ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.01.2017 Справа №917/2102/16

м. Полтава

за позовом Регіонального відділення Фонду державного майна України по Полтавській області, 36014, м. Полтава, вул. Небесної сотні, 1/23

до Решетилівської селищної ради Решетилівського району Полтавської області, 38400, Полтавська область, смт. Решетилівка, вул. Покровська, 14

Третя особа, яка не заявляє своїх вимог на предмет спору на стороні відповідача - Товариство з обмеженою відповідальністю "Агротехсервіс", смт. Решетилівка, вул. Великотирнівська, 4

про визнання незаконним та скасування рішення виконкому

Суддя Пушко І.І.

Представники:

від позивача: ОСОБА_1, довіреність від 03.01.2017 року;

від відповідача: ОСОБА_2, довіреність від 18.01.2017 року №02-31/39;

від третьої особи: ОСОБА_3, довіреність від 12.10.2016 року №252.

Резолютивна частина рішення оголошена згідно ст. 85 Господарського процесуального кодексу України 24.01.2017 року.

Суть справи: Розглядається позовна заява про визнання незаконним та скасування рішення виконкому Решетилівської селищної ради №303 від 23.08.2007 року «Про оформлення права приватної власності на квартири та житлові будинки».

Відповідач проти позову заперечує. У відзиві на позов, зокрема, посилається на те, що позивачу з 2010 р. було відомо про спірне рішення виконавчого комітету Решетилівської селищної ради Полтавської області від 23.08.2007 р. № 303 «Про оформлення права приватної власності на квартири та житлові будинки», однак з позовом він звернувся лише в грудні 2016 р. Відповідач просить суд у зв'язку із закінченням строків позовної давності та відсутності доказів на підтвердження своїх позовних вимог у задоволенні позову відмовити.

Третя особи проти позову заперечує. У відзиві на позов зазначила, що позов, предметом якого є рішення органу місцевого самоврядування щодо передачі у власність чи оренду майна, тобто ненормативний акт, що застосовується одноразово, і з прийняттям якого виникають правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, не може бути задоволений, оскільки таке рішення органу вичерпало свою дію шляхом виконання.

Його скасування не породжує наслідків для власника чи орендаря земельної ділянки, оскільки у таких осіб виникло право власності або володіння майном, а позов, предметом якого є спірне рішення органу, не повинен розглядатися, оскільки обраний позивачем спосіб захисту порушених прав не забезпечує їх реального захисту, тому в задоволенні позовних вимог просить відмовити.

Розглянувши матеріали справи, суд встановив:

23 серпня 2007р. Решетилівською селищною радою (відповідачем) було винесене рішення № 303 "Про оформлення права приватної власності на квартири та житлові будинки"(далі оспорюване рішення, а.с. 12).

Як зазначено в оспорюваному рішенні, 28.02.1994 р. організація орендарів Орендного Решетилівського ремонтно-транспортного підприємства купила у Фонду комунального майна області майно цілісного майнового комплексу Орендного Решетилівського ремонтно-транспортного підприємства, розташованого за адресою: смт. Решетилівка, вул. Великотирнівська, 4. Цей договір купівлі-продажу був посвідчений Решетилівською державною нотаріальною конторою, (реєстр №475). На підставі цього договору фондом комунального майна було видано Свідоцтво №40 на право власності на придбане майно.

Серед придбаного майна були два 4-х квартирних житлових будинків, 2-х квартирний житловий будинок, малосімейний гуртожиток.

Рішенням виконкому Решетилівської селищної ради №227 від 27.04.2007 р. вищевказаним будинкам були привласнені нові юридичні адреси:

с-ще Решетилівка, вул. Великотирнівська (8-ми квартирний малосімейний гуртожиток)

с-ще Решетилівка, вул. Великотирнівська, 10-6 (4-х квартирний житловий будинок)

с-ще Решетилівка, вул. Великотирнівська, 10-в (4-х квартирний житловий будинок)

с-ще Решетилівка, вул. Великотирнівська, 14-а (2-х квартирний житловий будинок).

