КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" січня 2017 р. Справа№ 910/16301/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Дикунської С.Я.

суддів: Мальченко А.О.

Жук Г.А.

секретар Драчук Р.А.

за участю представників:

від позивача Яворовський Г.Л. - дов. б/н від 02.02.2016

від відповідача не з'явились

від третьої особи-1 не з'явились

від третьої особи-2 не з'явились

розглядаючи у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу Миколаївської обласної організації Українського

товариства мисливців і рибалок

на рішення Господарського суду міста Києва

від 02.11.2016 (суддя Пукшин Л.Г.)

у справі № 910/16301/16

за позовом Миколаївської обласної організації Українського товариства

мисливців і рибалок

до Миколаївської обласної ради

треті особи, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача

1) Миколаївське обласне управління лісового та мисливського господарства 2) Товариство з обмеженою відповідальністю «Миколаївсько-рибальське

господарство Миколаївського району»

про визнання незаконним та скасування рішення № 45

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 02.11.2016 у справі № 910/16301/16 в задоволенні позову Миколаївської обласної організації Українського товариства мисливців і рибалок відмовлено.

Не погоджуючись із згаданим рішенням, позивач оскаржив його в апеляційному порядку, просив скасувати та прийняти нове про задоволення позову повністю. В обґрунтування своїх вимог зазначив, що судом неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи та суперечать доказам, які долучені до матеріалів справи, а також судом неправильно застосовано норми матеріального права, які регламентують спірні правовідносини. На думку апелянта, суд невірно встановив термін дії рішення відповідача № 3 від 30.05.1997, не врахувавши, що окрім формулювання «терміном протягом 15 років» дане рішення містить умови «до 2012 року включно», що вказує на те, що згадане рішення діяло протягом всього 2012 року. Крім цього, суд не звернув уваги та не надав правової оцінки листу Головного територіального управління юстиції у Миколаївський області від 05.04.2016 № 08.1-05/8/10, в якому зазначено, що «п'ятнадцятирічний строк користування мисливськими угіддями області державними підприємствами і громадськими організаціями для ведення мисливського господарства сплинув у перший робочий день 2013 року» тощо.

Відповідно до автоматизованого розподілу справ між суддями, справу № 910/16301/16 за апеляційною скаргою Миколаївської обласної організації Українського товариства мисливців і рибалок передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя Дикунська С.Я., судді Жук Г.А., Мальченко А.О.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 16.12.2016 апеляційну скаргу Миколаївської обласної організації Українського товариства мисливців і рибалок прийнято до провадження та розгляд справи призначено на 17.01.2016.

16.01.2017 від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній доводи апеляційної скарги заперечив, просив не брати їх до уваги, а оскаржуване рішення як законне та обґрунтоване залишити без змін.

В судове засідання з'явився представник позивача, представники відповідача та третіх осіб 1 та 2 не з'явилися, хоча про час і місце розгляду справи повідомлялися належним чином (підтверджується повідомленнями про вручення поштових відправлень), про причини своєї неявки апеляційний суд не повідомили, клопотань про відкладення розгляду справи не надіслали. Присутній в судовому засіданні представник позивача не заперечував проти розгляду справи у відсутності представників відповідача та третіх осіб 1 та 2.

У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору (п. 3.9.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції»).

Оскільки явка в судове засідання представників відповідача та третіх осіб 1 та 2 обов'язковою не визнавалась, в матеріалах справи наявні докази належного повідомлення Миколаївської обласної ради, Миколаївського обласного управління лісового та мисливського господарства та ТОВ «Миколаївсько-рибальське господарство Миколаївського району» про дату, час та місце розгляду справи, неявка їх представників не перешкоджає розглядові апеляційної скарги по суті, відтак апеляційний суд вважав за необхідне скаргу розглянути за відсутності цих представників за наявними у справі матеріалами.

