РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.01.2017Справа №910/21678/16

За позовом Приватного акціонерного товариства «Сільпо Рітейл»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «ХАВР»

про визнання договору недійсними.

Суддя Сташків Р.Б.

Представники сторін:

від позивача - Мишакова Ю.А. (представник за довіреністю);

від відповідача - не з'явилися.

СУТЬ СПОРУ:

На розгляд Господарського суду міста Києва передано указаний позов про визнання недійсним договору про заснування ТОВ «Кассіопея Плюс» від 25.09.2015, укладеного між сторонами, з підстав відсутності строку дії договору та його не посвідчення нотаріально.

Відповідач відзиву на позов не подав, у засідання представників не направляв хоча судом були вчинені всі дії щодо належного повідомлення Відповідача про призначення справи до розгляду - ухвали суду надсилалася на адресу місцезнаходження Відповідача згідно відомостей з ЄДР, та були ним отримані, що вбачається зі зворотних повідомлень про вручення поштових відправлень, тому будь-які несприятливі наслідки такого ненаправлення представників покладаються на Відповідача відповідно.

У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору. Аналогічна правова позиція викладена в п. 3.9.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року № 18. Суд приймає до уваги, що явка представників сторін у засідання обов'язковою не визнавалась. Клопотань про відкладення розгляду справи не надходило та перед судом не доведено обставин, які б перешкоджали розгляду спору у даному судовому засіданні.

Відтак, суд дійшов висновку про відсутність встановлених ст. 77 ГПК України підстав для відкладення розгляду справи, і також закінчився встановлений ст. 69 ГПК України строк розгляду спору (клопотання про його продовження не надходило), тому відповідно до статті 75 ГПК України суд здійснює розгляд справи за наявними в ній матеріалами.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника Позивача, дослідивши надані докази та оцінивши їх в сукупності, суд

ВСТАНОВИВ:

25.09.2015 між сторонами спору, як засновками, було укладено договір про заснування ТОВ «Кассіопея Плюс» (далі - Договір, оспорюваний договір).

Відповідно до ст. 142 ЦК України, якщо товариство з обмеженою відповідальністю засновується кількома особами, ці особи у разі необхідності визначити взаємовідносини між собою щодо створення товариства укладають договір у письмовій формі, який встановлює порядок заснування товариства, умови здійснення спільної діяльності щодо створення товариства, розмір статутного капіталу, частку у статутному капіталі кожного з учасників, строки та порядок внесення вкладів та інші умови.

Договір про заснування товариства з обмеженою відповідальністю не є установчим документом. Подання цього договору при державній реєстрації товариства не є обов'язковим.

Так, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення його сторонами вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України (ст.215 ЦК України).

Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Зокрема: 1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Як на підставу недійсності Договору Позивач посилається на те, що всупереч встановленим законом вимогам, даний договір не містить строку його дії та не був нотаріально посвідченим.

За приписами ст. 180 ГК України, при укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Відповідно до ст. 631 ЦК України, договір набирає чинності з моменту його укладення. Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору.

У розділі 3 Договору сторони встановили перелік їх обов'язків по Договору, а саме:

- обмінюватися наявною в їх розпорядження інформацією з питань, що складають взаємний інтерес засновників;

- проводити спільні консультації з узгодженої тематики для обговорення питань спільної діяльності;

- нести необхідні витрати, пов'язані зі спільною діяльністю щодо створення ТОВ;

- у строк до 25.11.2015 подати державному реєстратору документи, які відповідно до законодавства України необхідні для державної реєстрації ТОВ «Кассіопея Плюс».

Перелік прав сторін за Договором також визначений його умовами, але чітко не обмежений строками.

При цьому, за приписами наведених вище норм законодавства строк дії договору, тобто час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору, не обмежений будь-яким максимальним строком.

Тому, якщо щодо обов'язку подати державному реєстратору документи сторони встановили строк його виконання до 25.11.2015, то щодо інших прав та обов'язків - строк їх виконання Договором не встановлений, а отже сторони фактично погодили, що договір діє до припинення прав та обов'язків, які з нього виникли, тобто безстроково. При цьому, судом враховано правову позицію, викладену Вищим господарським судом України 07.04.2008 за N01-8/211 «Про деякі питання практики застосування норм Цивільного та Господарського кодексів України».

Невиконання обов'язків у встановлений договором строк не тягне за собою недійсності договору, натомість ст. 631 ЦК України передбачає інші наслідки, а саме, що закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

Отже, твердження Позивача про недійсність Договору, оскільки не встановлено строку його дії, не знайшло свого нормативного та доказового обґрунтування, тому судом відхиляється.

З питання нотаріального посвідчення договору усупереч твердненням Позивача суд зазначає наступне.

За приписами ст. 142 ЦК України установчий договір не є установчим документом і подання цього договору при державній реєстрації товариства не є обов'язковим.

Зобов'язання сторін у Договорі у майбутньому нотаріально посвідчити справжність підписів своїх представників на Статуті створюваного товариства також не тягне за собою обов'язковість нотаріального посвідченні підписів представників на самому Договорі.

Стаття 209 ЦК України визначає, що правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін.

Для установчого договору законом не встановлено обов'язковості його нотаріального посвідчення, і наявності домовленості сторін про нотаріальне посвідчення Договору Позивач суду також не довів.

При цьому, судом враховано, що недотримання сторонами домовленості про нотаріальне посвідчення договору не тягне за собою його недійсності, натомість наслідки недотримання нотаріальної форми правочину встановлені ст. 220 ЦК України та передбачають, у залежності від обумовлених договором за законом обставин, або нікчемність такого договору, або визнання його дійсним.

Відповідно до абз. 4 п. 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29 травня 2013 року № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними», вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

Відповідно до статті 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Позивачем не доведено перед судом наявність підстав для визнання оспорюваного договору недійсним із наведених Позивачем обґрунтувань позову, тому суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Судовий збір відповідно до статті 49 ГПК України, покладається на Позивача.

Виходячи з викладеного та керуючись статтями 32-34, 43, 44, 49, 75, 82-85 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 25.01.2017

Суддя Сташків Р.Б.