ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

10.01.2017 Справа № 920/625/16
Господарський суд Сумської області у складі колегії суддів: головуючого судді Левченка П.І., судді Соп'яненко О.Ю., судді Жерьобкіної Є.А. при секретарі судового засідання Чепульській Ю.В. розглянув матеріали справи № 920/625/16

за позовом - Охтирської місцевої прокурори, м. Охтирка Сумської області,

до відповідачів - 1) Тростянецької міської ради, м. Суми,

2) фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, м. Тростянець Тростянецького району Сумської області,

про визнання недійсним рішення сесії Тростянецької міської ради, визнання недійсним договору особистого строкового сервітуту та зобов'язання повернути земельну ділянку,

за участю представників:

позивача (прокурора) - Вортоломея М.Ф.,

відповідачів - 1) ОСОБА_3, ОСОБА_4,

2) не з'явився.

В судовому засіданні, розпочатому о 11 год. 30 хв. 05.10.2016 року, відповідно до приписів статті 77 Господарського процесуального кодексу України, оголошувались перерви до 11 год. 30 хв. 08.11.2016 року та до 11 год. 30 хв. 12.12.2016 року.

Суть спору: прокурор у своїй позовній заяві просить суд: скасувати рішення другої сесії сьомого скликання Тростянецької міської ради № 387 від 10.12.2015 року «Про надання фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 дозволу на розробку технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж частини земельної ділянки по АДРЕСА_1, на яку поширюється право сервітуту»; визнати недійсним договір про встановлення особистого строкового сервітуту для розміщення малої архітектурної форми від 10.12.2015 року, укладений між відповідачами; зобов'язати відповідача-2 повернути територіальній громаді м. Тростянець в особі Тростянецької міської ради земельну ділянку площею 60 кв.м. по АДРЕСА_1, яка була передана на підставі договору про встановлення особистого строкового сервітуту для розміщення малої архітектурної форми від 10.12.2015 року, у стані, що існував до надання її у користування, шляхом підписання акту прийому-передачі; стягнути з відповідачів на користь Прокуратури Сумської області витрати по сплаті судового збору в сумі 4350,00 грн.

Відповідач-1 у відзиві на позовну заяву просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог прокурора в повному обсязі посилаючись на те, що статтею 99 Земельного кодексу України передбачено можливість встановлення сервітуту для розміщення тимчасових споруд (малих архітектурних форм), а оспорюване прокурором рішення прийнято Тростянецькою міською радою у межах повноважень та у спосіб передбачений чинним законодавством та регламентом Тростянецької міської ради сьомого скликання.

04.07.2016 року відповідач-1 подав клопотання про припинення провадження у справі в частині визнання недійсним рішення другої сесії сьомого скликання Тростянецької міської ради № 387 від 10.12.2015 року у зв'язку з непідвідомчістю даного спору господарським судам.

Відповідач-1 у додаткових поясненнях № 1665 від 20.07.2016 року зазначає, що Порядком розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності, затвердженим наказом Мінрегіонбуду № 244, встановлено, що підставою для розміщення тимчасової споруди є паспорт прив'язки тимчасової споруди. Замовник, який має намір встановити тимчасову споруду, звертається до відповідного виконавчого органу сільської, селищної, міської ради, районної державної адміністрації із відповідною заявою у довільній формі про можливість розміщення тимчасової споруди. Відповідно до пункту 2.13 вищезгаданого Порядку, при оформленні паспорта прив'язки тимчасової споруди забороняється вимагати від замовника додаткові документи та отримання ним погоджень, не передбачених законом та цим Порядком.

Прокурор у додаткових поясненнях від 22.08.2016 року № 05-617вих-16 зазначає, що за договором про встановлення особистого строкового сервітуту для розміщення малої архітектурної форми від 10.12.2015 року об'єктом особистого строкового сервітуту є земельна ділянка по АДРЕСА_1, площею 60 кв.м. Відповідач-2 не є власником чи землекористувачем сусідньої земельної ділянки, а тому на думку прокурора, на є суб'єктом, який має право вимагати встановлення сервітуту.