Акціонерне Решетилівське ремонтно-транспортне підприємство закритого типу є правонаступником прав і зобовязань «Орендного Решетилівського ремонтно-транспортного підприємства», майно якого викуплене організацією орендарів відповідно до договору купівлі-продажу від 28.02.1994р.

Відповідно до п.п.1-2 оспорюваного рішення, було зареєстровано право приватної власності, зокрема, на квартири №№ 2,3,4 в будинку 10-б по вул. Великотирнівській в селищі Решетилівка, 4-х квартирний І-поверховий будинок 10-в по вул. Великотирнівській в селищі Решетилівка, 2-х квартирний І-поверховий будинок 10-в по вул. Великотирнівській в селищі Решетилівка з видачею свідоцтва про право приватної власності на вказане майно за ТОВ «Агротехсервіс» (третьою особою).

Як свідчить наданий позивачем витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 32-37) за ТОВ «Агротехсервіс» (третьою особою) зареєстроване право приватної власності:

- на двохквартирний житловий будинок по вул. Великотирнівській за № 14-а в смт. Решетилівка, згідно свідоцтва про право власності ЯЯЯ/371253 від 21.09.2007, виданого Решетилівською селищною радою;

- на чотирьохквартирний житловий будинок по вул. Великотирнівській за № 10-в в смт. Решетилівка, згідно свідоцтва про право власності ЯЯЯ/371249 від 21.09.2007, виданого Решетилівською селищною радою;

- на кв. 2 в житловому будинку по вул. Великотирнівській за № 10-б в смт. Решетилівка згідно свідоцтва про право власності ЯЯЯ/371250 від 21.09.2007, виданого Решетилівською селищною радою;

- на кв. 3 в житловому будинку по вул. Великотирнівській за № 10-б в смт. Решетилівка згідно свідоцтва про право власності ЯЯЯ/371251 від 21.09.2007, виданого Решетилівською селищною радою;

- на кв. 4 в житловому будинку по вул. Великотирнівській за № 10-б в смт. Решетилівка згідно свідоцтва про право власності ЯЯЯ/371252 від 21.09.2007, виданого Решетилівською селищною радою.

Зазначене нерухоме майно не відчужувалося третьою особою та перебуває у її володінні станом на момент вирішення спору, відповідні записи в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно є чинними і не змінювалися на день розгляду справи в господарському суді, що підтверджується письмовими поясненнями представника третьої особи, наданими в судовому засіданні (а.с. 68).

Таким чином, оспорюване позивачем рішення виконавчого комітету Решетилівської селищної ради Полтавської області від 23.08.2007 № 303 "Про оформлення права приватної власності на квартири та житлові будинки" це акт ненормативного характеру, який за своїм змістом є актом одноразового застосування, що вичерпав свою дію, оскільки на його підставі за ТОВ "Агротехсервіс" було зареєстровано право власності на відповідне нерухоме майно.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що постановою Харківського апеляційного господарського суду від 06.10.2015р. по справі № 917/1071/15, яка була залишена без змін постановою Вищого господарського суду України від 15.12.2015р., було визнано недійсним п. 1.2. Договору купівлі-продажу від 28.02.1994 р. державного майна Орендного Решетилівського ремонтно-транспортного підприємства, в частині включення до вартості відчужуваного цілісного майнового комплексу вартості 2-х квартирного житлового будинку (інв. № 38) 1959 року вводу в експлуатацію, 2-х квартирного житлового будинку (інв. № 45) 1988 року вводу в експлуатацію, 4-х квартирного житлового будинку (інв. № 46) 1990 року вводу в експлуатацію. Визнано недійсним п. 5.2. Договору купівлі-продажу від 28.02.1994 р. державного майна Орендного Решетилівського ремонтно-транспортного підприємства, в частині обов'язку покупця провести, за згодою мешканців житлових будинків, приватизацію квартир, що знаходяться на балансі підприємства у відповідності до чинного законодавства.

