ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" січня 2017 р. Справа № 922/202/15

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Терещенко О.І., суддя Сіверін В. І. , суддя Россолов В.В.

при секретарі Деппа - Крівіч А.О.

за участю представників сторін:

позивача - Пашкова Н.В., за довіреністю від 15.01.2016р. №НАО 895612;

відповідача - не з'явився;

Державної виконавчої служби - Панюкова О.О., за довіреністю від 17.05.2016р. №20-22/225/20.3-03;

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Антекс", м. Харків (вх.№3306Х/1-18)

на ухвалу господарського суду Харківської області від 28.11.2016р.

у справі №922/202/15

за скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Антекс", м. Харків на дії державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України

за позовом Публічного акціонерного товариства "Перший український міжнародний банк", м. Харків

до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "Антекс", м. Харків

про стягнення коштів

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою господарського суду Харківської області від 28.11.2016р. у справі №922/202/15 (суддя Погорелова О.В.) в задоволенні скарги відмовлено повністю.

ТОВ "Антекс", м. Харків з ухвалою суду першої інстанції не погодилося та звернулося до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу господарського суду Харківської області від 28.11.2016р. у справі №922/202/15 та прийняти нове рішення, яким задовольнити скаргу ТОВ "Антекс", а саме визнати неправомірними дії старшого державного виконавця Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Кушнір Л.В. щодо винесення постанови про відкриття виконавчого провадження від 30.03.2013р.; визнати недійсною постанову старшого державного виконавця Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Кушнір Л.В. у ВП № 50665522 про відкриття виконавчого провадження від 30.03.2013р.; визнати недійсною постанову старшого державного виконавця Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України винесену Пироговською - Харітоновою Я.О. у ВП № 50665522 про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 19.07.2016; визнати недійсною постанову старшого державного виконавця Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України винесену Пироговською - Харітоновою Я.О. у ВП № 50665522 від 19 липня 2016 року про арешт коштів боржника; визнати недійсною постанову старшого державного виконавця Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України винесену Пироговською - Харітоновою Я.О. у ВП № 50665522 від 19 липня 2016 року про стягнення виконавчого збору.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08.12.2016р. суддею доповідачем по справі №922/202/15 визначено суддю Терещенко О.І. та сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Терещенко О.І., суддя Сіверін В.І., суддя Слободін М. М.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 09.12.2016р. (колегія суддів у складі: головуючий суддя Терещенко О.І., суддя Сіверін В.І., суддя Слободін М.М.) прийнято апеляційну скаргу до провадження та призначено до розгляду на 22.12.2016р.

21.12.2016р. на адресу суду від відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, у зв'язку з перебуванням представника у відрядженні (вх.№12989)

22.12.2016 року суддею Харківського апеляційного господарського суду Слободіним М.М. подано заяву про самовідвід у зв'язку з тим, що його дружина працює в Публічному акціонерному товаристві "Перший український міжнародний банк", м. Харків.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 09.12.2016р. (колегія суддів у складі: головуючий суддя Терещенко О.І., суддя Сіверін В.І., суддя Слободін М.М.) задоволено заяву судді Слободіна М.М. про самовідвід у справі № 922/202/15.

Протоколом автоматичної зміни складу колегії суддів від 22.12.2016р., у зв'язку з задоволенням самовідводу судді Слободіна М.М., сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Терещенко О.І., суддя Сіверін В.І., суддя Россолов В.В.

Пунктом 3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про судове рішення" від 23.03.2012р. №6 встановлено, що в разі необхідності заміни судді в процесі розгляду справи або додаткового введення судді (суддів) до складу суду розгляд справи з огляду на встановлений пунктом 3 частини четвертої статті 47 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" принцип незмінності судді слід починати спочатку. При цьому заново розпочинається й перебіг передбачених статтею 69 ГПК строків вирішення спору, а його подальше продовження новим (зміненим) складом суду здійснюється у випадках і в порядку, передбачених частиною третьою цієї статті.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 22.12.2016р. (колегія суддів у складі: головуючий суддя Терещенко О.І., суддя Сіверін В.І., суддя Россолов В.В.) розгляд справи відкладено на 04.01.2017р., у зв'язку зі зміною складу колегії суддів та задоволенням клопотання відповідача про відкладення розгляду даної справи.