Крім того, прокурор зазначає, що пунктами 1-4 рішення Тростянецької міської ради від 10.12.2015 року № 387 передбачено, що земельна ділянка надається відповідачеві-2 для встановлення сервітуту не для усунення недоліків своєї земельної ділянки, а для розміщення та обслуговування тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності, тобто здійснення господарської діяльності, що суперечить самій правовій природі сервітуту та меті його надання.

Від представника відповідача-2 надійшло клопотання про залишення позову прокурора без розгляду, в якому посилаючись на пункт 1 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 року № 7 «Про деякі питання участі прокурора у розгляді справ, підвідомчих господарським судам», відповідно до якого право прокурора на здійснення представництва в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави виникає у випадках нездійснене або неналежного здійснення захисту інтересів органом державної влади, органом місцевого самоврядування або іншим суб'єктом владних повноважень, до компетенції якого віднесено відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Представник відповідача-2 зазначає, що прокурором не зазначено та не обґрунтовано відсутність органу державної влади чи місцевого самоврядування з питань, які є предметом позову прокурора.

Представник відповідача-2 звертає увагу суду на те, що прокурор у поданому ним до суду позові зазначає, що порушення, допущені відповідачем-1 порушують інтереси територіальної громади, а не держави. Невизначеність прокурора щодо того, які і чиї державні інтереси і в чому саме вони полягають - у захисті порядку дотримання належного економічного регулювання земельних правовідносин, забезпечення надходжень платежів з орендної плати до місцевих бюджетів у законодавчо визначених межах шляхом їх вірного правового, у тому числі договірного, врегулювання, що виключає невизначеність у правовідносинах сторін, безгосподарське використання землі - чи у захисті інтересів територіальної громади міста Тростянець Сумської області, є підставою, на думку представника відповідача-2, для визнання судом відсутності підстав у прокурора для представництва інтересів держави через їх невизначеність та необґрунтованість.

Також представник відповідача-2 зазначає, що оскаржувані прокурором рішення відповідача-1 та договір строкового сервітуту не суперечать чинному законодавству та не порушують інтересів держави.

Керівник Охтирської місцевої прокуратури подав суду письмове заперечення на клопотання про залишення позову керівника Охтирської місцевої прокуратури Сумської області без розгляду, в якому зазначає, що у статті 23 Закону України «Про прокуратуру» йдеться про представництво інтересів громадянина і держави, при цьому, у випадку порушення інтересів громадянина прокурор зобов'язаний повідомити про це громадянина або його законного представника, а коли мова йде про захист заходами представницького характеру інтересів держави - законодавець зобов'язує прокурора до звернення до суду з позовом в інтересах держави в особі відповідного суб'єкта владних повноважень - повідомити саме цей орган про звернення до суду. Також прокурор в своєму запереченні зазначає, що відповідач безпідставно звинувачує Охтирську місцеву прокуратуру у здійсненні функцій «загального нагляду», оскільки при підготовці матеріалів позову прокурор діяв виключно в межах повноважень, наданих діючим на цей час законодавством. Статтею 23 Закону України «Про прокуратуру» передбачено, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Таким чином, прокурор вважає клопотання представника другого відповідача таким, що не підлягає задоволенню.

10.01.2017 відповідачем-1 також подано клопотання № 49 від 06.01.2017 року про залишення позову без розгляду, в якому він, зокрема, посилається на те, що прокурор в порушення вимог статті 23 Закону України «Про прокуратуру» до звернення до суду з даним позовом, попередньо не повідомив відповідача-1 про наявність підстав для представництва інтересів держави з питань, які є предметом розгляду у даній справі. Прокурором не зазначено та необґрунтовано відсутність органу державної влади чи місцевого самоврядування з питань, які є предметом позову прокурора.

Відповідач-1 у даному клопотанні зазначає, про невизначеність прокурора у поданому ним позові чиї державні інтереси і в чому саме вони полягають - у захисті порядку дотримання належного економічного регулювання земельних правовідносин, забезпечення надходжень платежів з орендної плати до місцевих бюджетів у законодавчо визначених межах шляхом їх вірного правового, у тому числі договірного, врегулювання, що виключає невизначеність у правовідносинах сторін, безгосподарське використання землі - чи у захисті інтересів територіальної громади міста Тростянець Сумської області, є підставою для визнання судом відсутності підстав у прокурора для представництва інтересів держави через їх невизначеність та необґрунтованість.

