ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.01.2017р. Справа № 914/3070/16

За позовом: Приватної агроторгової фірми Винниківська, с. Чишки, Пустомитівський район, Львівська область

до відповідача: Дочірнього підприємства Львівський облавтодор Відкритого акціонерного товариства Державна акціонерна компанія Автомобільні дороги України в особі філії Пустомитівська ДЕД, с. Зимна Вода, Пустомитівський район, Львівська область

про стягнення заборгованості, пені, інфляційних втрат та 3 % річних.

Суддя П. Манюк

При секретарі Хороз І.Б.

Представники:

від позивача: ОСОБА_1 представник,

від відповідача: не зявився.

Зміст ст. 22 ГПК України представнику позивача розяснено.

Розглядається справа за позовом приватної агроторгової фірми Винниківська до дочірнього підприємства Львівський облавтодор відкритого акціонерного товариства Державна акціонерна компанія Автомобільні дороги України в особі філії Пустомитівська ДЕД про стягнення заборгованості, пені, інфляційних втрат та 3 % річних.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 06.12.2016 року порушено провадження у справі та призначено до розгляду в судовому засіданні на 21.12.2016 р.

Розгляд справи відкладався з підстав викладених у відповідній ухвалі суду.

В судових засіданнях представник позивача позовні вимоги підтримав, просив їх задоволити з підстав викладених у позовній заяві та усних поясненнях.

Відповідач вимог суду, зазначених в ухвалах про порушення справи та про відкладення справи не виконав, витребуваних доказів не подав, явки свого представника в засідання суду не забезпечив. Ухвали про порушення провадження у справі та про відкладення розгляду справи скеровувалися відповідачу, відповідно до вимог ст. 64 ГПК України за адресою вказаною у витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців.

За таких обставин суд вважає за можливе розглянути справу за наявними матеріалами, яких достатньо для вирішення спору по суті.

Розглянувши матеріали справи, суд встановив таке.

Приватна агроторгова фірма Винниківська (надалі позивач) звернулася в господарський суд з позовом до дочірнього підприємства Львівський облавтодор відкритого акціонерного товариства Державна акціонерна компанія Автомобільні дороги України в особі філії Пустомитівська ДЕД (надалі відповідач) про стягнення заборгованості, пені, інфляційних втрат та 3 % річних.

В обгрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 12.03.2013 р. між сторонами по справі було укладено договір постачання № 04/03/13 (надалі договір), відповідно до якого позивач (постачальник) передає у власність відповідача (покупець) будматеріали (надалі - товар), а покупець приймає і сплачує їх вартість.

Покупець зобовязаний оплатити товар у термін, що не перевищує 3-ти банківських днів з моменту відвантаження товару і переходу права власності на товар до покупця (п. 3.2. договору).

На виконання взятих на себе зобовязань позивач передав у власність покупця пісок загальним обємом 1 300 м. куб., на суму 59 500, 00 грн, що підтверджується видатковими накладними від 25.12.2013 р. РН-0000396, від 07.02.2014 р. РН-00000-17, від 25.02.2014р. РН-0000020, від 26.11.2014р. РН-0000438, від 11.02.2015 р. РН-0000030.

Відповідач взяті на себе зобовязання за договором виконав частково, а саме в 2014 році сплатив 16 500, 00 грн. Як стверджує позивач, непогашеною залишається заборгованість в сумі 43 000, 00 грн, яка відповідачем не заперечується з огляду на підписаний 09.03.2016 р. уповноваженими представниками сторін акт звірки розрахунків.

З метою досудового врегулювання спору позивач направляв на адресу відповідача претензії від 07.03.2016 р. № 16 та від 24.05.2016 р. № 32, однак вимоги позивача так і не було задоволено, що і стало підставою для його звернення з позовом до суду.

Крім стягнення основного боргу, позивач просить стягнути з відповідача пеню в сумі 6 712, 71 грн, інфляційні нарахування в сумі 1 881, 75 грн та 3% річних 2 740, 60 грн.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, оцінивши докази по справі у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги слід задовольнити частково, виходячи з таких мотивів.

Згідно ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Частиною 1 статті 193 ГК України передбачено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 1 статті 598 ЦК України передбачено, що зобов'язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Відповідно до статті 712 ЦК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. Аналогічне положення визначено і в ст. 265 ГК України.

Як вбачається з матеріалів справи, 12.03.2013 р. між сторонами по справі було укладено договір постачання № 04/03/13, відповідно до якого позивач передає у власність відповідача будматеріали, а покупець приймає і сплачує їх вартість. Кількість та асортимент товару зазначається у специфікаціях, погоджених та підписаних сторонами. Кожна специфікація є невідємною частиною даного договору. Кожна наступна специфікація не відміняє і не припиняю дію попередніх специфікацій ні повністю, ні частково, якщо інше не зазначено в ній.

Відповідно до п. 2 договору, передача покупцю товару здійснюється в разі надання покупцем довіреності на отримання зазначеної кількості товару. Право власності на товар переходить до покупця з моменту передачі товару за видатковою накладною.

Згідно з п. 2.1. договору товар передається покупцю в порядку, на умовах та строки обумовлені сторонами у специфікації.

Як вбачається із видаткових накладних, копії яких долучені до матеріалів справи, від 25.12.2013 р. РН-0000396, від 07.02.2014 р. РН-00000-17, від 25.02.2014р. РН-0000020, від 26.11.2014р. РН-0000438, від 11.02.2015 р. РН-0000030, позивач передав у власність покупця пісок загальним обємом 1 300 м. куб. на суму 59 500, 00 грн.

