КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" січня 2017 р. Справа№ 910/14252/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Андрієнка В.В.

суддів: Шапрана В.В.

Буравльова С.І.

за участю секретаря: Добрицької В.С.

за участю представників:

позивача: Кульбака С.Е., директор,

відповідача: не з'явився.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ІСО"

на рішення Господарського суду м. Києва від 31.10.2016

у справі №910/14252/16 (суддя - Гумега О.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ІСО"

до Міністерства оборони України

про визнання недійсним пункту договору

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "ІСО" (позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Міністерства оборони України (відповідач) про визнання недійсним пункту 7.3.4 Договору № 286/3/15/255 про поставку для державних потреб матеріально-технічних засобів речової служби (за кошти Державного бюджету України) від 11.06.2015.

Рішенням Господарського суду м. Києва від 31.10.2016 у справі №910/14252/16 у задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "ІСО" звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою в якій просить суд рішення Господарського суду м. Києва від 31.10.2016 скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити повністю.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.11.2016 для розгляду справи №910/14252/16 за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "ІСО" було сформовано колегію суддів під головуванням судді Андрієнка В.В., суддів Шапран В.В., Буравльов С.І.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 18.11.2016 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ІСО" було прийнято до провадження у визначеному складі суддів та призначено до розгляду на 06.12.2016.

02.12.2016 до відділу забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів (канцелярія) КАГС від позивача надійшло письмове клопотання про відкладення розгляду справи.

06.12.2016 в судове засідання не з'явився представник позивача (скаржника), розгляд справи було відкладено на 12.01.2017.

В судове засідання, яке відбулось 12.01.2017 повторно не з'явився представник скаржника.

Враховуючи належне повідомлення всіх учасників судового процесу, колегія суддів ухвалила слухати справу без участі позивача. Представник відповідача надав суду усні пояснення стосовно доводів наведених в апеляційній скарзі.

Колегія суддів, розглянувши матеріали апеляційної скарги, дослідивши наявні докази у справі, заслухавши пояснення представника відповідача, встановила наступне.

Приписами ст. 99 ГПК України визначено, що в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі. Апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 101 ГПК України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Частиною 2 статті 101 ГПК України передбачено, що апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги та перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Отже, як вбачається з матеріалів справи, 11.06.2015 між Міністерством оборони України (замовник, позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "ІСО" (постачальник, відповідач) відповідно до рішення комітету з конкурсних торгів замовника (протокол від 26.05.2015 №75/264/4) було укладено Договір № 286/3/15/255 про поставку для державних потреб матеріально-технічних засобів речової служби (за кошти Державного бюджету України) (далі - Договір).

Відповідно до умов вказаного Договору постачальник зобов'язався у 2015 році поставити замовнику одяг верхній, інший, чоловічий і хлопчачий (лот 10. Костюм літній польовий) (далі - товар), а замовник забезпечити приймання та оплату в асортименті, кількості, у строки (терміни), вказані у цьому Договорі (п. 1.1 Договору).

Пунктом 7.3.4 Договору сторони передбачили, що за порушення строків виконання зобов'язання постачальник сплачує пеню в розмірі 0,1% від вартості непоставленого товару за кожну добу затримки, а за прострочення понад 30 днів з постачальника додатково стягується штраф у розмірі 7% вказаної вартості Договору.

Як було зазначено позивачем, що вищенаведений пункт 7.3.4 Договору суперечить положенням чинного законодавства України, а саме: ст. 61 Конституції України, ст.ст. 3, 549, 611 ЦК України, ст.ст. 216, 217, 218, 230, ч. 2 ст. 231 ГК України, що на підставі ст. 8 Конституції України, ст.ст. 4, 203, 215 ЦК України, ст.ст. 7, 207 ГК України, ст.4 ГПК України є підставою для визнання його недійсним.

Частиною 1 ст. 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Пунктом 8 постанови пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» передбачено, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Додатково колегія суддів зазначає наступне, що у відповідності до ч. 7 ст. 179 ГПК України, господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів

В силу положень ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 627 ЦК України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Аналогічна правова позиція зазначена в ч. 2 та 3 ст. 180 ГК України, а саме, що господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. При укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Як роз'яснив пленум Верховного Суду України у пункті 2 постанови "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 06.11.2009 № 9 (надалі - постанова Пленуму ВСУ від 06.11.2009 № 9), судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Відповідно до п. 7 вищенаведеної постанови пленуму ВСУ, правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Згідно абз. 4 п.п. 2.1 п. 2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" (із змінами і доповненнями) (надалі - постанова Пленуму ВГСУ від 29.05.2013 № 11) зазначено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Отже, предметом спору в даній справі є вимога позивача про визнання недійсним пункту 7.3.4 Договору № 286/3/15/255 про поставку для державних потреб матеріально-технічних засобів речової служби (за кошти Державного бюджету України) від 11.06.2015.