Також відповідач-1 зазначає про відсутність у прокурора підстав для здійснення представницьких функцій в інтересах держави щодо земельних ділянок, які державі не належать.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення прокурора та представника та відповідача-1, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд

ВСТАНОВИВ:

Охтирська місцева прокуратура звернулася до Господарського суду Сумської області з позовом до відповідачів, в якому просить скасувати рішення другої сесії сьомого скликання Тростянецької міської ради № 387 від 10.12.2015 року «Про надання фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 дозволу на розробку технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж частини земельної ділянки по АДРЕСА_1, на яку поширюється право сервітуту», визнати недійсним договір про встановлення особистого строкового сервітуту для розміщення малої архітектурної форми від 10.12.2015 року, укладений між відповідачами та зобов'язати відповідача-2 повернути територіальній громаді м. Тростянець в особі Тростянецької міської ради земельну ділянку площею 60 кв.м. по АДРЕСА_1, яка була передана на підставі договору про встановлення особистого строкового сервітуту для розміщення малої архітектурної форми від 10.12.2015 року, у стані, що існував до надання її у користування, шляхом підписання акту прийому-передачі.

Як на підставу даного позову прокурор посилається на порушення вимог земельного законодавства в діяльності Тростянецької міської ради (відповідача-1) при прийнятті вищезазначеного від 10.12.2015 року № 387 «Про надання фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 дозволу на розробку технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж частини земельної ділянки по АДРЕСА_1, на яку поширюється право сервітуту», відповідно до якого відповідачу-2 в порушення вимог чинного законодавства надано дозвіл на розробку технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж частини земельної ділянки по АДРЕСА_1, на яку поширюється право сервітуту, площею 60 кв.м. для розміщення та обслуговування тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності.

Прокурор зазначає, що відповідачем- будь-яких рішень стосовно надання дозволу на встановлення чи поширення земельного сервітуту для ФОП ОСОБА_1 стосовно земельної ділянки по АДРЕСА_1 попередньо не приймалось.

Пунктом 3 зазначеного рішення сесії зобов'язано ФОП ОСОБА_1 у десятиденний термін з моменту його прийняття укласти договір особистого строкового сервітуту на земельну ділянку по АДРЕСА_1 площею 60 кв.м. для розміщення та обслуговування тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності строком на 10 років.

На виконання вказаного рішення сесії Тростянецької міської ради 10.12.2015 між відповідачами укладено договір про встановлення особистого строкового сервітуту для розміщення малої архітектурної форми на строк 10 років (надалі - договір), відповідно до пунктів 1.1, 1.2 договору, предметом договору є особистий строковий сервітут, встановлений ФОП ОСОБА_1 на територію АДРЕСА_1, на якій буде використовуватись для провадження підприємницької діяльності малих архітектурних форм площею 60 кв.м., об'єктом особистого строкового сервітуту за цим договором є земельна ділянка по АДРЕСА_1, площею 60 кв.м.

Згідно пункту 3.1 договору, нормативно-грошова оцінка земельної ділянки на 2015 рік становить 33487,20 грн. відповідно до витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки від 03.12.2015 № 1696/03-06, виданого Відділом Держгеокадастру в Тростянецькому районі Сумської області, нормативно грошова оцінка земельної ділянки на 2015 рік становить 33487,20 грн.

Річний розмір плати за цим договором на 2015 рік становить 1004,62 коп. (3 % від нормативної грошової оцінки земельної ділянки (території сервітуту).

Згідно пункту 3.2 договору, визначення розміру плати на кожен наступний календарний рік здійснюється «сервітуарієм» самостійно на підставі даних витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки на відповідний календарний рік.

В обґрунтування своїх позовних прокурор, посилаючись на вимоги статті 19 Конституції України, частини третьої статті 24 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», статті 5, 12, 98, 100, 122, 124, 134 Земельного кодексу України, статті 16, 21, 203, 215, 401 Цивільного кодексу України, статті 1 Закону України «Про оренду землі», а також на правову позицію Вищого господарського суду України від 11.12.2013 року у справі № 901/590/13-г та пункти 2.32, 2.34 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.05.2011 року № 6 «Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин», зазначає, що виходячи зі змісту наведених норм, земельний сервітут може бути встановлений лише для власника або землекористувача земельної ділянки, а також в тому разі, якщо потреби такого власника чи землекористувача не можуть бути задоволені в інший спосіб, ніж встановлення сервітуту.

