особі (кільком уповноваженим особам) Фонду в обсягах, визначених цим Законом; визначає додаткові вимоги до уповноваженої особи Фонду, правила контролю за запобіганням конфлікту інтересів.

Відповідно до положень частини 3 статті 34 Закону № 4452-VI виконавча дирекція Фонду не пізніше наступного робочого дня після офіційного отримання рішення Національного банку України про віднесення банку до категорії неплатоспроможних призначає з числа працівників Фонду уповноважену особу Фонду (кілька уповноважених осіб Фонду), яким Фонд делегує всі або частину своїх повноважень тимчасового адміністратора. Уповноважена особа Фонду має відповідати вимогам, встановленим Фондом. Рішення про призначення уповноваженої особи Фонду доводиться Фондом до головного офісу банку та до кожного відокремленого підрозділу банку негайно.

Згідно до положень пункту 9 частини 3 статті 129, частини 1 статті 129-1 Основного Закону України однією із основних засад судочинства є обов'язковість рішень суду.

Питання обов'язкового виконання рішень суду узгоджується з практикою ЄСПЛ щодо застосування статті 6 Конвенції, яка гарантує право на справедливий суд. Так, у справі «Горнсбі проти Греції» (Case of Hornsby v. Greece) указаний суд у своєму рішенні від 19.03.1997 року зазначив, що для цілей статті 6 Конвенції виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду».

У рішенні ЄСПЛ від 25.07.2002 року у справі «Совтрансавто Холдинг» проти України» зазначено, що одним з основних елементів принципу верховенства права є принцип правової визначеності. Який, зокрема, передбачає, що у будь-якому спорі рішення суду, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів.

Тому судова колегія прийшла до висновку, що з моменту вступу в законну силу рішення Приморського районного суду м. Одеси від 25 травня 2015 року у справі № 522/6328/15-ц, залишеному без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 01 лютого 2016 року, тобто з 01 лютого 2016 року посадові особи відповідача на підставі положень статей 3,8,19, 41, пункту 9 частини 3 статті 129 Конституції України, статті 14 ЦПК України зобов'язані були відповідно до положень статті 27 Закону № 4452-VI включити позивача в якості вкладника банку в перелік вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду, з визначенням суми, що підлягає відшкодуванню. Надалі, посадові особи відповідача зобов'язані були включити позивача в якості вкладника банку у відповідний Загальний реєстр вкладників для здійснення виплат гарантованої суми відшкодування.

Слідом за цими діями відповідач відповідно до положень статей 26, 28 Закону № 4452-VI зобов'язаний був здійснити відповідну виплату відшкодування коштів позивачу - вкладнику банку - в розмірі, встановленому в вказаному рішенні суду.

При цьому, відповідно до частини 8 пункту 5 розділу II Положення про порядок відшкодування Фондом коштів за вкладами, затвердженого рішенням виконавчій дирекції Фонду № 14 від 09.08.2012 року протягом дії тимчасової адміністрації та ліквідації банку уповноважена особа Фонду може надавати зміни та доповнення до переліків.

На думку судової колегії, з моменту вступу в силу рішення Приморського районного суду м. Одеси від 25 травня 2015 року у справі № 522/6328/15-ц, між позивачем і відповідачем виникли цивільно-правові, зобов'язальні відносини, в рамках яких відповідач зобов'язаний був здійснити по відношенню до позивача свої повноваження гаранта, передбачені положеннями статей 1,3,4,26 Закону № 4452-VI. Тобто між позивачем і відповідачем відповідно до положень статей 11, 509, 546, 560 ЦК України на підставі Закону № 4452-VI виникли акцесорні (додаткові) зобов'язання щодо гарантування вкладів. Таким чином, Фонд несе цивільно-правову відповідальність перед вкладниками за невиконання банком своїх зобов'язань в якості гаранта останнього.

В згаданій постанові Верховного Суду України від 09.11.2016 року (справа № 727/7647/15-ц) висловлена правова позиція, що у справі спірні правовідносини, які виникли на підставі цивільно-правової угоди й в силу вимог закону саме на Фонд гарантування вкладів фізичних осіб в указаному спорі покладено обов'язок відшкодувати зазначені кошти від імені сторони правочину. Зазначеною постановою Верховного Суду України було залишено без змін рішення суду першої інстанції, на підставі якого з Фонду на користь фізичної особи були стягнуті грошові кошти.

У даній справі спірні правовідносини виникли на підставі цивільно-правової угоди й в силу вимог закону саме на Фонд гарантування вкладів фізичних осіб в указаному спорі покладено обов'язок відшкодувати зазначені кошти від імені сторони правочину, тобто Публічного акціонерного товариства «ІМЕКСБАНК».