Представник позивача в судовому засіданні апеляційної інстанції доводи апеляційної скарги підтримав з підстав, викладених в ній, просив оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове про задоволення позову в повному обсязі.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши долучені до матеріалів справи письмові докази, виходячи з вимог чинного законодавства, апеляційний суд дійшов висновку, що скарга не підлягає задоволенню.

Так, Миколаївська обласна організація Українського товариства мисливців і рибалок звернулась до Господарського суду міста Києва з позовом до Миколаївської обласної ради про визнання незаконним та скасування рішення.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що всупереч рішенню Миколаївської обласної ради № 3 від 30.05.1997, на підставі якого позивачу були надані мисливські угіддя для ведення мисливського господарства до 31.12.2012, відповідач прийняв рішення № 45 від 21.12.2012 про надання в користування ТОВ «Миколаївсько-рибальське господарство Миколаївського району» мисливські угіддя з 21.12.2012 строком на 15 років. Оскільки згадане рішення було винесено раніше, ніж закінчився строк користування позивачем мисливськими угіддями за попереднім рішенням, позивач просив суд з урахуванням ч. 1 ст. 21 ЦК України визнати його незаконним та скасувати.

Заперечуючи проти позову, відповідач вказував, що доводи позивача про порушення його першочергового права на отримання угіддя в користування та прийняття відповідачем оспорюванного рішення під час дії рішення № 3 від 30.05.1997 не відповідають дійсності. За твердженнями відповідача строк дії рішення № 3 від 30.05.1997, яким було надано в користування мисливські угіддя строком на 15 років, закінчився саме 30.05.2012 року, відтак позивачем невірно вираховано терміни, що в свою чергу суперечить положенням ст.ст. 252, 254 ЦК України. Крім цього, позивачем умисно не зазначено, що фактичними користувачами мисливських угідь протягом 1997-2012 роках виступали державні лісогосподарські підприємства та громадські організації, зокрема 19 організацій УТМР Миколаївської області.

За приписами чинного законодавства, а саме ст. 22 Закону України «Про мисливське господарство та полювання», обласна рада мала право вирішувати питання про надання мисливських угідь лише на підставі подання територіального органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань лісового та мисливського господарства та полювання (Миколаївське обласне управління лісового та мисливського господарства) та погоджень відповідних органів державної влади.

З питань надання Миколаївській районній організації УТМР (користувача мисливських угідь на території Миколаївського району Миколаївської області з травня 1997 до травня 2012 року) або іншим районним організаціям УТМР до обласної ради подань ні територіального органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань лісового і мисливського господарства та полювання (до 9 грудня 2012 року), ні центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері лісового та мисливського господарства (після 9 грудня 2012 року), не надходило. Тому підстав вирішувати питання про переважне право користувача мисливських угідь, які продовжують строк користування угіддями, у відповідача не було.

На думку відповідача, реалізація переважного право на продовження строку користування мисливськими угіддями потребує дотримання порядку надання мисливських угідь, встановлених статтею 22 Закону України «Про мисливське господарство та полювання». Переважне право на користування мисливських угідь не може бути реалізоване лише заявним принципом.

Крім цього, за твердженнями відповідача, позивач неодноразово звертався до обласної ради, Миколаївського обласного управління лісового та мисливського господарства-територіального органу спеціально уповноваженого органу центральної виконавчої влади у галузі мисливського господарства та полювання, що підтверджується відповідними документами: звернення Миколаївської обласної організації УТМР на адресу Миколаївської обласної ради, Миколаївської обласної державної адміністрації, Миколаївського обласного управління лісового та мисливського господарства № 37 від 23 травня 2012 року; № 56 від 14 червня 2012 року; № 59 від 19 червня 2012 року; № 61 від 21 червня 2012 року; а також відповіді вищезазначених органів влади та місцевого самоврядування на ці звернення: № 607-17-05-12 від 15 червня 2012 року; № 734-17-05-12 від 25 червня 2012 року; № 735-17-05-12 від 25 червня 2012 року; № 1374 від 10 липня 2012 року.

