ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ІВАНО-ФРАНКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 січня 2017 р. Справа № 909/224/16

Господарський суд Івано-Франківської області у складі судді Максимів Т. В. , секретар судового засідання Масловський А.Ю., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом: публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", вул. Б.Хмельницького, 6, м. Київ, 01001

до відповідача: публічного акціонерного товариства "Тисменицягаз", вул. Вісконта, 3, м.Тисмениця, Тисменицький район, Івано-Франківська область, 77400

про стягнення 77804,27 грн.

за участю:

від позивача: ОСОБА_1- головний юрисконсульт відділу претензійно-позовної роботи, (довіреність №14-90 від 18.04.14),

від відповідача: ОСОБА_2 - представник, (довіреність №TS007-ЛВ-10_0117 від 05.01.17).

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" звернулося до господарського суду Івано-Франківської області з позовом до публічного акціонерного товариства "Тисменицягаз" про стягнення 77804,27 грн. В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на неналежне виконання відповідачем умов договору № 13-403-ПР на купівлю-продаж природного газу від 31.01.13, а саме порушення строків оплати за спожитий природний газ, тому просить суд стягнути з відповідача 19096,67 грн. - 3 % річних та 58707,60 грн. - інфляційних нарахувань.

Рішенням господарського суду Івано-Франківської області від 05.04.16 у справі № 909/224/16 у позові публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" до публічного акціонерного товариства "Тисменицягаз" про стягнення 77804,27 грн. - відмовлено повністю.

Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 11.07.16 вказане рішення залишено без змін.

Постановою Вищого господарського суду України від 05.10.16 рішення господарського суду Івано-Франківської області від 05.04.16 та постанову Львівського апеляційного господарського суду від 11.07.16 скасовано, а справу направлено на новий розгляд до господарського суду Івано-Франківської області.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25.10.16 справу №909/224/16 скеровано на новий розгляд судді Максимів Т.В.

Ухвалою від 26.10.16 прийнято справу до розгляду та призначено до розгляду в судовому засіданні на 17.11.16, за наслідками якого розгляд справи відкладено на 08.12.16, 22.12.16 та 12.01.17 в порядку ст.77 ГПК України.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив суд позов задоволити з огляду на те, що підписання актів приймання-передачі природного газу, з урахуванням п.3.3 та 3.4 договору № 13-403-ПР на купівлю-продаж природного газу від 31.01.13 за своєю правовою природою є лише документальним оформленням юридичного факту приймання - передачі товару. Обов"язок відповідача оплатити поставлений природний газ виникає з факту приймання-передачі природного газу, а не з факту повернення підписаного акта.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечив, з підстав викладених у відзиві на позовну заяву вх.№4729/16 від 05.04.16. В обґрунтування даних заперечень вказує, що обов'язок відповідача провести остаточний розрахунок настає не пізніше 20-го числа місяця наступного за місяцем поставки лише за умови, що відповідачем отримано підписані обома сторонами акти приймання-передачі природного газу. Вважає, що позивачем не доведено факту прострочення виконання зобовязання відповідачем та порушення строків оплати, оскільки остаточний строк проведення розрахунків відповідно до п.6.1 договору не настав.

У поданих до суду 08.12.16 додаткових поясненнях відповідач вказує, що для бухгалтерського обліку мають значення лише ті документи, які підтверджують фактичне здійснення господарських операцій. Договір не є первинним документом для цілей бухгалтерського обліку, він не підтверджує здійснення господарської операції.

Також, відповідачем подана заява про застосування строку позовної давності щодо нарахованих 3% річних та інфляційних втрат за невиконання грошового зобов"язання січня 2013 року. Стверджує, що строк позовної давності закінчився 19.02.16, а позивач звернувся до суду 16.03.16.

Поряд з тим, 22.12.16 відповідач подав контррозрахунок суми позовних вимог позивача, відповідно до якого вважає, що загальна сума заборгованості товариства перед позивачем становить 66771,91 грн., з яких: 18987,93 грн. 3% річних та 47783,98 грн. інфляційних втрат. Та вказує, що при здійсненні розрахунку штрафних санкцій позивач враховував день оплати за поставлений газ як день прострочення зобовязань, а також нарахував інфляційні втрати за місяці в яких заборгованість була відсутня.

Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з"ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються вимоги та заперечення, давши оцінку доказам, які мають значення для справи, вислухавши представників сторін, суд вважає за правильне взяти до уваги наступне.

