ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

20.01.2017 Справа № 920/1144/16
Господарський суд Сумської області, у складі судді Левченка П.І. при секретарі судового засідання Чепульській Ю.В. розглянув матеріали справи № 920/1144/16

за позовом - заступника прокурора Сумської області в інтересах держави в особі позивача - Регіонального відділення Фонду державного майна України по Сумській області, м. Суми,

до відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю «Горобина», м. Суми,

про стягнення 512871,18 грн.,

за участю представників:

прокурора - Мороз А.В.,

позивача - Єфіменка О.А. за довіреністю № 149 від 15.12.2016,

відповідача - не з'явився.

В судовому засіданні, розпочатому об 11 год. 10 хв. 10.01.2017 року, відповідно до приписів статті 77 Господарського процесуального кодексу України, оголошувались перерви до 10 год. 20 хв. 17.01.2017 року та до 10 год. 30 хв. 20.01.2017 року.

Суть спору: прокурор у своїй позовній заяві в інтересах держави в особі позивача просить суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість в сумі 512871,81 грн., з них: заборгованість з орендної плати за період з вересня 2016 року по жовтень 2016 року в сумі 475103,71 грн.; пеню в сумі 37767,47 грн. за період з 13.08.2016 року по 14.11.2016 року, нараховану на підставі пункту 3.4 договору оренди державного майна № 28 від 25.12.1992 року, укладеного між сторонами; а також витрати по сплаті судового збору в розмірі 7693,06 грн.

Відповідач у відзиві на позовну заяву зазначає, що станом на 16.12.2016 року його заборгованість перед позивачем з орендної плати за жовтень 2016 року складає 145100,00 грн., а заборгованість з орендної плати за вересень 2016 року в сумі 156932,00 грн. відповідачем погашено в повному обсязі, що підтверджується наступними платіжними дорученнями: № 1613 від 25.11.2016 року, № 1630 від 25.11.2016 року, № 1673 від 30.11.2016 року, № 1675 від 30.11.2016 року та № 1841 від 16.12.2016 року.

На підтвердження факту сплати відповідачем заборгованості з орендної плати за вересень 2016 року відповідачем надано суду копії вищезазначених платіжних доручень.

Відповідно до додаткових пояснень № 1-06/ від 17.01.2017 року, представник відповідача зазначає, що сума основного боргу відповідачем сплачена в повному обсязі та надає суду копії платіжних доручень № 1859 від 16.12.2016 року та № 1921 від 04.01.2017 року, відповідно до яких відповідачем погашено заборгованість перед позивачем з орендної плати за жовтень 2016 року в сумі 145100,00 грн.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення прокурора у справі та представника позивача, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд

ВСТАНОВИВ:

Згідно статті 131-1 Конституції України, органи прокуратури здійснюють представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Відповідно до статті 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Стаття 2 Господарського процесуального кодексу України визначає, що прокурор, який звертається до господарського суду в інтересах держави, в позовній заяві самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також вказує орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Відповідно до пункту 2 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України від 08.04.1999 року № 3-рп/99 та пункту 1 постанови пленуму Вищого господарського Суду України від 23.03.2012 року за № 7 «Про деякі питання участі прокурора у розгляді справ, підвідомчих господарським судам», під поняттям «орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах», зазначеним у частині другій статті 2 Господарського процесуального кодексу України, потрібно розуміти орган державної влади чи орган місцевого самоврядування, якому законом надано повноваження органу виконавчої влади.

Частиною першою статті 1 Закону України «Про Фонд державного майна України» визначено, що Фонд Державного майна України є центральним органом виконавчої влади із спеціальним статусом, що реалізує державну політику у сфері приватизації, оренди, використання та відчуження державного майна, управління об'єктами державної власності, у тому числі корпоративними правами держави щодо об'єктів державної власності, що належать до сфери його управління, а також у сфері державного регулювання оцінки майна, майнових прав та професійної оціночної діяльності.

Згідно частини першої статті 6 вказаного Закону, Фонд державного майна України здійснює свої повноваження безпосередньо і через регіональні відділення в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві і Севастополі та представництва у районах та містах, створені Фондом державного майна України, у разі необхідності.

Враховуючи зазначене, органом, уповноваженим державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах є регіональне відділення Фонду державного майна України по Сумській області, яке на місцевому рівні реалізує державну політику у сфері приватизації, оренди, використання та відчуження державного майна, управління об'єктами державної власності.