У судовому засіданні 04.01.2017р. представник позивача та Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України проти задоволення апеляційної скарги заперечували, просили оскаржувану ухвалу місцевого господарського суду залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Представник відповідача у судове засідання 04.01.2017р. не з'явився, до суду повернулась копія ухвали Харківського апеляційного господарського суду від 22.12.2016р. про відкладення розгляду справи, з довідкою працівників УДППЗ «Укрпошта» - за закінченням терміну зберігання.

Пунктом 3.9.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» від 26.12.2011 року №18 передбачено, що за змістом статті 64 ГПК, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Зважаючи на те, що в ході апеляційного розгляду справи судом апеляційної інстанції, у відповідності до ч.3 ст.4-3 ГПК України, було створено сторонам необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства зокрема, було надано достатньо часу та створено відповідні можливості для реалізації кожним учасником своїх процесуальних прав, передбачених ст. 22 ГПК України, колегія суддів вважає за можливе закінчити розгляд апеляційної скарги в даному судовому засіданні.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників позивача та Державної виконавчої служби, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції обставин справи та доказів на їх підтвердження, колегія суддів встановила наступне.

Рішенням господарського суду Харківської області від 02.09.2015 року у справі №922/202/15 позовні вимоги ПАТ "Перший Український міжнародний банк" задоволено повністю. Стягнуто з ТОВ "Антекс" на користь ПАТ "Перший Український міжнародний банк" заборгованість за основною сумою кредиту в сумі 870 762,02 євро, заборгованість за непогашеними процентами за користування кредитом за період з 11.09.2014 року по 13.08.2015 року (включно) в сумі 107 172,86 євро, пеню в сумі 814 0529,09 грн. та судовий збір в сумі 73080,00 грн.

Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 18.11.2015 року рішення господарського суду Харківської області від 02.09.2015 року у справі №922/202/15 залишено без змін; стягнуто з ТОВ "Антекс" на користь державного бюджету України 80388,00 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

На примусове виконання рішення суду стягувачеві 04.12.2015 року видано відповідні накази.

Як вбачається з матеріалів справи, 03.08.2016 року до господарського суду Харківської області надійшла скарга ТОВ "Антекс" на рішення державного виконавця, в якій останній просив визнати неправомірними дії старшого державного виконавця Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Кушнір Л.В., які виявилися у винесенні постанови про відкриття виконавчого провадження від 30.03.2016 року; визнати недійсною постанову старшого державного виконавця Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Кушнір Л.В. у ВП №50665522 про відкриття виконавчого провадження від 30.03.2016 року; визнати недійсною постанову старшого державного виконавця Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Пироговської - Харитонової Я.О. у ВП №50665522 про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 19.07.2016 року; визнати недійсною постанову старшого державного виконавця Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Пироговської - Харитонової Я.О. у ВП №50665522 від 19.07.2016 року про арешт коштів боржника; визнати недійсною постанову старшого державного виконавця Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Пироговської - Харитонової Я.О. у ВП №50665522 від 19.07.2016 року про стягнення виконавчого збору.

Так, на підставі заяви стягувача - ПАТ "ПУМБ", 30.03.3016 року Державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби міністерства юстиції України Кушнір Л.В. була винесена постанова про відкриття виконавчого провадження ВП №50665522 по виконанню наказу господарського суду Харківської області від 04.12.2015 року №922/202/15 та боржнику було запропоновано добровільно виконати вимоги виконавчого документу в строк до семи днів з моменту винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.

Як вбачається з матеріалів справи, вказану постанову боржник отримав 11.04.2016 року.

11.04.2016 року боржником на адресу Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України була направлена заява, в якій боржник зазначив, що постанову про відкриття виконавчого провадження від 30.03.2016 року отримав поштою 11.04.2016 року.

На думку боржника, до нього неможливо застосувати примусове виконання вказаного судового рішення та просив ДВС утриматись від вчинення примусових виконавчих дій.

19.07.2016 року Державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Пироговською - Харитоновою Я.О. були винесені постанови про стягнення виконавчого збору, про арешт коштів боржника та про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження.

09.08.2016 року Старшим державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Пироговською - Харитоновою Я.О. була винесена постанова про розшук майна боржника та постанова про стягнення з боржника витрат пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій.

Вказані вище дії державного виконавця та постанови державного виконавця від 30.03.2016 року та 19.07.2016 року оскаржуються боржником і є предметом поданої ним в порядку ст. 121-2 ГПК України скарги.