В даному випадку, як зазначає прокурор, відповідач-2 не є власником або користувачем оспорюваної земельної ділянки, для задоволення потреб користування якою необхідно встановити земельний сервітут стосовно земельної ділянки по АДРЕСА_1 площею 60 кв.м., зі змісту рішення сесії 7 скликання Тростянецької міської ради № 387 від 10.12.2015 року та договору про встановлення особистого строкового сервітуту від 10.12.2015 року не вбачається, що потреби ФОП ОСОБА_1 стосовно здійснення підприємницької діяльності не можуть бути задоволені в інший спосіб, ніж встановлення сервітуту.

Прокурор стверджує, що ФОП ОСОБА_5, якій надано дозвіл на розробку технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж частини земельної ділянки по АДРЕСА_1 та фактично передано в користування цю земельну ділянку, не є суб'єктом правовідносин, що виникають з приводу встановлення земельного сервітуту, а є суб'єктом правовідносин оренди земельної ділянки.

Відповідачі проти позову заперечують та просять суд відмовити в його задоволенні, посилаючись на правомірність рішення другої сесії сьомого скликання Тростянецької міської ради № 387 від 10.12.2015 року «Про надання фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 дозволу на розробку технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж частини земельної ділянки по АДРЕСА_1, на яку поширюється право сервітуту» та укладеного між відповідачами на його виконання договору про встановлення особистого строкового сервітуту для розміщення малої архітектурної форми від 10.12.2015 року.

Господарський суд вважає доводи прокурора неправомірними та необґрунтованими з огляду на наступне.

Чинним законодавством України передбачено механізм розміщення тимчасових споруд торговельного, побутового, соціально-культурного та іншого призначення для провадження підприємницької діяльності.

Порядок розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності затверджено наказом Мінрегіонбуду України № 244 від 21.10.2011 року та зареєстровано у Міністерстві юстиції України 22.11.2011 року за № 1330/20068 (далі - Порядок).

У відповідності до положень Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» (статті 28 Закону), тимчасова споруда для здійснення підприємницької діяльності - одноповерхова споруда, що виготовляється з полегшених конструкцій з урахуванням основних вимог до споруд, визначених технічним регламентом будівельних виробів, будівель і споруд, і встановлюється тимчасово, без улаштування фундаменту. Розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності здійснюється в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері містобудування.

Порядок, встановлений Мінрегіонбудом України, визначає механізм розміщення тимчасових споруд, але не регулює відносини, пов'язані із використанням відповідної земельної ділянки.

Відповідно до пунктів 2.1, 2.2, 2.3 вищевказаного Порядку, підставою для розміщення тимчасової споруди є паспорт прив'язки тимчасової споруди. Замовник, який має намір встановити тимчасову споруду, звертається до відповідного виконавчого органу сільської, селищної, міської ради, районної державної адміністрації із відповідною заявою у довільній формі про можливість розміщення тимчасової споруди. До заяви додаються: графічні матеріали із зазначенням бажаного місця розташування тимчасової споруди, виконані замовником у довільній формі на топографо-геодезичній основі М 1:500 кресленнями контурів тимчасової споруди з прив'язкою до місцевості; реквізити замовника (найменування, П.І.Б., адреса, контактна інформація). Зазначений перелік документів є вичерпним.

Відповідно до пункту 2.11 Порядку, паспорт прив'язки включає: схему розміщення тимчасової споруди, виконану на топографо-геодезичній основі у масштабі 1:500, а також схему благоустрою прилеглої території; ескізи фасадів тимчасової споруди у кольорі М 1:50 (для стаціонарних тимчасової споруди); технічні умови щодо інженерного забезпечення тимчасової споруди, отримані замовником у балансоутримувача відповідних мереж; реквізити замовника (найменування, П.І.Б., адреса, контактна інформація). Цей перелік документів є вичерпним.

Відповідно до пункту 2.13 Порядку, при оформлені паспорта прив'язки тимчасової споруди забороняється вимагати від замовника додаткові документи та отримання ним погоджень, не передбачених законом та цим Порядком.