Отже, на думку відповідача, позивач розумів, що строк користування мисливськими угіддями, наданими районним організаціям УТМР, спливає в 2012 році, тому в подальшому обласною радою буде вирішуватися питання про надання мисливських угідь в користування, але будь-яких заходів, спрямованих на підготовку документів, необхідних для вирішення обласною радою питання про надання мисливських угідь саме позивачу або районним організаціям УТМР не подавалися.

З огляду на посилання позивача на постанову Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року по адміністративній справі № 21-2926а15 (2а-2888/12/1470), якою встановлено: «право на захист - це самостійне суб'єктивне право, яке з'являється у володільця регулятивного права лише на момент порушення чи оспорення останнього», право оскаржити нормативно-правовий акт мають особи, щодо яких його застосовано, а також особи, які є суб'єктом правовідносин, у яких буде застосовано цей акт, тобто оскаржити такий акт інші особи не можуть.

Оскільки рішення Миколаївської обласної ради № 45 від 21.12.2012 є правовим актом індивідуальної дії, яке породжує права та обов'язки тільки тих суб'єктів, яким воно адресовано, у позивача відсутнє право на його оскарження.

Ухвалами Господарського суду міста Києва від 07.09.2016 та від 28.09.2016 залучено до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, Миколаївське обласне управління лісового та мисливського господарства та Товариство з обмеженою відповідальністю «Миколаївсько-рибальське господарство Миколаївського району».

Як встановлено матеріалами справи, рішенням Миколаївської обласної ради №3 від 30.05.1997 «Про надання мисливських угідь області у користування державним підприємствам і громадським організаціям на 1997-2012 р.р.» вирішено надати в користування терміном на 15 років (з 1997 р. до 2012 р. включно) мисливські угіддя області державним підприємствам і громадським організаціям для ведення мисливського господарства. Зокрема, Миколаївській райорганізації УТМР надано мисливські угіддя на території м. Миколаєва по вул. В. Морська, 15/2 загальною площею 55 042 га, та Жовтневій райорганізації - надано мисливські угіддя у м. Миколаєві по вул. Рибна, 49 площею 123 773 га.

На виконання згаданого рішення між Миколаївським Державним лісогосподарським об'єднанням «Миколаївліс» та Миколаївською обласною організацією Українського товариства мисливців і рибалок (позивач) було укладено договір про умови ведення мисливського господарства від 01.07.1998, відповідно до п. 1.1 якого рішенням Миколаївської обласної ради народних депутатів № 3 від 30.05.1997 надано Миколаївській міськ/райорганзації УТМР терміном до 31 грудня 2012 року мисливські угіддя для ведення мисливського господарства загальною площею 51 606 га, у тому числі: лісові угіддя 240 га, польові 49945 га, водно-болотні 1421 га, та Жовтневій райорганізації УТМР терміном до 31 грудня 2012 року мисливські угіддя для ведення мисливського господарства загальною площею 123 773 га, у тому числі: лісові угіддя 4780 га, польові 101418 га, водно-болотні 17575 га.

За твердженнями позивача, договір про умови ведення мисливського господарства від 01.07.1998 укладався саме на виконання рішення № 3 від 30.05.1997, в якому чітко зазначено про надання в користування угідь терміном на 15 років з 1997 по 2012 включно, тобто термін користування угіддями закінчувався саме 31.12.2012. Проте, відповідачем в порушення вимог чинного законодавства, 21.12.2012 прийнято рішення № 45, яким вирішено надати в користування Товариству з обмеженою відповідальністю «Мисливсько-рибальське господарство Миколаївського району» (третій особі-2) мисливські угіддя загальною площею 18 515,8959 га, що розташовані у Миколаївському районі Миколаївській області, та запропоновано Миколаївському обласному управлінню лісового та мисливського господарства (третій особі-1) укласти договір з третьою особою-2.