Судова колегія зазначає, що Фонд згідно до вказаного рішення суду, а також конституційного принципу соціальної держави зобов'язаний був врахувати статус позивача в якості інваліда, конституційні соціальні права якого підлягають особливому захисту на підставі положень статей 1, 3, 46, 48 Конституції України, а також Міжнародного пакту про економічні, соціальні права людини (ООН, 1966), Європейської соціальної хартії (Рада Європи, 1996) та Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в України».

Відповідно до статті 9 Конституції України та статті 19 Закону України «Про міжнародні договори України», чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Згідно статті 15 Закону України «Про міжнародні договори України», чинні міжнародні договори України підлягають сумлінному дотриманню Україною відповідно до норм міжнародного права. Згідно до положень частини 2 статті 19 Закону України «Про міжнародні договори України», частини 3 статті 4 ГПК України якщо міжнародним договором України, який набрав чинності в установленому порядку, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені у відповідному акті законодавства України, то застосовуються правила міжнародного договору.

Перевіряючи правомірність дій та рішень Фонду, судова колегія враховує наведене нормативне регулювання та вимоги статті 55 Конституції України, відповідно до якої права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

За своєю правовою природою бездіяльність - це пасивна форма поведінки особи, що полягає у не вчиненні нею конкретних дій, які вона повинна була і могла вчинити в даних конкретних умовах; так і характеризується свідомим і вольовим актом поведінки особи.

Тому судова колегія прийшла до висновку, що в поведінці Фонду, який відмовився здійснити на користь позивача на підставі зазначеного рішення Приморського районного суду м. Одеса відшкодування коштів за його вкладом, мала місце неправомірна бездіяльність.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі, судова колегія не може погодитися з його висновками.

Зокрема, позивач відповідно до положень частини 3 статті 8, статті 55 Конституції України звернувся з вимогою про захист його прав людини і громадянина та інваліда, передбачених положеннями статей 3,41,27,46,48,49 Основного Закону України, статті 1 Першого протоколу, статей 6, 13 Конвенції, а також статті 11 Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права, ст.15 Європейської соціальної хартії, статей 2,4,6 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні». При цьому ця позиція позивача узгоджується з вищезазначеною судовою практикою ЄСПЛ в частині застосування Конвенції.

Тому суд першої інстанції зобов'язаний був дати кваліфікацію спірних відносин як конституційних правовідносин, в рамках яких підлягали захисту конституційні права позивача. При цьому позивач на підставі положень частини 5 статті 55 Основного Закону України (в редакції на момент виникнення спору) обрав спосіб захисту своїх прав у вигляді примусу до виконання обов'язку в натурі, передбачений положеннями пункту 5) частини 2 статті 16 ЦК України. Також оскільки в даному спорі йдеться про захист конституційних прав людини, то вони відповідно до положень частини 1 статті 64 Основного Закону України не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених у Конституції України.

Відповідно до положень пунктів 1, 2 постанови пленуму Верховного Суду України «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» від 01.11.1996 р. № 9 передбачено, що відповідно до ст. 8 Конституції в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституційні права та свободи людини і громадянина є безпосередньо діючими. Вони визначають цілі і зміст законів та інших нормативно-правових актів, зміст і спрямованість діяльності органів законодавчої та виконавчої влади, органів місцевого самоврядування і забезпечуються захистом правосуддя. Виходячи із зазначеного принципу та гарантування Конституцією судового захисту конституційних прав і свобод, судова діяльність має бути спрямована на захист цих прав і свобод від будь-яких посягань шляхом забезпечення своєчасного та якісного розгляду конкретних справ.

Відповідно до положень частини 1 пункту 2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» N 14 від 18.12.2009 року проголошено, що рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини і здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв'язку з цим суди повинні неухильно дотримуватися вимог про законність та обґрунтованість рішення у цивільній справі.

Однак, суд першої інстанції не застосував в даному спорі зазначені норми Конституції України, в силу чого дав неправильну кваліфікацію правовідносин сторін, що призвело до порушення конституційних прав позивача. Тим самим, суд першої інстанції порушив норми конституційного матеріального права та допустив неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи.

Суд першої інстанції також не дав юридичну кваліфікацію спірних правовідносин в якості цивільно-правових правовідносин, які також склалися між сторонами у справі і, відповідно, не застосував норми ЦК України, які регулюють спірні правовідносини і на які позивач посилався в якості правої підстави позову. Зокрема, суд першої інстанції не встановив, що між позивачем і відповідачем відповідно до положень статей 11, 509, 546, 560 ЦК України на підставі Закону № 4452-VI виникли акцесорні (додаткові) зобов'язання щодо гарантування вкладів. Тобто суд першої інстанції не встановив, що Фонд несе цивільно-правову відповідальність перед позивачем за невиконання банком його зобов'язань в якості гаранта.