Вказаною постановою також встановлено, що позивач є правонаступником Фонду комунального майна області, а ТОВ «Агротехсервіс» є правонаступником організації орендарів Решетилівського ремонтно-трнаспортного підприємства, які виступали, відповідно, як продавець та покупець за вказаним договором.

Відповідно до ч.3 ст.35 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Таким чином, судовим рішенням, яке набрало законної сили, було визнано недійсним договір купівлі-продажу, на підставі якого виносилося оспорюване рішення відповідача, зокрема, в частині набуття третьою особою права власності на житлові будинки, яким в подальшому були присвоєні нові юридичні адреси - № 14-а, № 10-б, № 10-в по вул. Великотирнівській за смт. Решетилівка, що підтверджується копією рішення Решетилівської селищної ради № 227 від 27.04.2007р. (а.с.13).

Відповідно до ч.1 ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

Ч.1 ст. 236 ЦК України передбачає, що нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Під час розгляду справи № 917/1071/15 позивачем не заявлялися вимоги про застосування правових наслідків недійсності правочину шляхом проведення реституції; майно, яке було предметом частини договору купівлі-продажу від 28.02.1994 року, визнаної недійсним судом, не було добровільно повернуто третьою особою позивачу, воно продовжує перебувати на балансі та у володінні третьої особи, що підтверджується письмовими поясненнями її представника, наданими в судовому засіданні, та визнається позивачем в позовній заяві.

Посилання позивача в позовній заяві на те, що відповідач протиправно не вчиняє дій щодо скасування прийнятого ним оспорюваного рішення, на підставі якого третій особі були видані свідоцтва про власності на нерухоме майно, визнається судом необґрунтованим з огляду на правову позицію, викладену в рішенні Конституційного Суду України від 16.04.2009р. № 7-рп/2009 по справі № 1-9/2009, відповідно до якої ненормативні акти органу місцевого самоврядування є актами одноразового застосування, вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, тому вони не можуть бути скасовані чи змінені органом місцевого самоврядування після їх виконання.

В тексті позовної заяви позивач посилається на те, що право державної власності згідно ст.16 ЦК України може бути поновлене судом, а також на те, що право власності держави повинне бути захищене у спосіб визнання недійсним оспорюваного рішення та свідоцтв про право власності, а також визнанням за державою права власності на обєкти державного житлового фонду.

Суд, разом з тим, звертає увагу, що в позовній заяві позивачем не заявлялися позовні вимоги про визнання за державою права власності на обєкти державного житлового фонду. Позивачем також не висувалися позовні вимоги про визнання недійсними свідоцтв про право власності, яки були видані третій особі на виконання п.2 оспорюваного рішення.

В той же час, як свідчить витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, наданий позивачем, саме свідоцтва про право власності ЯЯЯ/371249 від 21.09.2007р., ЯЯЯ/371250 від 21.09.2007р., ЯЯЯ/371251 від 21.09.2007р., ЯЯЯ/371252 від 21.09.2007р. ЯЯЯ/371253 від 21.09.2007р. зазначені як правовстановлювальні документи, на підставі яких були внесені відомості про реєстрацію права приватної власності третьої особи на відповідне нерухоме майно.

Дійсно, ч. 1 ст. 393 ЦК України, на яку посилається позивач в позовній заяві, передбачає, що правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.

Разом з тим, вирішуючи питання щодо наявності підстав для задоволення позову про визнання незаконним та скасування відповідного правового акту, як способу захисту порушеного права, суд повинен встановити, чи є право позивача порушеним саме фактом вчинення оспорюваного акту, у чому відповідне порушення полягає, чи є сам факт визнання судом відповідного акту незаконним тим правовим засобом, що ефективно захистить порушене право позивача, оскільки залежно від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права.