Проте при прийняті рішення № 45 від 21.12.2012 відповідачем не було дотримано приписів ст. 22 Закону України «Про мисливське господарство та полювання», що призвело до порушення першочергового права позивача на отримання таких угідь в користування, а також достроково припинено рішення від 30.05.2012.

Оскільки рішення Миколаївської обласної ради № 45 від 21.12.2012 було винесено раніше, ніж закінчився строк користування позивачем мисливськими угіддями за рішенням № 3 від 30.05.1997, позивач просив суд з урахуванням ч. 1 ст. 21 ЦК України визнати його незаконним та скасувати.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи місцевого самоврядування зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правові, економічні та організаційні засади діяльності юридичних і фізичних осіб у галузі мисливського господарства і полювання визначаються Законом України «Про мисливське господарство і полювання», згідно ст. 1 якого мисливські угіддя - ділянки суші та водного простору, на яких перебувають мисливські тварини і які можуть бути використані для ведення мисливського господарства, а користувачами мисливських угідь можуть бути спеціалізовані мисливські господарства, інші підприємства, установи та організації, в яких створені спеціалізовані підрозділи для ведення мисливського господарства з наданням в їх користування мисливських угідь.

Статтею 9 цього Закону передбачено, що до повноважень Верховної Ради Автономної Республіки Крим, обласних, районних, Київської та Севастопольських міських рад належить вирішення в установленому порядку питань надання в користування мисливських угідь.

За приписами ст. 22 Закону України «Про мисливське господарство і полювання» мисливські угіддя для ведення мисливського господарства надаються у користування Верховною Радою Автономної Республіки Крим, обласними, Київською та Севастопольською міськими радами за поданням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері лісового та мисливського господарства, погодженими з Радою Міністрів Автономної Республіки Крим, обласними, Київською та Севастопольською міськими державними адміністраціями, а також власниками або користувачами земельних ділянок.

Положеннями ст.15 Закону України «Про тваринний світ» також визначено, що до повноважень Верховної Ради Автономної Республіки Крим, обласних, Київської та Севастопольських міських, районних, сільських, селищних, міських, районних у містах (де вони створені) рад належить вирішення в установленому порядку питань щодо надання в користування мисливських угідь та рибогосподарських водних об'єктів.

Акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку ( ч. 10 ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).

Відповідно до ст. 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Акт державного чи іншого органу - це юридична форма рішень цих органів, тобто офіційний письмовий документ, який породжує певні правові наслідки, спрямований на регулювання тих чи інших суспільних відносин і має обов'язковий характер для суб'єктів цих відносин.

Підставами для визнання акта недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт. Обов'язковою умовою визнання акта недійсним є також порушення у зв'язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів підприємства чи організації - позивача у справі. Якщо за результатами розгляду справи факту такого порушення не встановлено, у господарського суду немає правових підстав для задоволення позову (п. 2 Президії Вищого арбітражного суду України «Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних з визнанням недійсними актів державних чи інших органів» №02-5/35 від 26.01.2000).

Так, як вище згадувалось, за твердженнями позивача (апелянта), відповідачем при винесенні оскаржуваного рішення було порушено переважне право позивача на користування мисливськими угіддями.

Переважне право на користування мисливськими угіддями на підставі ст. 22 Закону України «Про мисливське господарство та полювання» мають власники та постійні користувачі земельних ділянок; користувачі мисливських угідь, які продовжують строк користування цими угіддями.

Право користування мисливськими угіддями припиняється зокрема у разі закінчення строку користування (ч. 1 ст. 23 Закону України «Про мисливське господарство та полювання»).

Як встановлено матеріалами справи, рішенням Миколаївської обласної ради №3 від 30.05.1997 «Про надання мисливських угідь області у користування державним підприємства і громадським організаціям на 1997-2012 р.р.» вирішено надати в користування терміном на 15 років (з 1997 до 2012 включно) мисливські угіддя області державним підприємствам і громадським організаціям для ведення мисливського господарства.

Відповідно до ч. 1 ст. 251 та ч. 1 ст. 252 ЦК строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення, і визначається він роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а не посиланням на подію, яка має настати.