Отже, наявність у особи, яка має намір встановити тимчасову споруду, документів, що посвідчують землекористування Порядком не вимагається.

Згідно частини п'ятої статті 93 Земельного кодексу України, право оренди земельної ділянки може відчужуватися, у тому числі продаватися на земельних торгах, а також передаватися у заставу, спадщину, вноситися до статутного капіталу власником земельної ділянки - на строк до 50 років, крім випадків, визначених законом.

Відповідно до статті 127 Земельного кодексу України, передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється за результатами проведення земельних торгів, крім випадків, встановлених частинами другою, третьою статті 134 цього Кодексу.

У відповідності до положень статті 134 Земельного кодексу, земельні ділянки комунальної власності або права на них підлягають продажу окремими лотами на конкурентних засадах (земельних торгах), крім випадків, встановлених законом.

Виключення з цього правила передбачені частиною другою статті 134 Земельного кодексу України. Це, зокрема, передача громадянам земельних ділянок для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів, для сінокосіння і випасання худоби, для городництва, а також чималий перелік інших випадків.

Згідно статті 135 Земельного кодексу України, земельні торги проводяться у формі аукціону, за результатами проведення якого укладається договір купівлі-продажу, оренди, суперфіцію, емфітевзису земельної ділянки з учасником (переможцем) земельних торгів, який запропонував найвищу ціну за земельну ділянку, що продається, або найвищу плату за користування нею, зафіксовану в ході проведення земельних торгів.

Законом України № 191-VІІІ від 12.02.2015 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення умов ведення бізнесу (дерегуляція)» внесені зміни до Земельного кодексу України, якими пункт «в» статті 99 Земельного кодексу України викладено в наступній редакції: «в» право на розміщення тимчасових споруд (малих архітектурних форм), тобто згідно статті 99 (пункт «в») Земельного кодексу України (в редакції Закону України № 191-VІІІ від 12.02.2015 року, що набрала чинності з 05.04.2015 року), власники або землекористувачі земельних ділянок можуть вимагати встановлення таких земельних сервітутів: право на розміщення тимчасових споруд (малих архітектурних форм).

Таким чином, вищезазначеними змінами до Земельного кодексу України передбачено право встановлення сервітуту для розміщення тимчасових споруд.

Зміст права земельного сервітуту унормований статтею 98 Земельного кодексу України. Зазначеною нормою передбачено, що право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками). Земельні сервітути можуть бути постійними і строковими.

Як вбачається, положення про продаж земельних ділянок, а також права на оренду, суперфіцій, емфітевзис на земельних торгах, не поширюються на право сервітуту, визначене статтею 99 Земельного кодексу України, яким власники або землекористувачі земельних ділянок можуть вимагати встановлення земельних сервітутів на розміщення тимчасових споруд (малих архітектурних форм).

Згідно статті 100 Земельного кодексу України, сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій конкретно визначеній особі (особистий сервітут).

Земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (володільцем) земельної ділянки.

Отже, у частині другій статті 100 Земельного кодексу України, право вимоги земельного сервітуту у формі особистого сервітуту належить не лише власникам (володільцям) земельних ділянок, але - і іншим особам. При цьому, такий особистий сервітут встановлюється договором.

Згідно статті 401 Цивільного кодексу України, право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій, конкретно визначеній особі (особистий сервітут).

Відповідно до статті 402 цього ж Кодексу, земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (володільцем) земельної ділянки.

Статтею 403 Цивільного кодексу України передбачено, що сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном. Особа, яка користується сервітутом, зобов'язана вносити плату за користування майном, якщо інше не встановлено договором, законом, заповітом або рішенням суду.

У статті 404 Цивільного кодексу України зазначено, що особа має право вимагати від власника (володільця) сусідньої земельної ділянки, а в разі необхідності - від власника (володільця) іншої земельної ділянки надання земельного сервітуту.

З урахуванням вимог Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення умов ведення бізнесу (дерегуляція)», яким пункт «в» статті 99 викладено у новій редакції та надано право сервітуту земельної ділянки на розміщення тимчасових споруд (малих архітектурних форм), з урахуванням вимог статей 12, 99 та 100 Земельного кодексу України, статей 401-404 Цивільного кодексу України, територіальна громада м. Тростянець в особі Тростянецької міської ради має право на встановлення строкового сервітуту під розміщення тимчасових споруд (малих архітектурних форм) особам, які цього вимагають, без обов'язкової ознаки таких осіб, як власників чи користувачів (володільців) земельних ділянок, шляхом укладення договору строкового сервітуту без проведення земельних торгів (аукціонів).