Згідно постанови Вищого господарського суду України від 05.10.16 зобов"язала суд першої інстанції, надати оцінку наявним в матеріалах справи підписаним обома сторонами актам приймання-передачі газу, дослідити чи було порушено виконання відповідачем своїх грошових зобов'язань за цими актами, що мало наслідком звернення позивача до суду із відповідним позовом про стягнення з відповідача в порядку ст. 625 ЦК України річних та інфляційних втрат за порушення виконання відповідачем грошових зобов'язань за укладеним між сторонами у справі договором на купівлю-продаж газу. А також дослідити обґрунтованість та арифметичну правильність здійсненого позивачем розрахунку інфляційних втрат та 3 % річних.

31.01.13 між публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" та публічним акціонерним товариством "Тисменицягаз" укладено договір № 13-403-ПР на купівлю-продаж природного газу (далі - договір), відповідно до умов якого продавець зобов'язався передати у власність покупцю у 2013 році природний газ, а покупець зобов'язався прийняти та оплатити газ на умовах договору. Газ , що продається використовується виключно для подальшої реалізації промисловим споживачам та іншим суб"єктам господарювання, які є кінцевими споживачами газу.

Згідно п. 2.1 договору, визначено графік, згідно якого продавець передає покупцеві в 2013 році газ в обсязі до 650 тис. куб. м. газу.

Відповідно до п. 3.3.,3.4. договору, приймання-передача газу, переданого продавцем покупцеві у відповідному місяці продажу, оформлюється актом приймання-передачі газу. Не пізніше 5-го числа місяця, наступного за місяцем продажу газу, покупець зобовязується надати продавцеві підписані та скріплені печаткою покупця два примірники акта приймання-передачі газу, у якому зазначаються фактичні обсяги використаного газу, його фактична ціна та вартість. Продавець не пізніше 8-го числа місяця, наступного за місяцем продажу газу, зобовязується повернути покупцеві один примірник оригіналу акта, підписаного уповноваженим представником та скріпленого печаткою, або надати в письмовій формі мотивовану відмову від підписання акта. Підписані акти є підставою для остаточних розрахунків між сторонами.

Додатковою угодою № 2 від 31.12.13 до договору купівлі-продажу природного газу № 13-403-ПР від 31.01.2013 року (а.с.16-17,Т.1) п. 6.1. договору викладено в редакції: «Оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами в національній валюті шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки. У разі неповної оплати остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється покупцем до 20-го числа місяця, наступного за місяцем поставки газу на підставі підписаного сторонами акту приймання-передачі газу"

Додатковою угодою № 3 від 28.04.14 до договору купівлі-продажу природного газу № 13-403-ПР від 31.01.2013 року, п. 6.1. договору викладено в редакції: "Оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами в національній валюті шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки. У разі неповної оплати остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється покупцем до 20-го числа місяця, наступного за місяцем поставки газу на підставі підписаного сторонами акту приймання-передачі газу за розрахунковий місяць".

Згідно п. 11 договору в редакції додаткової угоди № 15 від 19.06.15, договір набуває чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін, поширює дію на відносини, що фактично склались між сторонами з 1 січня 2013 року і діє в частині реалізації газу до 30 червня 2015 року (включно), а в частині проведення розрахунків за газ до їх повного здійснення.

На виконання умов договору з 31.01.13 року по 30.04.14 продавець поставив, а покупець прийняв природний газ, на загальну суму 1309429,46 грн., що підтверджується доданими до матеріалів справи актами приймання-передачі природного газу від 31.01.13 року на суму 402 409,31 грн., від 30.06.13 на суму 88313,11 грн., від 31.07.13 на суму 83 808,80 грн., від 31.08.13 на суму 92164,37 грн., від 28.02.14 на суму 307671,49 грн., від 31.03.14 на суму 192368,46 грн., від 30.04.14 на суму 142693,92 грн. та повністю оплатив отриманий газ, що підтверджується наявною в матеріалах справи довідкою про операції та довідкою про сальдо за період з 01.01.13 по 30.09.15 та не заперечується позивачем.

За твердженням позивача, відповідач здійснив оплату за спожитий природний газ з порушенням строків, визначених умовами договору, а тому, керуючись статтею 625 Цивільного кодексу України позивач просить стягнути з відповідача 3 % річних та інфляційні нарахування, розраховані в порядку пункту 6.2 договору.

Проаналізувавши норми законодавства, умови договору, оцінивши надані докази, суд вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають до частково задоволення з наступних підстав.

За змістом ст. 173 ГК України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених ГК України, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші тощо), а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом. Наведена правова норма кореспондується зі статтею 509 Цивільного кодексу України, згідно якої зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ст.11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставою виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договір. Аналогічні положення закріплено у ст.174 Господарського кодексу України: господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

В силу ч. 1 ст. 714 Цивільного кодексу України за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов'язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов'язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання.