Відповідно до статті 29 Бюджетного кодексу України, до доходів загального фонду Державного бюджету України належать надходження від орендної плати за користування цілісним майновим комплексом та іншим державним майном.

Таким чином, невиконання відповідачем зобов'язань щодо систематичного та повного внесення орендної плати за користування державним майном призводить до ненадходження до державного бюджету коштів у значному розмірі.

З огляду на викладене, порушенням інтересів держави є недодержання відповідачем вимог законодавства про оренду державного майна, невиконання ним зобов'язань за договором оренди, що призвело до ненадходження до державного бюджету коштів.

Оскільки невиконання відповідачем договірних зобов'язань порушує державні інтереси, то прокурор у відповідності до статті 121 Конституції України, звернувся до суду за захистом порушеного права позивача та для захисту інтересів держави.

Згідно з договором оренди державного майна № 28 від 25.12.1992 року (надалі - договір), укладеним між сторонами, з урахуванням внесених до нього додатковими угодами від 13.02.2002 року, від 26.12.2003 року, від 17.05.2006 року, від 27.12.2006 року та від 09.11.2011 року змін, позивачем передано відповідачеві в строкове платне користування державне нерухоме майно - цілісний майновий комплекс колишнього Сумського лікеро-горілчаного заводу.

Вищезазначене майно було передано балансоутримувачем відповідачу 25.12.1992 року за актом прийому-передачі.

Рішенням Господарського суду Сумської області від 11.09.2012 року у справі № 5021/1192/12 визнано укладеною додаткову угоду від 26.12.2011 року до вищезазначеного договору оренди державного майна, відповідно до якої продовжено строк користування державним майном до 25.12.2018 року.

У подальшому до договору оренди державного майна від 25.12.1992 року № 28 вносилися зміни, у тому числі щодо порядку та розмірів сплати орендної плати за користування державним майном.

Зокрема, рішенням Господарського суду Сумської області від 15.04.2013 року у справі № 920/420/13, залишеним без змін постановою Харківського апеляційного господарського суду від 12.07.2013 року та ухвалою Вищого господарського суду України від 17.10.2013 року у згаданій справі, визнано укладеним договір про внесення змін до договору оренди державного майна від 25.12.1992 року № 28.

Відповідно до пункту 1 вказаного договору пункти 1.1, 1.2 договору оренди державного майна від 25.12.1992 року № 28 викладено в наступній редакції: орендодавець (позивач) передає, а орендар (відповідач) приймає в строкове платне користування цілісний Державного підприємства Сумського лікеро-горілчаного заводу, вартість якого відповідно до акту оцінки станом на 31.10.2012 року становить 8509006,00 грн.

Положення договору оренди державного майна, що стосуються порядку та розміру орендної плати, а саме: пункти 3.1, 3.2, 3.4 викладено в наступній редакції:

Пункт 3.1. Орендна плата визначається на підставі Методики розрахунку орендної плати за державне майно та пропорцій її розподілу, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 04.10.1995 року № 786, і становить без ПДВ за базовий місяць розрахунку - березень 2013 року 177093,69 грн. Орендна плата за перший місяць оренди після перегляду її розміру - березень 2013 року визначена з урахуванням індексу інфляції. Орендна плата перераховується до державного бюджету щомісяця не пізніше 15 числа місяця, наступного за звітним. Орендна плата в новому розмірі нараховується з 30.04.2013 року.

Пункт 3.2. Орендна плата за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції за наступний місяць.

Пункт 3.4. Орендна плата, перерахована несвоєчасно або не в повному обсязі, підлягає індексації і стягується до бюджету з урахуванням пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ на дату нарахування пені від суми заборгованості, з урахуванням індексації, за кожний день прострочення, включаючи день оплати. Нарахування пені здійснюється до моменту повної сплати орендарем заборгованості з орендної плати.

З огляду на викладені зміні до договору оренди державного майна від 25.12.1992 року № 28, відповідач має сплачувати щомісячно орендну плату у розмірі 177093,69 грн. з урахуванням індексу інфляції.

В обгрунтування позовних вимог прокурор зазначає, що відповідач в порушення умов укладеного договору орендну плату сплачує несвоєчасно та не в повному розмірі, внаслідок чого станом на 16.11.2016 року утворилась заборгованість по сплаті орендних платежів в сумі 475103,71 грн. за період з вересня по жовтень 2016 року, а тому позивач звернувся до прокуратури щодо стягнення в судовому порядку з відповідача заборгованості з орендної плати у зазначеному розмірі та за вказаний період.