Підставами звернення зі скаргою на дії органу Державної виконавчої служби скаржник вказує несвоєчасне повідомлення боржника про відкриття виконавчого провадження і не надання останньому часу на добровільне виконання рішення господарського суду.

28.11.2016р. господарським судом Харківської області прийнято оскаржувану ухвалу, з підстав наведених вище.

Перевіривши матеріали справи, правильність їх юридичної оцінки та застосування місцевим господарським судом норм законодавства, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Після ратифікації Верховною радою України Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, остання, відповідно до статті 9 Конституції України набула статусу частини національного законодавства.

З прийняттям у 2006 році Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», Конвенція та практика Суду застосовується судами України як джерело права.

Відповідно до частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У рішеннях Європейського суду з прав людини у справах «Ryabykh v.Russia» від 24.07.2003 року, «Svitlana Naumenko v. Ukraine» від 09.11.2014 року зазначено, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване частиною 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитись у світлі Преамбули Конвенції, яка проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін.

Так, предметом даного судового розгляду є вимоги боржника про визнання неправомірними дії державного виконавця, які виявилися у винесенні постанови про відкриття виконавчого провадження від 30.03.2016 року та визнання недійсними постанови про відкриття виконавчого провадження від 30.03.2016 року, постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 19.07.2016 року, постанови про арешт коштів боржника від 19.07.2016 року та постанови про стягнення виконавчого збору від 19.07.2016 року.

Приписами статті ст. 1 Закону України "Про виконавче провадження" передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

Відповідно до ст. 12 Закону України "Про виконавче провадження", сторони виконавчого провадження та прокурор як учасник виконавчого провадження мають право ознайомлюватися з матеріалами виконавчого провадження, робити з них виписки, знімати копії, заявляти відводи у випадках, передбачених цим Законом, оскаржувати рішення, дії або бездіяльність державного виконавця з питань виконавчого провадження у порядку, встановленому цим Законом, подавати додаткові матеріали, заявляти клопотання, брати участь у провадженні виконавчих дій, давати усні та письмові пояснення, висловлювати свої доводи та міркування з усіх питань, що виникають у ході виконавчого провадження, у тому числі під час проведення експертизи, заперечувати проти клопотань, доводів та міркувань інших учасників виконавчого провадження та користуватися іншими правами, наданими законом.

Частиною 2 статті 25 Закону України "Про виконавче провадження" встановлено, що державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження. У постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника - у строк до п'ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом.

Згідно з ч. 1 ст. 27 Закону України "Про виконавче провадження" у разі ненадання боржником у строки, встановлені частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного виконання рішення, документального підтвердження повного виконання рішення державний виконавець на наступний день після закінчення відповідних строків розпочинає примусове виконання рішення.

Відповідно до статті 28 Закону України «Про виконавче провадження», у разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного його виконання, постановою державного виконавця з боржника стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню чи поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом. У разі невиконання боржником у той самий строк рішення, за яким боржник зобов'язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавчий збір стягується в розмірі шістдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з боржника - фізичної особи і в розмірі ста двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з боржника - юридичної особи. Виконавчий збір стягується незалежно від вчинення державним виконавцем заходів примусового виконання, передбачених цим Законом.

Статтею 35 Закону України «Про виконавче провадження» унормовано, що за наявності обставин, що перешкоджають провадженню виконавчих дій, або у разі несвоєчасного одержання сторонами документів виконавчого провадження, внаслідок чого вони були позбавлені можливості скористатися правами, наданими їм цим Законом, державний виконавець може відкласти виконавчі дії за заявою стягувана чи боржника або з власної ініціативи на строк до десяти робочих днів. Про відкладання провадження виконавчих дій державний виконавець виносить відповідну постанову, про що повідомляє сторонам.

Однак, як вбачається з матеріалів справи, боржник не скористався правом, наданим йому частиною 1 статті 35 Закону України «Про виконавче провадження» та не звернувся до органу виконавчої служби з відповідною заявою про відкладення виконавчих дій з посиланням на несвоєчасне отримання постанови про відкриття виконавчого провадження.

Разом з тим, з моменту надіслання постанови про відкриття виконавчого провадження до винесення вказаних вище постанов минув тривалий час, проте, боржник не вжив жодних заходів щодо самостійного виконання судового рішення.

