КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"31" січня 2017 р. Справа№ 910/20252/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Шапрана В.В.

суддів: Андрієнка В.В.

Буравльова С.І.

секретар Колеснік М.П.

за участю представників:

від позивача - Сандуляк С.А.

від відповідача - 1 Пархоменко О.О.

від відповідача - 2 Сацюк В.В.

розглянувши матеріали апеляційної скарги Публічного акціонерного товариства „Райффайзен Банк Аваль" на рішення Господарського суду міста Києва від 01.12.2016 (суддя Шкурдова Л.М.)

за позовом Публічного акціонерного товариства „Райффайзен Банк Аваль"

до Товариства з обмеженою відповідальністю „Західбудінвест Компані Консалтинг"

Товариства з обмеженою відповідальністю „Медіа Експерт Плюс"

про визнання недійсною додаткової угоди до договору, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ПАТ „Райффайзен Банк Аваль" звернувся до Господарського суду міста Києва із позовом до ТОВ „Західбудінвест Компані Консалтинг" та ТОВ „Медіа Експерт Плюс" про визнання недійсним додаткової угоди № 2 до договору.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 01.12.2016 в задоволені позовних вимог відмовлено повністю.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивач звернувся з апеляційною скаргою до Київського апеляційного господарського суду, в якій зазначає, що рішення прийнято при неповному з`ясуванню обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального права, а тому просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 01.12.2016 та постановити нове, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи, апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів: головуючий суддя - Шапран В.В., судді: Андрієнко В.В., Буравльов С.І.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 22.12.2016 прийнято апеляційну скаргу до провадження та призначено до розгляду на 31.01.2017.

В призначене судове засідання з`явилися представники сторін та надали усні пояснення стосовно предмету спору.

Апеляційний господарський суд, розглянувши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши наявні матеріали справи, встановив наступне:

26.11.2013 між ТОВ "Західбудінвест компані консалтинг" (позивальник) та ТОВ "Медіа Експерт Плюс" (позикодавець) був укладений договір про надання поворотної фінансової допомоги.

Відповідно до п.1.1. договору позикодавець надає позичальнику поворотну фінансову допомогу, а позичальник зобов'язався повернути надані грошові кошти в порядку та на умовах, передбачених даним договором.

Згідно п. 2.1 договору, поворотна фінансова допомога надається у національній валюті України в межах суми 800000 грн. без ПДВ.

Пунктом 2.4. договору встановлено, що поворотна фінансова допомога використовується для потреб позичальника відповідно до статутних цілей його діяльності.

Пунктом 3.1 договору встановлено, що поворотна фінансова допомога підлягає поверненню до 31 грудня 2014 року.

12 лютого 2016 року між сторонами договору укладено додаткову угоду № 2 до вказаного договору.

Згідно з пунктом 2.4. договору в редакції додаткової угоди "поворотна фінансова допомога використовується для потреб постачальника відповідно до статутних цілей його діяльності".

Згідно з п.2 додаткової угоди № 2 сторони договору внесли зміни до п.3.1. договору про надання поворотної фінансової допомоги шляхом відновлення первинної редакції п.3.1.: "Поворотна фінансова допомога підлягає поверненню до 31 грудня 2014 року".

Позивач, звертаючись із даним позовом до суду, обґрунтував свої вимоги тим, що вказана додаткова угода № 2 від 12.02.2016 до договору про надання поворотної фінансової допомоги від 26.11.2013 року є фіктивною та не спрямована на реальне настання правових наслідків, оскільки дана угода укладена після закінчення строків виконання відповідачем-1 зобов'язань щодо повернення фінансової допомоги до 31.12.2014.

Відповідачі, заперечуючи проти заявлених вимог, зазначають, що позивач не довів наявність тих обставин, з яким закон пов`язує визнання недійсним договорів та не надав обґрунтування чим саме вказана додаткова угода зачіпає права позивача та порушує його інтереси.

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч.1 ст.203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Недодержання вказаного положення в момент вчинення правочину, а також частин другої, третьої, п'ятої, шостої ст.203 Цивільного кодексу України є підставою для недійсності правочину (ст.215 Цивільного кодексу України). Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У такому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. При цьому, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його недійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Як наголошено в постанові Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 «Про деякі питання практики розгляду справ, пов'язаних з визнанням правочинів (господарських договорів) недійсними» вирішуючи спори про визнання угод недійсними, господарський суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угод вимогам закону; додержання встановленої форми угоди; правоздатність сторін за угодою; у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Таким чином, для визнання недійсним у судовому порядку правочину (господарського зобов'язання) необхідно встановити, що правочин не відповідає вимогам закону, або ж його сторонами (стороною) при укладенні було порушено господарську компетенцію.

Як зазначалось вище, між відповідачем - 1 та відповідачем - 2 в 2013 році був укладений договір про надання поворотної фінансової допомоги.

