РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.01.2017Справа №910/19416/16

За позовом Українського фонду підтримки підприємництва, м. Київ

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, м. Київ

про стягнення заборгованості в сумі 273 225,92 грн.

Суддя Комарова О.С.

Представники сторін:

від позивача не з'явились

від відповідача не з'явились

СУТЬ СПОРУ:

Позивач, Український фонд підтримки підприємництва, 25.10.2016 року звернувся до Господарського суду міста Києва з позовною заявою № 1-8/92 від 11.10.2016 року до відповідача, Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення заборгованості в сумі 273 225,92 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач в порушення умов договору про мікрокредитування № 9-13 від 21.05.2013 року своєчасно не виконав зобов'язання щодо повернення мікрокредиту та сплаті процентів за його користування, внаслідок чого у останнього виникла заборгованість за спірним договором, на підстав чого позивач і звернувся до суду для захисту свого порушеного права.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.10.2016 рокупорушено провадження у справі № 910/19416/16 та призначено розгляд справи на 22.11.2016 року.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.11.2016 року судом, за клопотанням представника позивача, у відповідності до положень ст. 69 Господарського процесуального кодексу України, продовжено строк вирішення спору на 15 (п'ятнадцять) днів, розгляд справи відкладено на 06.12.2016 року.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.12.2016 року розгляд справи відкладено на 10.01.2017 року.

Через відділ діловодства суду 10.01.2017 року від представника позивача надійшли документи на виконання вимог ухвали суду, оформлені супровідним листом № 1/8-1 від 10.01.2017 року та клопотання про розгляд справи без участі представника позивача, які було долучено судом до матеріалів справи.

Представники сторін у судове засідання 10.01.2017 року не з'явились, про час та місце проведення судового засідання повідомлені належним чином.

Клопотання щодо фіксації судового процесу учасниками процесу не заявлялось, у зв'язку з чим, розгляд справи здійснювався без застосування засобів технічної фіксації судового процесу у відповідності до статті 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що застосовуючи відповідно до ч.1ст.4 Господарського процесуального кодексу України, ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справи ч.1ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов'язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»).

У відповідності до п. 3.9.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року N 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Зважаючи на достатність в матеріалах справи доказів, необхідних для повного та об'єктивного вирішення справи, розгляд справи відбувався з урахуванням положень ст. 75 Господарського процесуального кодексу України за наявними у справі матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, суд -,

ВСТАНОВИВ:

21 травня 2013 року між Українським фондом підтримки підприємництва (надалі - позивач, фонд) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 (надалі - відповідач, позичальник) було укладено договір про мікрокредитування № 9-13 (надалі - договір), відповідно до п. 1.1. якого, фонд зобов'язується надати бюджетні кошти (далі - мікрокредит) позичальнику в сумі 250 000 (двісті п'ятдесят тисяч) гривень, а позичальник зобов'язується використати його за цільовим призначенням та сплатити відсотки на рівні 1,5 облікової ставки НБУ, а саме 11,25 (одинадцять цілих двадцять п'ять сотих) % річних і повернути мікрокредит у визначений цим договором строк.

Відповідно до п. 1.2. договору, мікрокредит надається згідно з рішенням Конкурсної комісії (протокол № 7 від « 21» травня 2013 року) для закупівлі сировини для виготовлення товарів зі шкіри.

За умовами п. 3.4.3. договору, позичальник зобов'язаний повернути кошти мікрокредиту на рахунок Фонду, відкритий у УДКСУ у Печерському районі міста Києва, ГУ ДКСУ у місті Києві, п/р № 0344, МФО 820019, згідно з встановленим графіком (додаток 2 до цього договору). Графік повернення коштів мікрокредиту (додаток 2 до цього договору) може бути змінений відповідно до дати фактичного перерахування коштів мікрокредиту Державною казначейською службою України.

В п. 3.4.4. договору визначено, що щомісяця до 10 числа наступного за розрахунковим місяцем внести 50 відсотків плати за користування мікрокредитом на рахунок Фонду відкритий у УДКСУ у Печерському районі міста Києва. ГУ ДКСУ у місті Києві, п/р №0344, МФО 820019 та 50 відсотків плати за користування мікрокредитом - на рахунок Фонду, відкритий у УДКСУ у Печерському районі міста Києва. ГУ ДКСУ у місті Києві, п/р № 0344. МФО 820019. Відсотки за користування мікрокредитом нараховуються від дати фактичного перерахування коштів Державною казначейською службою України і до дня, що передує моменту їх зарахуванню на рахунок Фонду, відкритий у територіальному органі Казначейства. При цьому розрахунок відсотків за користування мікрокредитом здійснюється щомісячно з першого по останнє число поточного місяця за * фактичну кількість календарних днів користування мікрокредитом (або його частиною) із розрахункової кількості днів у році 365 днів.

Договір набирає чинності з дати його підписання повноважними представниками сторін та діє до повного повернення позичальником коштів мікрокредиту та повного виконання ним будь-яких інших грошових зобов'язань, передбачених цим договором (п. 4.1. договору).