Покупець зобовязаний оплатити товар у термін, що не перевищує 3-ти банківських днів з моменту відвантаження товару і переходу права власності на товар до покупця (п. 3.2. договору).

Згідно з п. 3.3. договору, розрахунок покупцем за товар здійснюється у національній валюті України - гривні, шляхом перерахування безготівкових грошових коштів на розрахунковий (поточний) рахунок постачальника або готівковим розрахунком через ЕККА.

Платіжне доручення банківській установі покупця обовязково повинно містити посилання на цей договір та номер відповідного рахунку (п. 3.5. договору).

Відповідачем взяті на себе зобовязання за договором виконано частково, шляхом сплати в 2014 році 16 500, 00 грн. Як стверджує позивач, непогашеною залишається заборгованість в сумі 43 000, 00 грн, яка відповідачем не заперечується з огляду на підписаний 09.03.2016 р. уповноваженими представниками сторін акт звірки розрахунків.

Позивач на адресу відповідача скеровував претензії від 07.03.2016 р. № 16 та від 24.05.2016 р. № 32, однак останні залишилися без відповіді.

Докази погашення заборгованості в матеріалах справи відсутні, відповідачем не подані, тому позовні вимоги в частині основного боргу підлягають до задоволення.

Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Згідно з ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Стаття 216 ГК України встановлює, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування саме до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених законами та договором. При цьому, у відповідності до ст. 218 ГК України, підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання. Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. Відсутність у боржника необхідних коштів, а також порушення зобовязання контрагентами правопорушника не вважаються обставинами, які є підставою для звільнення боржника від господарсько-правової відповідальності.

Таким чином, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, передбачені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Згідно ч. 3 ст. 549 ЦК України, пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (ч.2 ст.551 ЦК України).

Розділом 4 договору визначено відповідальність сторін. Так, зокрема, у разі невиконання або неналежного виконання зобов'язань за цим договором сторони несуть відповідальність відповідно до умов цього договору та чинного законодавства України. У випадку порушення покупцем строків оплати товару, він сплачує постачальнику пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми невчасно здійсненого платежу, за кожен день такого порушення.

Суд, перевіривши розрахунок позивача вважає підставним стягнення з відповідача пені в розмірі 6 712,71 грн.

У листі Верховного Суду України від 01.07.2014 р. "Аналіз практики застосування ст. 625 Цивільного кодексу України в цивільному судочинстві" розяснено, що за змістом ч. 2 ст. 625 ЦК нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення виконання грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (аналогічне зазначено у постановах Верховного Суду України від 6 червня 2012р. у справі № 6-49цс12, від 24 жовтня 2011 р. у справі № 6-38цс11).

Суд перевіривши розрахунок 3 % річних вважає, що позивачем помилково вказано суму заборгованості за період з листопада 2014 року до лютого 2015 року в розмірі 37 000,00 грн, оскільки, як вбачається з матеріалів справи відповідач здійснив часткову оплату боргу в сумі 16 500, 00 грн. Здійснивши перерахунок суми 3 % річних за кількість днів прострочення, які вказані позивачем у розрахунку, суд вважає підставним стягнення з відповідача 2 607, 12 грн 3 % річних.

Перевіривши нарахування інфляційних втрат суд вважає, що з відповідача слід стягнути 1 881, 75 грн згідно із розрахунком позивача.

При цьому суд зауважує, що пунктом 1.7. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 р. № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» визначено, що відповідно до чинного законодавства, зокрема, Цивільного та Господарського кодексів України, Законів України "Про господарські товариства", "Про акціонерні товариства", "Про банки і банківську діяльність", юридичні особи для здійснення своїх функцій мають право створювати філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи, які не є юридичними особами. Коло повноважень відокремленого підрозділу юридичної особи стосовно здійснення у господарському суді повноваження сторони у справі від імені цієї особи визначається установчими документами останньої, положенням про відокремлений підрозділ, яке затверджено юридичною особою, або довіреністю, виданою нею ж у встановленому порядку керівникові цього підрозділу. При цьому слід мати на увазі, що стороною у справі є юридична особа, від імені якої діє відокремлений підрозділ, і рішення приймається саме стосовно підприємства чи організації - юридичної особи, але в особі її відокремленого підрозділу, наприклад: "Стягнути з підприємства "А" в особі його відокремленого підрозділу - філії № 1 на користь організації "Б" в особі її Н-ської філії таку-то суму".

Зважаючи на те, що спір виник через неправомірні дії відповідача, судовий збір покладається на відповідача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, в порядку передбаченому ст. 49 ГПК України.

Суд відмовляє в задоволені вимоги про стягнення з відповідача витрат на правову допомогу, оскільки позивачем не зазначено суми таких витрат та не обгрунтовано наявність таких витрат належними доказами.

Зважаючи на наведене, керуючись статтею 33, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

в и р і ш и в :

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з дочірнього підприємства Львівський облавтодор відкритого акціонерного товариства Державна акціонерна компанія Автомобільні дороги України в особі філії Пустомитівська ДЕД (81110, Львівська область, Пустомитівський район, с. Зимна Вода, вул. Опільського, 1, ) на користь приватної агроторгової фірми «Винниківська» (81144, Львівська обл., Пустомитівський райно, с. Чишки, ) суму в розмірі 55 576, 19 грн, з яких:

- 43 000, грн основного боргу;

- 6 712, 71 грн пені;

- 1 881, 75 грн - інфляційних втрат;

- 2 607, 12 грн - трьох процентів річних;

- 1 374, 61 грн - судового збору.

3. Наказ видати згідно ст. 116 ГПК України.

4. В задоволені решти позовних вимог відмовити.

Повне рішення складено 16.01.2017 року.

Суддя Манюк П.Т.