Приписами ст. 655 ЦК України встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст.629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Пунктом 6.1 Договору (в редакції додаткової угоди №3 від 28.04.14) встановлено, що плата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами в національній валюті шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки. У разі неповної оплати остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється покупцем до 20-го числа місяця, наступного за місяцем поставки газу на підставі підписаного сторонами акта приймання-передачі газу за розрахунковий місяць.

Зазначений пункт договору узгоджується з вимогами ч.1 ст.692 Цивільного кодексу України, відповідно до якої покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Частиною 1 ст.530 ЦК України передбачено, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Виходячи з умов договору та норм чинного законодавства настання обов'язку покупця (відповідача) оплатити товар (газ) не ставиться в залежність від моменту повернення йому підписаного продавцем одного примірника акта приймання-передачі газу.

Згідно з ч.2 ст.613 ЦК України, якщо кредитор не вчинив дії, до вчинення яких боржник не міг виконати свій обов'язок, виконання зобов'язання може бути відстрочене на час прострочення кредитора.

Тобто виконання зобов'язання може бути відстрочене на час прострочення кредитора лише у разі неможливості виконання боржником свого обовязку до вчинення кредитором відповідних дій.

Матеріалами справи підтверджено, що всі акти приймання-передачі газу, які складені відповідачем; підписані обома сторонами; датовані останнім днем кожного місяця поставки газу; в них вказані обсяги та вартість газу, переданих позивачем та прийнятих відповідачем в кожному місяці зокрема. Доказів того, що на момент настання строку оплати газу позивач заперечував обсяги чи вартість газу, вказаних в актах, суду не подано, як і не подано доказів того, що відповідач звертався до позивача про повернення йому підписаних актів.

За таких обставин відсутні підстави вважати, що у звязку з невиконанням позивачем обовязку щодо повернення відповідачу підписаних актів приймання-передачі газу відповідач не міг виконати у встановлений договором строк свого обовязку щодо оплати газу.

Тому, неповернення актів позивачем не змінює встановленого договором строку оплати відповідачем газу та проведення ним остаточного розрахунку за газ, а також не відстрочує виконання відповідачем цього обовязку.

З огляду на наведене, доводи відповідача про те, що у звязку з неповерненням позивачем актів, остаточний строк проведення розрахунків, встановлений п.6.1 договору, не настав, суд вважає неогрунтованими.

В силу положень ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч.2 ст.612 ЦК України).

Відповідно до ст.610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно пункту 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Пунктом 2 ст. 614 ЦК України встановлено, що відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання. Відповідач доказів своєчасного виконання грошового зобов"язання не надав.

Судом встановлено факт порушення відповідачем свого зобов'язання щодо своєчасної оплати отриманого природного газу.

Приписами ст. 611 Цивільного кодексу України встановлено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних, якщо інший розмір процентів не встановлений договором. Передбачена цією статтею сплата суми боргу за грошовим зобов'язанням з урахуванням встановленого індексу інфляції, а так само трьох процентів річних з простроченої суми, здійснюється незалежно від тієї обставини, чи був передбачений договором відповідний захід відповідальності.

На підставі вказаної норми закону, позивачем за період березень 2013 по листопад 2014 нараховані відповідачу інфляційні втрати в сумі 58707,60 грн. та 3% річних в сумі 19096,67 грн. за період з 20.02.13 по 28.11.14.

Розглянувши заяву щодо застосування строку позовної давності вх.№17488/16 від 08.12.16 на суму 538,93 грн. нарахованих 3% річних за період з 20.02.13 по 16.03.13 за невиконання грошового зобов"язання січня 2013 року, суд приходить до висновку, що дана заява підлягає до задоволення, з огляду на наступне.

Відповідно до акта приймання передачі природного газу від 31.01.13 позивач поставив, а відповідач прийняв природній газ на суму 402409,31 грн.

Пунктом 6.1. договору, оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами в національній валюті шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки. У разі неповної оплати остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється покупцем до 20-го числа місяця, наступного за місяцем поставки газу на підставі підписаного сторонами акта приймання-передачі газу за розрахунковий місяць.

Отже, починаючи з 20 лютого 2013 року позивач був обізнаний про порушення свого права. Згідно приписів статті 253 Цивільного кодексу України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Таким чином, перебіг позовної давності для звернення із відповідними вимогами до суду почався 20.02.13 та тривав до 20.02.16. Позивач звернувся до суду із позовною заявою 16.03.16, про що свідчить відбиток штампу господарського суду про надходження позовних матеріалів.

Приписами ст. 256 Цивільного кодексу України встановлено, що позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 Цивільного кодексу України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до п. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно ст. 260 Цивільного кодексу України, позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253 - 255 цього Кодексу.