Згідно ч. 1 ст. 254 зазначеного Кодексу строк, обчислюваний роками, спливає у відповідні місяць і число останнього року цього строку, а коли він обчислюється місяцями, то у відповідне число останнього місяця строку (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 16 квітня 2014 у справі N 6-24цс14).

Таким чином, з урахуванням приписів ч. 1 ст. 254 ЦК України місцевий суд дійшов вірного висновку про те, що строк дії рішення Миколаївської обласної ради №3 від 30.05.1997 закінчився у відповідні місяць і число останнього року цього строку, тобто 30.05.2012, відтак доводи позивача (апелянта) про те, що строк дії згаданого рішення закінчився лише 31.12.2012 не заслуговують на увагу як безпідставні та необґрунтовані.

Крім цього, помилковим є посилання позивача (апелянта) на лист Головного територіального управління юстиції у Миколаївський області від 05.04.2016 № 08.1-05/8/10, в якому зазначено, що «п'ятнадцятирічний строк користування мисливськими угіддями області державними підприємствами і громадськими організаціями для ведення мисливського господарства сплинув у перший робочий день 2013 року», оскільки Головне територіальне управління юстиції у Миколаївський області не є уповноваженим органом щодо тлумачення рішень Миколаївської обласної ради (відповідача), його позиція суперечить приписам чинного цивільного законодавства, зокрема, ч. 1 ст. 254 ЦК України, яка визначає, що « строк, що визначений роками, спливає у відповідний місяць та число останнього року строку».

Також матеріалами справи підтверджується факт обізнаності позивача щодо закінчення строку дії рішення 30.05.2012, про що свідчить письмова переписка між позивачем та відповідачем протягом травня-червня 2012 (належним чином завірені копії листів містяться в матеріалах справи).

Як встановлено матеріалами справи, підставою для прийняття оскаржуваного рішення було подання Миколаївського обласного управління лісового та мисливського господарства № 2504 від 07.12.2012, погодження обласної державної адміністрації № 4140/0105-30/3-12 від 14.12.2012, погодження територіального органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань охорони навколишнього середовища № 01-04/8681-04, а також власників (користувачів) земельних ділянок, (завірені копі зазначених документів долучено до матеріалах справи).

Проте, в матеріалах справи відсутні будь-які докази звернення позивача до відповідача з клопотанням, поданням тощо стосовно виділення чи надання у користуванні мисливських угідь саме позивачу.

Крім цього, позивачем на надано суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження його переважного права на користування мисливськими угіддями, яке визначено положеннями ст. 22 Закону України «Про мисливське господарство та полювання», як не надано й доказів, які б підтверджували факт порушення відповідачем його прав і охоронюваних законом інтересів.

З огляду на наведене, в задоволенні позовних вимог з викладених у позові правових підстав відмовлено.

Крім цього, під час розгляду справи місцевим судом, відповідачем було заявлено про застосування наслідків спливу строку позовної давності до заявлених позивачем вимог.

Так, згідно ст. ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, в межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ст. 261 ЦК України).

Позовна давність на підставі п. 3 та 4 ст. 267 ЦК України застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Таким чином, обчислення строку позовної давності на звернення з даним позовом до суду має здійснюватися саме з моменту виникнення спірних правовідносин, а саме з прийняття рішення відповідачем № 45 від 21.12.2012, отже перебіг строку розпочався 21.12.2012 та через три роки закінчився 21.12.2015.

Як встановлено матеріалами справи, позивач звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом 30.08.2016, про що свідчить штемпель поштового зв'язку на конверті, тобто з пропуском трьохрічного строку.

При цьому, посилання позивача про поважність причин пропуску строку звернення до суду, які зазначені у позовній заяві, не знайшли свого підтвердження як під час розгляду справи в суді першої, так і в суді апеляційної інстанції.