Товариство з обмеженою відповідальністю "МЕДІА "ЕКСПЕРТ ПЛЮС" на виконання умов договору перерахувало на рахунок Товариства з обмеженою відповідальністю "Західбудінвест компані консалтинг" грошові кошти в розмірі 280000 грн., з яких: 40000 грн. згідно платіжного доручення № 1556 від 26.11.2013, 60000 грн. згідно платіжного доручення № 1549 згідно платіжного доручення від 26.11.2013, 100000 грн. згідно платіжного доручення № 1558 від 27.11.2013, 80000 грн. згідно платіжного доручення № 1564 від 28.11.2013.

02 грудня 2013 року між сторонами договору укладено додаткову угоду № 1 до вказаного договору, якою внесено зміни у п.2.1 договору, зменшивши суму поворотної фінансової допомоги до 280000 грн. без ПДВ.

Пункт 2.4. згідно додаткової угоди № 1 викладено в наступній редакції: "поворотна фінансова допомога використовується для проведення реконструкції нежитлової будівлі корпусу №8Б (літ. Е), що знаходиться в Солом'янському районі м. Києва по вул. Сурикова, 3, в результаті якої збільшується загальна площа будівлі.

Крім того, сторони доповнили п. 3.1 договору, відповідно до якого визначили, що у випадку неповернення поворотної фінансової допомоги до вказаної дати - поворотна фінансова допомога повертається шляхом передачі позикодавцю права власності на приміщення, визначені позикодавцем, загальна площа, яких відповідає площі, на яку збільшилась загальна площа будівлі внаслідок реконструкції.

12 лютого 2016 року між сторонами договору укладено додаткову угоду № 2 до вказаного договору.

Згідно з пунктом 2.4. договору в редакції додаткової угоди "поворотна фінансова допомога використовується для потреб постачальника відповідно до статутних цілей його діяльності".

Згідно з п.2 додаткової угоди № 2 сторони договору внесли зміни до п.3.1. договору про надання поворотної фінансової допомоги шляхом відновлення первинної редакції п.3.1.: "Поворотна фінансова допомога підлягає поверненню до 31 грудня 2014 року".

Рішенням Господарського суду міста Києва від 12.07.2016 у справі №910/10134/16 стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Західбудінвест Компані Консалтинг" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Медіа Експерт Плюс" суму заборгованості за договором про надання поворотної фінансової допомоги від 26.11.2013, в зв'язку з неповерненням ТОВ "Західбудінвест Компані Консалтинг" поворотної фінансової допомоги у строк, встановлений сторонами.

Відповідно до ст.626 ЦК України договір є підставою виникнення цивільних прав та обов'язків.

Згідно із п. 1 ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 638 ЦК України та ст. 180 ГК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно зі статтею 6 Цивільного Кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Як вірно було встановлено місцевим судом, сторонами договору укладено додаткову угоду № 2 до договору, яка підписана уповноваженими представниками сторін та скріплена печатками сторін, якою відповідачі чітко визначили між собою порядок виконання укладеного договору про надання поворотної фінансової допомоги: дату та спосіб повернення коштів.

Твердження позивача (апелянта) про те, що вказана угода є фіктивною, оскільки сторони, укладаючи додаткову угоду 12.02.2016 наперед знали про неможливість її виконання, зважаючи на те, що згідно п. 3.1 договору, поворотна фінансова допомога має бути повернута в строк до 31.12.2014, не приймається до уваги колегією суддів, оскільки, як зазначалось вище, позичальник в добровільному порядку не повернув отримані кошти, а вони були стягнуті з останнього у судовому порядку.

Отже, укладаючи додаткову угоду № 2 до договору сторони лише змінили спосіб та порядок повернення такої фінансової допомоги, який за їх домовленістю є для обох сторін прийнятним та достатнім.

До того ж п. 8.1 договору, сторони визначили, що він діє до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за договором, що також спростовує твердження позивача про закінчення строку дії договору та як наслідок фіктивність укладання додаткової угоди № 2 в 2016 році.

Відповідно до ст.234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину.

Саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин, у фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто сторони, укладаючи його, знають заздалегідь, що він не буде виконаний.

Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину, тобто тягар доказування фіктивності правочину покладається на позивача.

З урахуванням того, що фіктивний правочин не спрямований на набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов'язків, він не створює цивільно-правових наслідків незалежно від того, чи він був визнаний судом недійсним. У розгляді відповідних справ суд має враховувати, що ознака фіктивності має бути притаманна діям усіх сторін правочину.

Якщо хоча б одна з них намагалася досягти правового результату, то даний правочин не може визнаватися фіктивним.