Отже, місцевий господарський суд дійшов вірного та обґрунтованого висновку про те, що державним виконавцем при винесенні оскаржуваних постанов було дотримано норми чинного законодавства України щодо примусового виконання рішень, оскільки отримання боржником постанови про відкриття виконавчого провадження після закінчення строку на самостійне виконання рішення не є підставою для скасування постанови про відкриття виконавчого провадження, а може бути лише підставою для відкладення виконавчих дій на строк до десяти робочих днів у відповідності зі ст. 35 Закону України «Про виконавче провадження».

Таким чином, у зв'язку з невиконанням боржником рішення господарського суду у строк, встановлений відповідно до ч. 2 статті 25 Закону України "Про виконавче провадження" для його самостійного виконання, у відповідності до положень ч. 1 ст. 28 цього Закону України "Про виконавче провадження" Відділом примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби міністерства юстиції України було правомірно винесено постанову від 30.03. 2016 року про відкриття виконавчого провадження, від 19.07.2016 року про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, від 19.07.2016 року про арешт коштів боржника, від 19.07.2016 року про стягнення виконавчого збору.

Зважаючи на наведене, колегія суддів погоджується з висновком господарського суду першої інстанції, що відповідачем не було надано належних доказів неправомірності дій державної виконавчої служби при здійсненні нею виконавчого провадження у справі №922/202/15, у зв'язку з чим оскаржувана ухвала підлягає залишенню без змін.

А отже, доводи апелянта про те, що він був позбавлений права на добровільне виконання рішення є безпідставними та такими, що не підлягають до задоволення, оскільки рішення господарського суду є обов'язковими до виконання, а боржник в силу статті 35 Закону України "Про виконавче провадження" не звертався до державного виконавця з клопотанням про відкладення виконавчий дій.

Так, постанова про відкриття виконавчого провадження була отримана боржником 11 квітня 2016 року, а оскаржувані ним постанови про розшук майна боржника, про арешт коштів та про стягнення виконавчого збору, були винесені 19.07.2016 року, тобто понад три місяці після отримання боржником постанови про відкриття виконавчого провадження.

Таким чином, у боржника було достатньо часу для добровільного виконання судового рішення, проте відповідних доказів такого виконання матеріали справи не містять.

Отже, висновок місцевого господарського суду щодо відмови в задоволенні скарги на дії державного виконавця відповідає принципам справедливого судового розгляду у контексті частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Відповідно до статті 32 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у встановленому законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Стаття 33 Господарського процесуального кодексу України встановлює, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Приписами статті 34 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Гарантуючи право на справедливий судовий розгляд, стаття 6 Конвенції в той же час не встановлює жодних правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України, no. 4241/03 від 28.10.2010р.)

Апелянту була надана можливість спростувати достовірність доказів і заперечити проти їх використання.

Питання справедливості розгляду не обов'язково постає у разі відсутності будь-яких інших матеріалів на підтвердження отриманих доказів, слід мати на увазі, що у разі, якщо доказ має дуже вагомий характер і якщо відсутній ризик його недостовірності, необхідність у підтверджувальних доказах відповідно зменшується (рішення Європейського суду з прав людини у справі Яременко проти України, no. 32092/02 від 12.06.2008р.)

Таким чином, доводи викладені в апеляційній скарзі, не знайшли свого підтвердження при апеляційному перегляді ухвали господарського суду першої інстанції, у зв'язку з чим апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Антекс", м. Харків слід залишити без задоволення, а ухвалу господарського суду Харківської області - без змін.

Отже, на думку колегії суддів, під час розгляду справи її фактичні обставини були встановлені судом першої інстанції на підставі всебічного, повного і об'єктивного дослідження поданих доказів; висновки суду відповідають цим обставинам, юридична оцінка надана їм з вірним застосуванням норм матеріального та процесуального права, що свідчить про відсутність підстав для скасування або зміни оскаржуваної ухвали.

Враховуючи вищенаведене та керуючись ст. ст. 99, 101, ст.105, ст. 106 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Антекс", м. Харків залишити без задоволення.

Ухвалу господарського суду Харківської області від 28.11.2016р. у справі №922/202/15 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Повний текст постанови складено 05.01.2017 року.

Головуючий суддя Терещенко О.І.

Суддя Сіверін В. І.

Суддя Россолов В.В.