Виходячи з аналізу норм Порядку розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності, затвердженого наказом Мінрегіонбуду України № 244 від 21.10.2011 року, а також вищезгаданих норм Земельного та Цивільного кодексів України, враховуючи те, що відсутність документа на землекористування не є підставою для відмови у видачі паспорта прив'язки і, відповідно до пункту 2.20 Порядку, встановлення тимчасової споруди здійснюється відповідно до паспорта прив'язки, беручи до уваги заборону вимагати інші, крім визначених Порядком, документи і погодження - складається ситуація передбачена статтею 401 Цивільного кодексу України і під встановленою тимчасовою спорудою іншого способу врегулювання земельних відносин крім встановлення сервітуту, визначеного пунктом «в» статті 99 Земельного кодексу України в редакції Закону України № 191-VІІІ від 12.02.2015 року, чинним законодавством України не передбачено.

Статтею 25 Закону України «Про землеустрій» передбачено такий вид документації із землеустрою як технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж частини земельної ділянки, на яку поширюються права суборенди, сервітуту.

З урахуванням вищенаведеного, в межах повноважень визначених статтею 12 Земельного кодексу України, статтею 26 Закону України «Про місцеве самоврядування», відповідачем-1 прийнято оскаржуване рішення.

Відповідно до розділу 1.6 Порядку, комплексна схема розміщення тимчасової споруди та архітип розробляються за рішенням сільської, селищної, міської, районної ради суб'єктом господарювання, який має ліцензію на виконання проектних робіт, або архітектором, який має відповідний кваліфікаційний сертифікат, та затверджуються рішенням (розпорядженням, наказом) виконавчого органу відповідної ради, районної державної адміністрації.

Рішенням виконавчого комітету Тростянецької міської ради від 11.06.2014 року № 233 (зі змінами) затверджено Комплексну схему розміщення тимчасових споруд на території м. Тростянець.

Відповідно до вимог статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до вимог статті 144 Конституції України, органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов'язковими до виконання на відповідній території.

Відповідно до статті 12 Земельного кодексу України, до повноважень сільських селищних, міських рад у сфері земельних відносин належить, зокрема, розпорядження землями територіальних громад, надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього кодексу, вирішення інших питань у галузі земельних відносин відповідно до закону.

Згідно з пунктами 34, 35 частини першої статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», до виключної компетенції міської ради належить вирішення на пленарних засіданнях питань регулювання земельних відносин.

Чинне законодавство не містить обов'язку виключної передачі в оренду земельних ділянок комунальної власності, а передбачає також інші способи землекористування.

Статтею 99 Земельного кодексу України передбачено можливість встановлення сервітуту для розміщення тимчасових споруд (малих архітектурних форм) і Тростянецька міська рада прийняла рішення від 10.12.2015 року № 387 «Про надання ФОП ОСОБА_1 дозволу на розробку технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж частини земельної ділянки по АДРЕСА_1 на яку поширюється право сервітуту» у межах повноважень, визначених Законом, та у спосіб передбачений чинним законодавством та регламентом Тростянецької міської ради 7 скликання.

Відповідно до статті 32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до статей 33, 34 названого Кодексу, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються учасниками судового процесу. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Статтею 43 цього ж Кодексу визначено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

З огляду на все вищевикладене, оспорювані прокурором рішення та договір відповідають вимогам чинного законодавства України, що діяло на час прийняття першим відповідачем рішення від 10.12.2015 року № 387 та на час укладення сторонами (відповідачами) договору про встановлення особистого строкового сервітуту для розміщення малої архітектурної форми від 10.12.2015 року, а відтак в задоволенні позовних вимог у даній справі має бути відмовлено повністю, у зв'язку з безпідставністю, необґрунтованістю та неправомірністю позовних вимог прокурора.

04.07.2016 року відповідач-1 подав клопотання про припинення провадження у справі в частині визнання недійсним рішення другої сесії сьомого скликання Тростянецької міської ради № 387 від 10.12.2015 року у зв'язку з непідвідомчістю даного спору господарським судам.