Як встановлено судом, у володінні третьої особи продовжує перебувати нерухоме майно, передане їй за договором, визнаним недійсним судом в частині передачі цього майна, і саме за третьою особою в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстроване право власності на це майно на момент подання позову та вирішення спору. Таким чином, саме третя особа, яка всупереч встановленому в абзаці другому ч.1 ст.216 ЦК України обовязку не повернула позивачу нерухоме майно за правочином, визнаним недійсним судом у відповідній частині, є особою, яка фактично оспорює порушене право позивача як органу, уповноваженого управляти державним майном. Відповідач, до якого подано позов, не є особою, яка не визнає чи оспорює право власності держави на відповідне нерухоме майно.

При цьому, порушення прав позивача на майно полягає не тільки у державній реєстрації за третьою особою права власності на це майно, але й у факті володіння зазначеним майном третьою особою, що саме по собі також є порушенням прав позивача.

Судом приймається до уваги, що відповідно до правової позиції Верховного Суду України, яка неодноразово висловлювалася ним у своїх постановах, в тому в числі таких, які були прийняті на спільному засіданні палат в адміністративних та господарських справах, позов, предметом якого є рішення органу місцевого самоврядування щодо передачі у власність нерухомого майна, тобто ненормативний акт, що застосовується одноразово і з прийняттям якого виникають правовідносини, повязані з реалізацією певних субєктивних прав та охоронюваних законом інтересів, не може бути задоволений, оскільки таке рішення органу місцевого самоврядування вичерпало свою дію шляхом виконання. Його скасування не породжує наслідків для власників відповідного нерухомого майна, оскільки у таких осіб виникло право власності або володіння майном, і це право ґрунтується на правовстановлюючих документах (постанови Верховного Суду України від 30.09.2015р. № 3-553гс15, від 06.10.2015р. № 21-1306а15, від 06.07.2016р. № 3-514гс16, від 19.10.2016р. № 3-806гс16).

З огляду на викладене, захист права державної власності на нерухоме майно, передане третій особі за правочином, визнаним судом недійсним, може бути здійснений шляхом вирішення спору про право з особою, яка фактично оспорює його, із застосуванням речово-правових способів захисту, а саме шляхом подання позову майнового характеру про визнання права власності та/або про повернення майна, переданого за недійсним правочином (про витребовування майна з чужого незаконного володіння).

В свою чергу, саме рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином, чи витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також для скасування попередньої реєстрації відповідно до ст.ст. 19, 27 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (абзац пятий п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»), тобто саме внаслідок застосування такого способу захисту може бути захищене право, на порушення якого посилається позивач в позовній заяві.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що позивачем оспорюється прийняття відповідачем ненормативного акта, який вичерпав свою дію фактом його виконання, тому обраний позивачем спосіб захисту порушеного права не забезпечує його реального захисту, в звязку з чим позов визнається судом необґрунтованим і задоволенню не підлягає.

Стосовно здійсненої відповідачем у відзиві на позов заяви про застосування до заявлених позовних вимог строку позовної давності, судом приймається до уваги наступне.

Відповідно до ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Таким чином, позовна давність є інститутом цивільного права і може застосовуватися виключно до вимог зі спорів, що виникають у цивільних відносинах, визначених у ч.1 ст. 1 ЦК України, та у господарських відносинах ст. 3 Господарського кодексу України.

Згідно з ч.1 ст.261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до п. 2.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів № 10 від 29 травня 2013 року, за змістом ч.1 ст. 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Під час розгляду спору по суті судом встановлено те, що у спірних правовідносинах право позивача порушене не оспорюваним рішенням, а фактом невиконання третьою особою встановленого в абзаці другому ч.1 ст.216 ЦК України обовязку повернути позивачу нерухоме майно за правочином, визнаним недійсним судом у відповідній частині, а також встановлено, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту порушеного права, тому підстав для застосування до позовних вимог строку позовної давності не вбачається, оскільки позов визнано судом необґрунтованим.

Витрати по сплаті судового збору відповідно до ч. 5 ст. 49 ГПК України покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 44, 49 (ч. 5), 82-85 ГПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позову відмовити повністю.

Повне рішення складено 26.01.2017 року

Суддя Пушко І.І.