Не застосувавши при вирішенні даного спору зазначені положення ЦК України, суд першої інстанції допустив порушення норм матеріального цивільного права.

Колегія суддів не погоджується з висновком місцевого господарського суду стосовно того, що оскільки на момент ухвалення рішення Приморського районного суду м. Одеси від 25 травня 2015 р у справі № 522/6328/15-ц у банку вже було введено тимчасову адміністрацію, то це унеможливлює стягнення коштів у будь-який інший спосіб, ніж це передбачено Законом № 4452-VI.

Цей висновок суду першої інстанції судова колегія оцінює як необґрунтоване розширене тлумачення положень Закону № 4452-VI, оскільки єдине обмеження діяльності судів по цій категорії справ передбачене частиною 5 статті 20 Закону № 4452-VI, яке стосується виключно застосування заходів щодо забезпечення позову, включаючи накладення арешту. Даний висновок суду першої інстанції також суперечить положенням частини 6 статті 55, частини 1 статті 64 Конституції України, оскільки право вибору не заборонених законом засобів захисту своїх прав є конституційним правом людини, яке може бути обмежене лише нормами Конституції України. Положення звичайного закону, яким є Закон № 4452-VI, не може мати верховенство по відношенню до норм Конституції України. При цьому спеціальним, особливим законом, який регулює правовідносини, пов'язані із застосуванням способів захисту цивільних прав, є ЦК України, а не Закон № 4452-VI, предмет та мета якого викладена в статті 1 цього Закону.

Також, матеріально-правовою підставою позову було рішення Приморського районного суду м. Одеси від 25 травня 2015 року у справі № 522/6328/15-ц, залишене без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 01 лютого 2016 року, яким група інвалідів, в складі якої перебував і позивач, була визнана вкладниками банку. Тим самим, для позивача не було ніякої необхідності проходити особливу процедуру визнання його вкладником банку, яка передбачена в положеннях статті 27 Закону № 4452-VI, оскільки зазначеним рішенням суду позивач вже був визнаний вкладником банку на конкретну суму і будь-якого подальшого визнання його в цьому статусі з боку відповідача вже не було необхідно. В даному випадку розуміється, що така процедура передбачена тільки для тих фізичних осіб, які раніше не були визнані вкладниками на підставі відповідного рішення суду. Задовольнивши позов частково та зобов'язавши відповідача внести до Загального реєстру вкладників, суд першої інстанції, по суті, позбавив вказане рішення Приморського районного суду м. Одеси обов'язковості його виконання, яке передбачено до положень пункту 9) частини 2 статті 129, статті 129-1 Конституції України, а також ст.14 ЦПК України. Цим самим суд першої інстанції поставив пряме і обов'язкове виконання вказаного рішення Приморського районного суду м. Одеси в залежність від включення позивача до Загального реєстру вкладників.

Судова колегія вирішує даний спір керуючись загальними принципами цивільного законодавства, передбаченими положеннями статті 3 ЦК України, зокрема, неприпустимості позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом і справедливості, сумлінності та розумності.

Враховуючи вищенаведене, Одеський апеляційний господарський суд приходить до висновку, що апеляційні скарги Фонду гарантування вкладів фізичних осіб та Публічного акціонерного товариства "ІМЕКСБАНК" в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "ІМЕКСБАНК" слід залишити без задоволення, апеляційну скаргу ОСОБА_4 - задовольнити частково, а рішення господарського суду Одеської області від 12.10.2016 року у справі 916/2202/16 - частково скасувати.

Керуючись ст.ст. 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги Фонду гарантування вкладів фізичних осіб та Публічного акціонерного товариства "ІМЕКСБАНК" в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "ІМЕКСБАНК" залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення господарського суду Одеської області від 12.10.2016 року у справі 916/2202/16 - частково скасувати.

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (04053, м. Київ, вул. Січових Стрільців, 17) на користь ОСОБА_4 (АДРЕСА_1 НОМЕР_1) відшкодування коштів вкладу у розмірі, встановленому рішенням Приморського районного суду міста Одеси від 25 травня 2015 року у справі № 522/6328/15-ц, залишеному без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 01 лютого 2016 року, а саме, на суму 190 000 (сто дев'яносто тисяч) гривень в безготівковій формі на рахунок Фінансово-разрахункового центру «ФРЦ» - код 14284165, п/р № 8477 в ПАТ УКРСОЦБАНК в м.Одеса, МФО 300023.

В іншій частині рішення - залишити без змін.

Доручити господарському суду Одеської області видати наказ.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого господарського суду України.

Повний текст постанови підписаний 23.01.2017р.

Головуючий суддя Савицький Я.Ф.

Суддя Ліпчанська Н.В.

Суддя Головей В.М.