Так, однією із підстав поважності причин пропуску строку позивач зазначав розгляд спору у справі № 21-2926а15 (2а-2885/12/1470) за позовом ОСОБА_3 та ОСОБА_4 до Миколаївської обласної ради, треті особи - Товариство з обмеженою відповідальністю «Придністровське 777», Миколаївське обласне управління лісового та мисливського господарства, Веселинівське товариство мисливців та рибалок, Миколаївська обласна організація Українського товариства мисливців та рибалок, про скасування рішення. Остаточне рішення в цій справі було прийнято Верховним судом України, постановою якого від 11.11.2015 ухвалу Вищого адміністративного суду України від 22 квітня 2015, постанови Одеського апеляційного адміністративного суду від 14 листопада 2014 та Миколаївського окружного адміністративного суду від 7 липня 2012 скасовано, провадження в адміністративній справі закрито.

Поважність пропуску строку позивач обгрунтовував своїм зверненням з позовними вимогами до Миколаївського окружного адміністративного суду, ухвалою якого від 28.11.2014 у справі № 814/3443/14 позовні вимоги залишено без розгляду.

Проте, з такими доводами не можливо погодитись, оскільки по-перше, у справі № 21-2926а15 (2а-2885/12/1470) предметом спору є оскарження рішення Миколаївської обласної ради № 33 від 23.03.2012, в той час як у даній справі оскаржується рішення Миколаївської обласної ради № 45 від 21.12.2012, по-друге, у справі № 21-2926а15 (2а-2885/12/1470) Миколаївська обласна організація Українського товариства мисливців і рибалок була учасником у справі в якості третьої особи без самостійних вимог, а не позивачем.

Не заслуговують на увагу як безпідставні та необґрунтовані доводи позивача про переривання строку позовної давності в зв'язку з поданням ним позову до Миколаївського окружного адміністративного суду.

Так, на підставі п. 4.2.2. постанови пленуму Верховного суду України від 29 травня 2013 № 10 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» за змістом частини другої статті 264 ЦК України переривання перебігу позовної давності шляхом пред'явлення позову матиме місце у разі не будь-якого подання позову, а здійсненого з додержанням вимог процесуального закону, зокрема, статей 54, 56, 57 ГПК. Тому якщо господарським судом у прийнятті позовної заяви відмовлено (стаття 62 ГПК) або її повернуто (стаття 63 названого Кодексу), то перебіг позовної давності не переривається. Так само не перериває цього перебігу подання позову з порушенням правил підвідомчості справ.

З огляду на наведене, місцевий суд дійшов правомірного висновку, що позивачем не доведено й матеріалами справи не підтверджено поважності причин пропуску строку позовної давності.

Рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України від 01.12.2004 № 18-рп/2004 (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено, що поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Таким чином, оскільки прав та охоронюваних законом інтересів позивачів щодо спірного майна, про захист яких він просить суд у позові, відповідачами не порушено, і суд відмовляє позивачам у позові по суті в зв'язку з безпідставністю позовних вимог, питання порушення строку позовної давності (за даних обставин) не впливає на суть винесеного рішення і відповідно, строк позовної давності, як спосіб захисту саме порушеного права, при вирішенні даного спору застосуванню не підлягає.

За таких обставин, апеляційний господарський суд погоджується із висновками місцевого суду як законними, обґрунтованими обставинами й матеріалами справи, детальний аналіз яких, як і нормативне обґрунтування прийнятого судового рішення наведено місцевим судом, підстав для скасування його не знаходить. Доводи апелянта по суті скарги, як безпідставні й необґрунтовані не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджуються жодними доказами по справі й не спростовують викладених в судовому рішенні висновків.

Керуючись ст.ст. 99, 101-103, 105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Миколаївської обласної організації Українського товариства мисливців і рибалок залишити без задоволення, рішення Господарського суду міста Києва від 02.11.2016 у справі № 910/16301/16 - без змін.

Матеріали справи № 910/16301/16 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанову може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий суддя С.Я. Дикунська

Судді А.О. Мальченко

Г.А. Жук