Згідно пункту шостого статті 12 Господарського процесуального кодексу України, господарським судам підвідомчі справи у спорах, що виникають із земельних відносин, в яких беруть участь суб'єкти господарської діяльності, за винятком тих, що віднесено до компетенції адміністративних судів.

За приписами пункту 1.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.05.2011 року № 6 «Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин», господарським судам підвідомчі лише справи у спорах, що виникають із земельних відносин приватноправового характеру, тобто з відносин, врегульованих нормами цивільного або господарського права і пов'язаних із здійсненням сторонами цивільних або інших майнових прав на земельні ділянки на засадах рівності.

Виходячи з положень статей 13, 14 Конституції України, статей 177, 181, 324, глави 30 Цивільного кодексу України, статті 148 Господарського кодексу України, земля та земельні ділянки є об'єктами цивільних прав, а держава та територіальні громади через свої органи беруть участь у земельних відносинах з метою реалізації цивільних та інших прав у приватноправових відносинах, тобто прав власників земельних ділянок.

З положень статей 13, 14, 140, 142, 143 Конституції України, статей 11, 16, 167, 169, 374 Цивільного кодексу України, статей 2, 8, 48, 133, 148, 152, 197 Господарського кодексу України, статей 80, 84, 123, 124, 127, 128 Земельного кодексу України випливає, що органи виконавчої влади або органи місцевого самоврядування у правовідносинах щодо розпорядження земельними ділянками державної та комунальної власності (наданні земельних ділянок громадянам та юридичним особам у власність або в користування, відчуженні земельних ділянок державної або комунальної власності, укладенні, зміні, розірванні договорів купівлі-продажу, ренти, оренди земельної ділянки та інших договорів щодо земельних ділянок, встановленні сервітуту, суперфіцію, емфітевзису, в тому числі прийнятті державними органами та органами місцевого самоврядування відповідних рішень) діють як органи, через які держава або територіальна громада реалізують повноваження власника земельних ділянок.

Реалізуючи відповідні повноваження, державні органи або органи місцевого самоврядування вступають з юридичними та фізичними особами у цивільні та господарські правовідносини. Отже, у таких відносинах держава або територіальні громади є рівними учасниками земельних відносин з іншими юридичними та фізичними особами, у тому числі з суб'єктами підприємницької діяльності.

Таким чином, справи у спорах за участю державних органів та органів місцевого самоврядування, що виникають з правовідносин, у яких державні органи та органи місцевого самоврядування реалізують повноваження власника землі, а також в інших спорах, які виникають із земельних відносин приватноправового характеру, за відповідності складу сторін спору статті 1 Господарського процесуального кодексу України підвідомчі господарським судам.

З огляду на вищенаведене, клопотання відповідача-1 про припинення провадження у справі в частині визнання недійсним рішення другої сесії сьомого скликання Тростянецької міської ради № 387 від 10.12.2015 року у зв'язку з непідвідомчості даного спору господарським судам, відхиляється судовою колегією у зв'язку з необґрунтованістю та безпідставністю.

10.01.2017 року від представника відповідача-2 надійшло клопотання про залишення позову прокурора без розгляду, в якому посилаючись на пункт 1 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 року № 7 «Про деякі питання участі прокурора у розгляді справ, підвідомчих господарським судам», відповідно до якого право прокурора на здійснення представництва в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави виникає у випадках нездійснене або неналежного здійснення захисту інтересів органом державної влади, органом місцевого самоврядування або іншим суб'єктом владних повноважень, до компетенції якого віднесено відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу, представник відповідача-2 зазначає, що прокурором не зазначено та не обґрунтовано відсутність органу державної влади чи місцевого самоврядування з питань, які є предметом позову прокурора.

Представник відповідача-2 звертає увагу суду на те, що прокурор у поданому ним до суду позові зазначає, що порушення, допущені відповідачем-1 порушують інтереси територіальної громади, а не держави. Невизначеність прокурора які і чиї державні інтереси і в чому саме вони полягають - у захисті порядку дотримання належного економічного регулювання земельних правовідносин, забезпечення надходжень платежів з орендної плати до місцевих бюджетів у законодавчо визначених межах шляхом їх вірного правового, у тому числі договірного, врегулювання, що виключає невизначеність у правовідносинах сторін, безгосподарське використання землі - чи у захисті інтересів територіальної громади міста Тростянець Сумської області, є підставою, на думку представника відповідача-2, для визнання судом відсутності підстав у прокурора для представництва інтересів держави через їх невизначеність та необґрунтованість.