За умовами п. 4.2. договору, мікрокредит надається позичальнику строком на. 36 (тридцять шість) місяців, з відстрочкою виплати основного боргу на 12 (дванадцять) місяців.

При цьому, позивач у поясненнях № 1/8-101 від 01.12.2016 року пояснив, що пункт 4.2. договору про мікрокредитування № 9-13 від 21.05.2013 року укладено відповідно до п.6 постанови Кабінету Міністрів України від 27 липня 2011 р. № 794 «Про затвердження Порядку використання коштів, передбачених у державному бюджеті для мікрокредитування суб'єктів малого підприємництва». Позивач зазначив, що пунктом 4.2. договору про мікрокредитування № 9-13 від 21.05.2013 року встановлено, що позичальник отримує мікрокредит на строк до трьох років (36 місяців), та протягом першого року користування мікрокредитом сплачує лише відсотки за користування, а починаючи з другого року повертає основну суму мікрокредиту, тобто, протягом трьох років користування мікрокредитом позичальник протягом першого року (12 місяців) сплачує лише відсотки, а протягом останніх двох сплачує відсотки та повертає основну суму мікрокредиту.

Додатковою угодою № 1 від 30.05.2013 року до договору про мікрокредитування № 9-13 від 21.05.2013 року внесено зміни до графіку повернення коштів мікрокредиту (додаток 2 до договору) відповідно до дати фактичного перерахування коштів мікрокредиту.

Додатковою угодою № 2 від 04.06.2013 року до договору про мікрокредитування № 9-13 від 21.05.2013 року внесено зміни в п. 3.4.4. договору та викладено його в редакції, щомісяця до 10 числа наступного за розрахунковим місяцем внести 50 відсотків плати за користування мікрокредитом на рахунок Фонду відкритий у УДКСУ у Печерському районі міста Києва. ГУ ДКСУ у місті Києві, п/р №0344, МФО 820019 та 50 відсотків плати за користування мікрокредитом - на рахунок Фонду, відкритий у УДКСУ у Печерському районі міста Києва. ГУ ДКСУ у місті Києві, п/р № 0344. МФО 820019. Відсотки за користування мікрокредитом нараховуються від дати фактичного перерахування коштів Державною казначейською службою України і до дня, що передує моменту їх зарахуванню на рахунок Фонду, відкритий у територіальному органі Казначейства. При цьому розрахунок відсотків за користування мікрокредитом здійснюється щомісячно з першого по останнє число поточного місяця за фактичну кількість календарних днів користування мікрокредитом (або його частиною) із розрахункової кількості днів у році 365 днів.

Додатковою угодою № 3 від 08.01.2014 року до договору про мікрокредитування № 9-13 від 21.05.2013 року внесено зміни в п.п. 3.4.3., 3.4.4. договору та викладено їх в редакції, повернути кошти мікрокредиту на рахунок Фонду, відкритий у УДКСУ у Печерському районі міста Києва. ГУ ДКСУ у місті Києві, п/р № 7181. МФО 820019. згідно з встановленим графіком (додаток 2 до цього договору). Графік повернення коштів мікрокредиту (додаток 2 до цього договору) може бути змінений відповідно до дати фактичного перерахування коштів мікрокредиту Державним казначейством України.

Щомісяця до 10 числа наступного за розрахунковим місяцем внести 50 відсотків плати за користування мікрокредитом на рахунок Фонду відкритий у УДКСУ у Печерському районі міста Києва. ГУ ДКСУ у місті Києві, п/р №7181. МФО 820019 та' 50 відсотків плати за користування мікрокредитом - на рахунок Фонду, відкритий у УДКСУ у Печерському районі міста Києва. ГУ ДКСУ у місті Києві, п/р № 0344. МФО 820019. Відсотки за користування мікрокредитом нараховуються від дати фактичного перерахування коштів Державним казначейством України і до дня, що передує моменту їх зарахуванню на рахунок Фонду, відкритий у територіальному органі Казначейства. При цьому розрахунок відсотків за користування мікрокредитом здійснюється щомісячно з першого по останнє число поточного місяця за фактичну кількість календарних днів користування мікрокредитом (або його частиною) із розрахункової кількості днів у році 365 днів.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, позивач зазначає, що належним чином виконав умови договору про мікрокредитування № 9-13 від 21.05.2013 року шляхом перерахування коштів на загальну суму 250 000,00 грн. на рахунок відповідача, проте відповідач в порушення умов вказаного договору про мікрокредитування № 9-13 від 21.05.2013 року допустив прострочення виконання договірних зобов'язань, у зв'язку з чим у відповідача наявна заборгованість перед позивачем, яка становить 273 225,92 грн., з них: 250 000,00 грн. - заборгованість за кредитом та 23 225,92 грн. - заборгованість по процентам.

Проаналізувавши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими і підлягають задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу.