Відповідно позивач вважає, що оспорюваний пункт 7.3.4 Договору підлягає визнанню судом недійсним відповідно до ст.ст. 203, 215 ЦК України, ст. 207 ГК України як такий, що не відповідає вимогам закону, а саме: ст. 61 Конституції України, ст.ст. 3, 549, 611 ЦК України, ст.ст. 216, 217, 218, 230, ч. 2 ст. 231 ГК України.

Відповідно до п. 4 оглядового листа ВГСУ від 29.04.2013 №01-06/767/2013 зазначено, що одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання за договором, штрафу та пені не суперечить законодавству України. Переглядаючи справу в касаційному порядку, Вищий господарський суд України зазначив таке. За порушення у сфері господарювання учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених ГК України, іншими законами та договором (частина друга статті 193, частина перша статті 216 та частина перша статті 218 ГК України). Одним із видів господарських санкцій згідно з частиною другою статті 217 ГК України є штрафні санкції, до яких віднесено штраф та пеню. Розмір штрафних санкцій відповідно до частини четвертої статті 231 ГК України встановлюється законом, а в разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання, або в певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Такий вид забезпечення виконання зобов'язання як пеня та її розмір встановлено частиною третьою статті 549 ЦК України, частиною шостою статті 231 ГК України, статтями 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" та частиною шостою статті 232 ГК України. Право встановити в договорі розмір та порядок нарахування штрафу надано сторонам частиною четвертою статті 231 ГК України. Можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобов'язань передбачено частиною другою статті 231 ГК України. В інших випадках порушення виконання господарських зобов'язань чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень можливості передбачати в договорі одночасне стягнення пені та штрафу, що узгоджується із свободою договору, встановленою статтею 627 ЦК України, відповідно до якої сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Таким чином, чинне законодавство допускає можливість одночасного стягнення з учасника господарських відносин, що порушив господарське зобов'язання за договором, штрафу та пені, які не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності (див. постанову Верховного Суду України від 27.04.2012 та постанову Вищого господарського суду України від 12.06.2012 у справі N 06/5026/1052/2011).

Зазначену правову позицію наведено також у постановах Верховного Суду України від 30.05.2011 N 42/252, від 09.04.2012 N 20/246-08.

Відповідно до ч. 2 ст.231 ГК України, у разі якщо порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов'язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов'язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачене законом або договором, у таких розмірах:

за порушення строків виконання зобов'язання стягується пеня у розмірі 0,1% вартості товарів, з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад 30 днів додатково стягується штраф у розмірі 7% вказаної вартості (абз. 3 ч. 2 ст.231 ГК України).

Зважаючи на наведені норми закону, позивач вважає, що п. 7.3.4 Договору в порушення ст.ст. 549, 611 ЦК України, ст.ст. 216, 217, 218, 230, ч. 2 ст. 231 ГК України передбачає можливість притягнення до цивільно-правової (господарсько-правової) відповідальності особи, яка не порушувала умов договору (господарського зобов'язання).

Отже, як вбачається з матеріалів позовної заяви та апеляційної скарги, позивач вказав, що якщо пеня нараховується саме на вартість непоставленого товару, то база обкладання штрафом є незмінною та не залежить від ступеня виконання постачальником своїх обов'язків по Договору, оскільки навіть якщо в строк буде поставлено 99% товару, а 1% поставлено з простроченням понад 30 днів, то штраф згідно умов п. 7.3.4 все одно буде обраховано не лише від непоставленої в строк вартості 1% товару, а й від решти 99% своєчасно виконаного зобов'язання, тобто з 8 900 400,00 грн, т.т. пункт 7.3.4 Договору, на думку позивача, передбачає можливість притягнення постачальника до цивільно-правової відповідальності у вигляді штрафу не лише за порушення умов Договору, а й за правомірну поведінку, що є незаконним;

Скаржник зазначив, що п. 7.3.4 Договору суперечить ст. 61 Конституції України, ст. 549 ЦК України, оскільки передбачає можливість притягнення двічі до цивільно-правової (господарсько-правової) відповідальності особи за одне й те саме порушення, а саме передбачає подвійну юридичну відповідальність особи за одне й те саме порушення: за порушення строків поставки відразу щоденно нараховується пеня у розмірі 0,1%, плюс через тридцять днів додатково за те саме порушення нараховується штраф 7%, при цьому нарахування пені продовжується далі. Позивач вказує на пріоритетність застосування норм ст. 61 Конституції України, як акту прямої дії, по відношенню до положень абз. 3 ч. 2 ст. 231 ГК України.

Однак, колегія суддів не може погодитись із вказаним твердженням скаржника з наступних підстав.

Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Аналогічні положення містяться і в частині першій статті 193 ГК України), яка також передбачає, що до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

За порушення у сфері господарювання учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених ГК України, іншими законами та договором (частина друга статті 193, частина перша статті 216 та частина перша статті 218 ГК України).

Одним із видів господарських санкцій згідно з частиною другою статті 217 ГК України є штрафні санкції, до яких віднесено штраф та пеню (частина перша статті 230 ГК України).

Розмір штрафних санкцій відповідно до частини четвертої статті 231 ГК України встановлюється законом, а в разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або в певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Такий вид забезпечення виконання зобов'язання як пеня та її розмір встановлено частиною третьою статті 549 ЦК України, частиною шостою статті 231 ГК України, статтями 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" та частиною шостою статті 232 ГК України.

Право встановити в договорі розмір та порядок нарахування штрафу надано сторонам частиною четвертою статті 231 ГК України.

Можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобов'язань передбачено частиною другою статті 231 ГК України.

В інших випадках порушення виконання господарських зобов'язань чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень передбачати в договорі одночасне стягнення пені та штрафу, що узгоджується із свободою договору, встановленою статтею 627 ЦК України, коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання за договором, штрафу та пені не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 ЦК України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 ГК України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.

У справі, що переглядається, договором передбачено господарсько-правову відповідальність за порушення умов договору у вигляді сплати неустойки - пені та штрафу.

Аналогічна позиція викладена в постанові ВСУ у справі №06/5026/1025/2011.

Отже, колегія суддів не бере до уваги твердження скаржника в апеляційній скарзі про неправомірність одночасного стягнення штрафу та пені за неналежне виконання зобов'язання стороною, оскільки, як вірно зазначено судом першої інстанції, пеня та штраф є самостійними видами юридичної відповідальності, а в даному випадку не йдеться про притягнення до відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення двічі.

Також колегією суддів береться до уваги те, що сторони уклали вищенаведений Договір відповідно до рішення комітету з конкурсних торгів замовника (протокол від 26.05.2015 №75/264/4). Даний Договір є договором поставки для державних потреб, за кошти Державного бюджету України.

Судом також встановлено, що при укладанні Договору сторонами було дотримано норми чинного законодавства, а саме:

- зміст правочину не суперечить законодавству, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам;

- волевиявлення сторін було вільним і відповідало їх внутрішній волі;

- договір укладений у письмовій формі, підписаний уповноваженими особами та завірений печатками, у відповідності до законодавства;

- договір спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Розділом VII Договору сторони передбачили відповідальність сторін у разі невиконання або неналежного виконання своїх зобов'язань за Договором, види порушень та санкції за них установлені п. 7.3 вказаного розділу Договору, зокрема, пунктом 7.3.4 Договору сторони передбачили, що за порушення строків виконання зобов'язання постачальник сплачує пеню в розмірі 0,1% від вартості непоставленого товару за кожну добу затримки, а за прострочення понад 30 днів з постачальника додатково стягується штраф у розмірі 7% вказаної вартості Договору.

При розгляді даної господарської справи № 910/14252/16, предметом якої є позовна вимога ТОВ "ІСО" (позивач) до Міністерства оборони України (відповідач) про визнання недійсним пункту 7.3.4 Договору, судом встановлено, що під час розгляду іншої господарської справи № 910/6242/16 за позовом Заступника Генерального прокурора України - Головного військового прокурора України в інтересах держави в особі Міністерства оборони України (позивач) до ТОВ "ІСО" (відповідач) про стягнення 1000849,98 грн пені та штрафу на підставі Договору, ТОВ "ІСО", заперечуючи проти позову, просив суд визнати на підставі ст. 83 ГПК України недійсним пункт 7.3.4 Договору, мотивуючи необґрунтованим одночасне стягнення за прострочення поставки товару суми пені та штрафу, а також безпідставним стягнення штрафу із розрахунку 7 % вартості договору.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 12.10.2016 у справі № 910/6242/16, яка набрала чинності 12.10.2016, встановлено відсутність підстав для визнання п. 7.3.4 Договору недійсним.

Відповідно до ч. 3 ст. 35 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

У преамбулі та статті 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав та свобод людини, рішенні Європейського суду з прав людини від 25.07.2002 у справі за заявою № 48553/99 "Совтрансавто-Холдінг" проти України", а також рішенні Європейського суду з прав людини від 28.10.1999 у справі за заявою № 28342/95 "Брумареску проти Румунії" встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

В силу частини 3 статті 4 ГПК України, статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" згадані судові рішення та зміст самої Конвенції про захист прав та свобод людини є пріоритетним джерелом права для національного суду.

Пункт 2.6 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2012 № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України" визначає, що не потребують доказування преюдиціальні обставини, тобто встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, - при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо. Преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом.