Також представник відповідача-2 зазначає, що оскаржувані прокурором рішення відповідача-1 та договір строкового сервітуту не суперечать чинному законодавству та не порушують інтересів держави.

Керівник Охтирської місцевої прокуратури подав суду письмове заперечення на клопотання про залишення позову керівника Охтирської місцевої прокуратури Сумської області без розгляду, в якому зазначає, що у статті 23 Закону України «Про прокуратуру» йдеться про представництво інтересів громадянина і держави, при цьому, у випадку порушення інтересів громадянина прокурор зобов'язаний повідомити про це громадянина або його законного представника, а коли мова йде про захист заходами представницького характеру інтересів держави - законодавець зобов'язує прокурора до звернення до суду з позовом в інтересах держави в особі відповідного суб'єкта владних повноважень - повідомити саме цей орган про звернення до суду. Також прокурор в своєму запереченні зазначає, що відповідач безпідставно звинувачує Охтирську місцеву прокуратуру у здійсненні функцій «загального нагляду», оскільки при підготовці матеріалів позову прокурор діяв виключно в межах повноважень, наданих діючим на цей час законодавством. Статтею 23 Закону України «Про прокуратуру» передбачено, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Таким чином, прокурор вважає клопотання представника другого відповідача таким, що не підлягає задоволенню.

10.01.2017 відповідачем-1 також подано клопотання № 49 від 06.01.2017 року про залишення позову без розгляду, в якому він посилаючись на те, що прокурор в порушення вимог статті 23 Закону України «Про прокуратуру» до звернення до суду з даним позовом, попередньо не повідомив відповідача-1 про наявність підстав для представництва інтересів держави з питань, які є предметом розгляду у даній справі. Прокурором не зазначено та необґрунтовано відсутність органу державної влади чи місцевого самоврядування з питань, які є предметом позову прокурора.

Відповідач-1 у даному клопотанні зазначає, про невизначеність прокурора у поданому ним позові чиї державні інтереси і в чому саме вони полягають - у захисті порядку дотримання належного економічного регулювання земельних правовідносин, забезпечення надходжень до платежів з орендної плати до місцевих бюджетів у законодавчо визначених межах шляхом їх вірного правового, у тому числі договірного, врегулювання, що виключає невизначеність у правовідносинах сторін, безгосподарське використання землі - чи у захисті інтересів територіальної громади міста Тростянець Сумської області, є підставою для визнання судом відсутності підстав у прокурора для представництва інтересів держави через їх невизначеність та необґрунтованість.

Також відповідач-1 зазначає про відсутність у прокурора підстав для здійснення представницьких функцій в інтересах держави щодо земельних ділянок, які державі не належать.

Відповідно до статті 81 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд залишає позов без розгляду, якщо:

1) позовну заяву підписано особою, яка не має права підписувати її, або особою, посадове становище якої не вказано;

2) у провадженні господарського суду або іншого органу, який діє в межах своєї компетенції, є справа з господарського спору між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав;

4) позивач не звертався до установи банку за одержанням з відповідача заборгованості, коли вона відповідно до законодавства мала бути одержана через банк;

5) позивач без поважних причин не подав витребувані господарським судом матеріали, необхідні для вирішення спору, або представник позивача не з'явився на виклик у засідання господарського суду і його нез'явлення перешкоджає вирішенню спору;

6) громадянин відмовився від позову, який було подано у його інтересах прокурором.

З огляду на вищенаведену норму права, клопотання відповідачів про залишення позову без розгляду відхиляється судом у зв'язку з відсутністю підстав залишення даного позову прокурора без розгляду, передбачених статтею 81 Господарського процесуального кодексу України.

Згідно статті 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору покладаються на Охтирську місцеву прокуратуру у зв'язку з відмовою у позові.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 32-34, 43, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити.

Повне рішення складено 16.01.2017.

Головуючий суддя П.І. Левченко

Суддя О.Ю. Соп'яненко

Суддя Є.А. Жерьобкіна