Статтею 2 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» визначено, що орендою є засноване на договорі строкове платне користування майном, необхідним орендареві для здійснення підприємницької та іншої діяльності.

Відповідно до положень статті 18 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» та пунктами 3.1, 3.2 договору оренди державного майна № 28 від 25.12.1992 року, орендар (відповідач) зобов'язаний своєчасно і у повному обсязі сплачувати орендну плату.

Статтею 19 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» визначено, що орендар вносить орендну плату за користування об'єктом оренди, незалежно від наслідків своєї господарської діяльності.

Відповідно до частини першої статті 193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Аналогічна норма щодо виконання зобов'язань міститься в статті 526 Цивільного кодексу України.

Відповідно до частини першої статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з положеннями статті 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Частина перша статті 612 названого Кодексу визначає, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

За приписами статті 525 Цивільного кодексу України та частини сьомої статті 193 Господарського Кодексу України, одностороння відмова від зобов'язання не допускається.

У відповідності до статті 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 Цивільного кодексу України).

Приймаючи до уваги факт сплати відповідачем основного боргу після звернення прокурора до суду з даним позовом, що підтверджується матеріалами справи, зокрема, копіями платіжних доручень: № 1613 від 25.11.2016 року, № 1630 від 25.11.2016 року, № 1673 від 30.11.2016 року, № 1675 від 30.11.2016 року, № 1841 від 16.12.2016 року, № 1859 від 16.12.2016 року та № 1921 від 04.01.2017 року, суд дійшов висновку про наявність підстав для припинення провадження у даній справі в частині позовних вимог щодо стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості з орендної плати за період з вересня по жовтень 2016 року в сумі 475103,71 грн. на підставі пункту 1-1 частини першої статті 80 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до пункту 3.4 договору оренди державного майна № 28 від 25.12.1992 року, прокурор просить суд стягнути з відповідача на користь позивача пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення в сумі 37767,47 грн. за період з 13.08.2016 року по 14.11.2016 року. Сума пені підтверджена обгрунтованим розрахунком пені, наданим позивачем.

Відповідно до статті 29 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», за невиконання зобов'язань за договором оренди, в тому числі за зміну або розірвання договору в односторонньому порядку, сторони несуть відповідальність, встановлену законодавчими актами України та договором.

Статтею 230 Господарського кодексу України визначено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, не виконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Статтею 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» передбачено, що розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного Банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Частина 6 статті 232 названого Кодексу встановлює, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Відповідно до частини другої статті 193 та частини першої статті 230 Господарського кодексу України, порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим кодексом, іншими законами або договором. Штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно статей 546, 548 Цивільного кодексу України, виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою (штрафом, пенею), якщо це встановлено договором або законом, а стаття 547 цього ж Кодексу встановлює, що правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється в письмовій формі.

Частиною першою статті 549 Цивільного кодексу України передбачено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Права позивача щодо стягнення з відповідача пені передбачені умовами вищевказаного договору, тому позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача пені в сумі 37767,47 грн. є обґрунтованими та підлягають задоволенню на підставі вимог статей 549-552, 629 Цивільного Кодексу України.

Відповідно до статті 32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно статей 33, 34 зазначеного Кодексу, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються учасниками судового процесу. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Стаття 43 Господарського процесуального кодексу України визначає, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Згідно статті 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі вищевикладеного, керуючись статтями 32, 33, 43, 49, пунктом 1-1 частини першої статті 80, статтями 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Горобина» (40000, м. Суми, вул. Петропавлівська, 121, ідентифікаційний код 31162928) на користь Регіонального відділення Фонду державного майна України по Сумській області (40024, м. Суми, вул. Харківська, 30/1, ідентифікацій код 21124686) пеню в сумі 37767,47 грн.

3. В частині позовних вимог щодо стягнення основного боргу в сумі 475103,71 грн. провадження у справі припинити.

4. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Горобина» (40000, м. Суми, вул. Петропавлівська, 121, ідентифікаційний код 31162928) на користь Прокуратури Сумської області (40000, м. Суми, вул. Герасима Кондратьєва, 33; код 03527891, р/р 2983 в ДКСУ у м. Київ, МФО 820172) витрати по сплаті судового збору в сумі 566,51 грн.

5. Видати накази після набрання рішенням законної сили.

Повне рішення складено 25.01.2017.

Суддя П.І. Левченко