Нормами ст. 11 Цивільного кодексу України встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі, інші юридичні факти.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

За приписами ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Частиною 1 статті 509 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Положеннями ч. 1 статті 1054 Цивільного кодексу України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Як вже було встановлено судом, 21.05.2013 року між позивачем, як фондом, та відповідачем, як позичальником, було укладено договір про мікрокредитування № 9-13, відповідно до п. 1.1. якого, фонд зобов'язується надати бюджетні кошти (далі - мікрокредит) позичальнику в сумі 250 000 (двісті п'ятдесят тисяч) гривень, а позичальник зобов'язується використати його за цільовим призначенням та сплатити відсотки на рівні 1,5 облікової ставки НБУ, а саме 11,25 (одинадцять цілих двадцять п'ять сотих) % річних і повернути мікрокредит у визначений цим договором строк.

Матеріалами справи підтверджено, що на виконання умов договору про мікрокредитування № 9-13 від 21.05.2013 року позивачем видано відповідачу грошові кошти в розмірі 250 000,00 грн., що підтверджується випискою по рахунку відповідача за період з 01.01.2012 року по 31.08.2016 року.

Позивач зазначає, що належним чином виконав умови договору про мікрокредитування № 9-13 від 21.05.2013 року шляхом перерахування коштів на загальну суму 250 000,00 грн. на поточний рахунок відповідача, проте відповідач в порушення умов вказаного договору допустив прострочення виконання договірних зобов'язань.

Разом з цим, суд звертає увагу на те, що матеріали справи не містять жодних належних та допустимих доказів відповідно до норм ст.ст. 33, 34, 36 Господарського процесуального кодексу України на підтвердження повернення відповідачем Українському фонду підтримки підприємництва грошових коштів за договором про мікрокредитування № 9-13 від 21.05.2013 року та доказів сплати процентів за користування такими мікрокредитними коштами.

Отже, відповідно до вищезазначеного, суд дійшов висновку, що відповідач, в порушення вищенаведених норм Цивільного кодексу України, умов договору про мікрокредитування № 9-13 від 21.05.2013 року, не здійснив повернення грошових коштів в розмірі 250 000,00 грн. та не сплатив проценти за користування такими мікрокредитними коштами, тобто не виконав свої зобов'язання належним чином.

За умовами ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Статтею 32 Господарського процесуального кодексу України визначено, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст.ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Як встановлено судом, відповідач не скористався наданими йому ст.22 Господарського процесуального кодексу України правами, жодного разу не з'явився у судові засідання, про дату і місце проведення яких був повідомлений належним чином, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення (які наявні в матеріалах справи), жодного доказу на спростування доводів позивача, або доказів, які б свідчили про відсутність у нього обов'язку сплатити заявлені до стягнення кошти, суду не надав.

За приписами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 р. "Про судове рішення" рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Таким чином, беручи до уваги наявні в матеріалах справи докази, та те, що відповідачем факт наявності заборгованості за мікрокредитом та нарахованими процентами за його користування не спростовано, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги про стягнення з відповідача заборгованості за кредитом в сумі 250 000,00 грн. та заборгованості за процентами в сумі 23 225,92 грн. є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Судові витрати позивача по сплаті судового збору відповідно до положень статті 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на відповідача.

При цьому, позивач при зверненні до суду із заявленими позовними вимогами повинен був сплатити судовий збір в розмірі 4098,39 грн., а сплатив в розмірі 4098,40 грн. про що свідчить наявне в матеріалах справи платіжне доручення № 131 від 27.09.2016 року.

Приписами ч. 2 ст. 7 Закону України "Про судовий збір" визначено, що судовий збір повертається в розмірі переплаченої суми.

Таким чином, позивачу підлягає поверненню зайво сплачений судовий збір в розмірі 0,01 грн.

Виходячи з викладеного та керуючись статтями 32-34, 43, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (ідентифікаційний код НОМЕР_1; адреса: АДРЕСА_1) на користь Українського фонду підтримки підприємництва (; адреса: 01011, м. Київ, вул. Арсенальна, 9/11) грошові кошти: заборгованості за кредитом - 250 000,00 грн. (двісті п'ятдесят тисяч гривень), заборгованості за процентами - 23 225,92 грн. (двадцять три тисячі двісті двадцять п'ять гривень 92 копійки) та судовий збір - 4098,39 грн. (чотири тисячі дев'яносто вісім гривень 39 копійок). Видати наказ.

3. Повернути Українському фонду підтримки підприємництва (; адреса: 01011, м. Київ, вул. Арсенальна, 9/11) з Державного бюджету України зайво сплачений судовий збір в розмірі 0,01 грн. (одна копійка), перерахований платіжним дорученням № 131 від 27.09.2016 року, оригінал якого знаходиться в матеріалах справи № 910/19416/16. Видати наказ.

4. Копію рішення надіслати сторонам у справі №910/19416/16.

Рішення набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 85 Господарського процесуального кодексу України. Рішення може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції в порядку та в строки, передбачені нормами ст.ст. 91, 93 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст рішення складено 16.01.2017 року.

Суддя О.С. Комарова