За наведених обставин, позивачем пропущено строк позовної давності щодо вимоги про стягнення 3% річних на суму 538,93 грн. за період з 20.02.13 до 16.03.13.

Відповідно до п.п. 3, 4 ст. 267 Цивільного кодексу України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

З урахуванням вимог ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об"єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

За наведених обставин та правових норм, беручи до уваги заяву відповідача про застосування строку позовної давності та відсутність наведених позивачем поважних причин їх пропущення, з урахуванням того, що господарським судом встановлено факт невиконання грошового зобов'язання відповідачем в частині позовних вимог про стягнення 3% річних за період 20.02.13 - 16.03.13, тому суд відмовляє в позовній вимозі в цій частині.

Відповідно до ст. 55 ГПК України, судом враховуючи положення п.6.1 договору №13-403-ПР на купівлю - продаж природного газу від 31.01.13 перевірено правильність нарахування трьох відсотків річних за період з 17.03.13 до 28.11.16, які згідно арифметичного розрахунку, проведеного судом за допомогою ІПС "Законодавство" менші за суму заявлену позивачем до стягнення, тому суд задовольняє вимоги щодо стягнення 3% річних у сумі 18987,93 грн. В решті суми нарахованих 3% річних слід відмовити, оскільки позивач помилково зараховував до періоду заборгованості дні, коли відповідач здійснював проплати.

Щодо стягнення інфляційних нарахувань, суд зазначає наступне.

Згідно ст.534 ЦК України, у разі недостатності суми проведеного платежу для виконання грошового зобов'язання у повному обсязі ця сума погашає вимоги кредитора у такій черговості, якщо інше не встановлено договором:

1) у першу чергу відшкодовуються витрати кредитора, пов'язані з одержанням виконання;

2) у другу чергу сплачуються проценти і неустойка;

3) у третю чергу сплачується основна сума боргу.

Пунктом 6.5 договору №13-403-ПР на купівлю - продаж природного газу від 31.01.13 сторони погодили, що сума сплачена покупцем понад вартість фактично отриманого газу за розрахунковий місяць, зараховується сторонами як погашення заборгованості покупця перед продавцем за минулі періоди за договором, а у випадку відсутності простроченої заборгованості за договором сума, яка була сплачена покупцем понад вартість фактично отриманого газу за розрахунковий місяць, зараховується продавцем як авансовий платіж на наступний розрахунковий місяць.

Суд, враховуючи п.6.5 договору, перевірив розрахунок інфляційних втрат позивача та контррозрахунок відповідача та дійшов висновку, що розрахунок позивача здійснено невірно, оскільки безпідставно нараховано інфляційні втрати на суму поставленого товару, за який покупцем здійснено своєчасний розрахунок. Контррозрахунок відповідача (Т.2 а.с.205-208 ) є вірним, відтак, береться до уваги судом. Враховуючи наведене вище, з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення інфляційні втрати в розмірі 47783,98 грн.

За таких обставин, позов підлягає до часткового задоволення в сумі 66771,91 грн., з яких: 18987,93 грн. - 3% річних та 47783,98 грн. - інфляційних нарахувань. Відповідно до приписів, встановлених ст. 49 ГПК України, судові витрати слід покласти на сторони пропорційно задоволених вимог.

На підставі вищевикладеного, у відповідності до ст. 124,129 Конституції України, ст.11, 253, 256, 257, 260, 261, 267, 526, 530, 610, 611, 612, 613, 614, 625, 629, 655, 692, 714 ЦК України, ст.173, 174 ГК України, керуючись ст.43, 49, 55, ст. 82 -85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

позов публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" до публічного акціонерного товариства "Тисменицягаз" про стягнення 77804,27 грн. задовольнити частково.

Стягнути із публічного акціонерного товариства "Тисменицягаз", вул. Вісконта, 3, м. Тисмениця, Тисменицький район, Івано-Франківська область,77400 (код 20538865) на користь публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", вул. Б.Хмельницького, 6, м. Київ, 01001 (код 20077720) - 18987,93 (вісімнадцять тисяч дев"ятсот вісімдесят сім гривень дев"яносто три копійки) - 3% річних, 47783,98 (сорок сім тисяч сімсот вісімдесят три гривні дев"яносто вісім копійок) інфляційних втрат, а також 1182,60 (одну тисячу сто вісімдесят дві гривні шістдесят копійок) - судового збору.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

В частині позовних вимог про стягнення 108,74 (ста восьми гривень сімдесяти чотирьох копійок) - 3% річних та 10923,62 (десяти тисяч дев"ятисот двадцяти трьох гривень шістдесяти двох копійок) інфляційних втрат - відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 18.01.17

Суддя Максимів Т. В.