Згідно ст. 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Відповідно до ст.599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Таким чином, сплив строку виконання зобов'язання, встановленого в договорі, не звільняє зобов'язану сторону від виконання своїх обов'язків, передбачених договором, а тому сплив строку виконання зобов'язання не свідчить про укладення сторонами додаткової угоди № 2 без наміру створення правових наслідків, враховуючи те, що укладений сторонами договір про надання поворотної фінансової допомоги від 26.11.2013 виконаний відповідачем-2 шляхом надання фінансової допомоги відповідачу-1 в розмірі 280 000 грн., а у зв'язку з порушенням договірних умов рішенням Господарського суду міста Києва від 12.07.2016 у справі № 910/10134/16 стягнуто з відповідача-1 на користь відповідача-2 суму боргу за договором.

Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема:

- зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства;

- особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності;

- волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі;

- правочин має вчинятися у формі, встановленій законом;

- правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним;

- правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ст. 180 ГК України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, які погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства.

Отже, господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Свобода договору передбачає можливість укладати не лише ті договори, які передбачені нормами чинного цивільного законодавства, а й ті, які законом не передбачені, але в такому разі такий договір не повинен суперечити законодавству. Також принцип свободи договору полягає в можливості особи вільно обирати контрагента.

Також, як зазначено місцевим судом, в межах справи № 910/10134/16 судом апеляційної інстанції 10.11.2016 постановлено ухвалу про припинення апеляційного провадження за апеляційною скаргою ПАТ „Райффайзен Банк Аваль", (особа, яка не приймала участь у розгляді спору місцевим судом) у зв`язку з недоведеністю останнім порушення його прав та інтересів прийнятим місцевим судом рішенням, яка постановою Вищого господарського суду України від 26.12.2016 залишена без змін та встановлено, що в зв'язку з невиконанням відповідачем-1 зобов'язань з повернення фінансової допомоги, зазначені договори про надання поворотної фінансової допомоги, в тому числі й договір про надання поворотної фінансової допомоги від 26.11.2013 року, не припинили свою дію, а отже укладання до них додаткових угод не порушує норм чинного законодавства України.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» під час розгляду справ про визнання угоди (правочину) недійсною, господарський суд встановлює наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними та настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угоди вимогам закону, додержання встановленої форми угоди, правоздатність сторін за угодою, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. При цьому обставини, що мають істотне значення для вирішення спору повинні підтверджуватись сторонами належними та допустимими доказами відповідно до вимог статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до частини 2 статті 16 ЦК України, одним із способів захисту цивільного права може бути зокрема, визнання правочину недійсним.

Згідно зі статтею 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до статті 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 43 ГПК України встановлено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Зважаючи на встановлені обставини справи та враховуючи положення чинного законодавства, суд вірно дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання спірної додаткової угоди № 2 до договору про надання поворотної фінансової допомоги недійсним, у зв'язку з чим у позовних вимогах обґрунтовано було відмовлено.

Щодо доводів апелянта, викладених у його апеляційній скарзі, колегія суддів зазначає, що позивачем не доведено ані суду першої, ані суду апеляційної інстанції в чому саме полягає порушення, невизнання або оспорювання його прав, свобод чи охоронюваних законом інтересів з боку відповідачів.

Предметом спору в рамках даної справи є визнання недійсною додаткової угоди № 2 до договору про надання поворотної фінансової допомоги, а позивач не був стороною укладеного договору, умовами договору та додатковими угодами до нього було чітко передбачено спосіб повернення коштів, вказаний спір не стосується прав та інтересів позивача.

Враховуючи все вище зазначене, а також докази надані представниками сторін як в суді першої інстанції так і в суді апеляційної інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження наявності обставин, з якими закон пов'язує недійсність правочинів відносно оспорюваної угоди судом під час розгляду справи таких обставин не встановлено, а отже Господарським судом міста Києва повно, всебічно і об'єктивно з`ясовано обставини справи, винесено рішення у відповідності до норм матеріального і процесуального права, з повним з`ясування обставин, що мають значення для справи, правомірно відмовлено у задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства „Райффайзен Банк Аваль", а тому апеляційна скарга Публічного акціонерного товариства „Райффайзен Банк Аваль" не підлягає задоволенню.

Зважаючи на те, що колегією суддів апеляційна скарга Публічного акціонерного товариства „Райффайзен Банк Аваль" залишається без задоволення, судові витрати, відповідно до ст. 49 ГПК України покладаються на апелянта.

Керуючись ст. ст. 49, 99, 101, 102, п. 1 ч. 1 ст. 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства „Райффайзен Банк Аваль" залишити без задоволення, рішення Господарського суду міста Києва від 01.12.2016 у справі № 910/20252/16 - без змін.

Матеріали справи № 910/20252/16 повернути до Господарського суду міста Києва.

Головуючий суддя В.В. Шапран

Судді В.В. Андрієнко

С.І. Буравльов