Отже, постанова Київського апеляційного господарського суду від 12.10.2016 у справі № 910/6242/16, що набрала законної сили, має преюдиціальне значення, а встановлений нею факт відсутності підстав для визнання п. 7.3.4 Договору недійсним не потребує повторного доведення при вирішенні даної справи № 910/15252/16, в якій беруть ті самі особи, щодо яких встановлено цей факт вказаною постановою Київського апеляційного господарського суду від 12.10.2016 у справі № 910/6242/16. При цьому з наведеної постанови Київського апеляційного господарського суду у справі № 910/6242/16 вбачається, що необхідність визнання недійсним п. 7.3.4 Договору була мотивована ТОВ "ІСО" необґрунтованим, на його думку, одночасним стягнення за прострочення поставки товару суми пені та штрафу, а також безпідставним стягнення штрафу із розрахунку 7 % вартості договору. Такі ж обґрунтування містить і позовна заява, за якою було порушене провадження у даній справі № 910/14252/16.

Отже, проаналізувавши зміст оспорюваного пункту 7.3.4 Договору та враховуючи вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку, що наведений пункт жодним чином не суперечить Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, інтересам держави і суспільству, його моральним засадам.

Колегією суддів береться до уваги також те, що спірний Договір було укладено на підставі вимог Закону України "Про здійснення державних закупівель" (в редакції, що діяла на момент його укладання договору).

Скаржник зазначав, що з метою здійснення своєї господарської діяльності, підтримання розвитку виробництва, забезпечення людей робочими місцями приймає участь у конкурсних торгах і, як наслідок, укладає договори з Міністерством оборони України без можливості складання протоколу розбіжностей. Разом з тим, суд не може погодитись з доводами позивача про порушення в спірному випадку принципу свободи договору, оскільки, в будь-якому випаду, позивач був вільний у виборі, приймати чи ні участь у конкурсних торгах, укладати чи ні договір про закупівлю, враховуючи його обізнаність про те, що договір про закупівлю укладається в письмовій формі відповідно до положень Цивільного кодексу України та Господарського кодексу України з урахуванням особливостей, визначених чинним на той час Законом України "Про здійснення державних закупівель".

Відповідно частинами 1, 5 статті 40 наведеного Закону передбачено, що договір про закупівлю укладається в письмовій формі відповідно до положень Цивільного кодексу України та Господарського кодексу України з урахуванням особливостей, визначених цим Законом (ч. 1). Умови договору про закупівлю не повинні відрізнятися від змісту пропозиції конкурсних торгів або цінової пропозиції (у тому числі ціни за одиницю товару) переможця процедури закупівлі. Істотні умови договору про закупівлю не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов'язань сторонами в повному обсязі, крім випадків, перелік яких наведено у ч. 5 ст. 40 наведеного Закону.

При цьому суд першої інстанції звертав увагу на наявність у Договорі пункту 11.2 наступного змісту: зміни і доповнення до якого вносяться тільки у письмовій формі шляхом укладення відповідних додаткових угод, які будуть додаватись до тексту цього договору як невід'ємні його частини. Отже, сторони передбачили можливість внесення змін і доповнень до договору за умови дотримання визначених у п. 11.2 Договору вимог (у письмовій формі шляхом укладення відповідних додаткових угод).

Судом було встановлено, що після укладення Договору позивач не скористався наданим йому правом на внесення змін до Договору щодо відповідальності сторін та штрафних санкцій, докази протилежного в матеріалах справи відсутні.

Враховуючи вищенаведене, суд дійшов вірного висновку про безпідставність посилань позивача на те, що його було позбавлено можливості вносити свої пропозиції щодо умов договору та поставлено в нерівне становище із Міністерством оборони України, а умови п. 7.3.4 Договору не є справедливими, добросовісними та розумними.

Беручи до уваги вищенаведене, у суду відсутні підстави для визнання пункту 7.3.4 Договору № 286/3/15/255 про поставку для державних потреб матеріально-технічних засобів речової служби (за кошти Державного бюджету України) від 11.06.2015 недійсним відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України, ч. 1 ст. 207 ГК України, як такого, що суперечить Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а тому в задоволенні позову слід відмовити.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає, що рішення Господарського суду м. Києва від 31.10.2016 у справі №910/14252/16 прийнято з повним і достовірним встановленням всіх фактичних обставин, які мають значення для вирішення даного спору, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "ІСО" задоволенню не підлягає.

Судові витрати за подання апеляційної скарги відповідно до ст. 49 ГПК України покладаються на скаржника.

Керуючись ст. ст. 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення Господарського суду м. Києва від 31.10.2016 у справі №910/14252/16 залишити без змін, а апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ІСО" - без задоволення.

2. Матеріали справи №910/14252/16 повернути до Господарського суду м. Києва.

Головуючий суддя В.В. Андрієнко

Судді В.В. Шапран

С.І. Буравльов