РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.01.2017Справа № 910/32983/15

Господарський суд міста Києва у складі судді Павленка Є.В., за участі секретаря судового засідання Коновалова С.О., розглянувши матеріали справи за позовом публічного акціонерного товариства "Київенерго" (далі - Товариство) до комунального підприємства по утриманню житлового господарства Дніпровського району міста Києва (далі - Підприємство), треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: комунальне підприємство "Керуюча дирекція Дніпровського району міста Києва" (далі - Дирекція) та комунальне підприємство "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району міста Києва" (далі - Компанія), - про стягнення 21 443,36 грн.,

за участі представників:

позивача: Іваненко І.П. за довіреністю від 27 липня 2016 року № 91/2016/07/27-2,

відповідача: Мохонька О.А. за довіреністю від 23 листопада 2016 року № 43-1386,

третіх осіб: не з'явилися,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У грудні 2015 року Товариство звернулося до Господарського суду міста Києва з вказаним позовом, посилаючись на те, що 1 листопада 2000 року між ним та Державним комунальним підприємством по експлуатації та ремонту жилого фонду Дніпровського району міста Києва, правонаступником якого є Підприємство, було укладено договір на постачання теплової енергії у гарячій воді від № 1210040, на виконання умов якого позивач надав у грудні 2014 року та січні 2015 року Підприємству теплову енергію на суму в розмірі 31 027,69 грн. до будинку, що знаходиться за адресою: місто Київ, вулиця Кибальчича, 11-Б. Оскільки відповідач оплату за спожиті послуги в повному обсязі не здійснив, заборгувавши таким чином позивачу 15 240,76 грн., останнє, посилаючись на статті 526, 546, 550, 552, 611, 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та статтю 193 Господарського кодексу України (далі - ГК України), просило стягнути з відповідача вищезазначену суму боргу, 5 763,63 грн. інфляційних втрат та три проценти річних у розмірі 428,97 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 4 січня 2016 року (суддя Ярмак О.М.) порушено провадження у справі № 910/32983/15 та призначено її до розгляду.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 22 березня 2016 року позов задоволено повністю. Стягнуто з Підприємства на користь Товариства 15 240,76 грн. основного боргу, 5 763,63 грн. інфляційних втрат, 428,00 грн. річних, а також 1 218,00 грн. витрат по сплаті судового збору.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 14 липня 2016 року рішення Господарського суду міста Києва від 22 березня 2016 року скасовано та прийнято нове рішення про відмову в задоволенні даного позову.

Постановою Вищого господарського суду від 11 жовтня 2016 року вищезазначені судові рішення скасовано, а справу передано на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.

За результатами проведеного автоматичного розподілу дана справа передана на розгляд судді Павленку Є.В.

Ухвалою суду від 25 жовтня 2016 року справу № 910/32983/15 прийнято до свого провадження суддею Павленком Є.В. та призначено її до розгляду на 24 листопада 2016 року.

Ухвалою суду від 24 листопада 2016 року розгляд справи відкладено на 8 грудня 2016 року.

Ухвалою суду від 8 грудня 2016 року розгляд справи відкладено на 22 грудня 2016 року.

22 грудня 2016 року суд виніс ухвалу про продовження строку розгляду спору на 15 днів за клопотанням Товариства та відкладення розгляду справи на 5 січня 2017 року.

Під час судового засідання 5 січня 2017 року представник позивача просив позов задовольнити в повному обсязі, пославшись на обставини та факти, викладені в позові та письмових поясненнях.

Представник відповідача просив у задоволенні позову відмовити, посилаючись на обставини, викладені у відзиві на позов та доповненнях до нього.

Треті особи у призначені судові засідання явку своїх повноважних представників не забезпечили, витребуваних судом документів не надали, будь-яких обґрунтованих заяв чи клопотань про відкладення розгляду справи із зазначенням підстав щодо своєї неявки до даного судового засідання не направили.

Відповідно до статті 64 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) ухвала про порушення провадження у справі надсилається сторонам за повідомленою ними господарському суду поштовою адресою. У разі ненадання сторонами інформації щодо їх поштової адреси, ухвала про відкриття провадження у справі надсилається за адресою місцезнаходження (місця проживання) сторін, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців. У разі відсутності сторін за такою адресою, вважається, що ухвала про порушення провадження у справі вручена їм належним чином.

За змістом цієї норми, зокрема, у разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Аналогічна правова позиція викладена у пункті 3.9.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" (далі - Постанова).

Ухвали суду про призначення справи до розгляду від 25 жовтня 2016 року, про відкладення розгляду справи від 24 листопада 2016 року та від 8 грудня 2016 року надіслані зазначеним третім особам за адресами, вказаними в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Отже, за змістом вищезазначеної норми вказані треті особи завчасно та належним чином повідомлені про місце, дату та час судових засідань. Крім того, їм надавалося достатньо часу для подання заяв, клопотань, письмових пояснень та додаткових документів.

За таких обставин суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи та відповідно до статті 75 ГПК України здійснює її розгляд за наявними матеріалами без участі представників вказаних третіх осіб.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши відповідність наявних у матеріалах справи копій поданих сторонами документів їх оригіналам, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

1 листопада 2000 року між Акціонерною енергопостачальною компанією "Київенерго", правонаступником якої є Товариство, та Державним комунальним підприємством по експлуатації та ремонту жилого фонду Дніпровського району міста Києва, правонаступником якого є Підприємство, укладено договір на постачання теплової енергії у гарячій воді № 1210040, відповідно до умов якого Товариство зобов'язалося постачати Підприємству теплову енергію у вигляді гарячої води до будинку, що знаходиться за адресою: місто Київ, вулиця Кибальчича, 11-Б, балансоутримувачем якого є відповідач, для потреб опалення та гарячого водопостачання в обсязі 205,4 Гкал/рік, а Підприємство - до початку розрахункового періоду (місяця) сплачувати Товариству вартість заявленої у договорі кількості теплової енергії на розрахунковий період.

Даний правочин підписано повноважними представниками сторін та скріплений їх печатками.

Відповідно до пункту 2.2.1 договору Товариство зобов'язалось постачати теплову енергію у вигляді гарячої води на потреби опалення та вентиляції в період опалювального сезону, гарячого водопостачання протягом року, в кількості та в обсягах згідно з додатком № 1 до договору.

Згідно з розділом 2.3 даної угоди Підприємство зобов'язалось своєчасно оплачувати вартість спожитої теплової енергії, а також забезпечувати необхідні умови для надходження теплової енергії, обслуговувати (ремонтувати) внутрішньобудинкові системи теплопостачання та власні прилади обліку теплової енергії, здійснювати підготовку власного теплового господарства та виконувати інші обов'язки, зазначені у вказаному розділі.

Пунктом 5.1 договору передбачено, що облік споживання абонентом теплової енергії проводиться розрахунковим способом згідно з договірними навантаженнями, за тарифами, встановленими і затвердженими постановами Національної комісії регулювання ринку комунальних послуг України.

Відповідно до пункту 5 додатку 4 до договору Підприємство зобов'язалось щомісячно з 12 по 15 число самостійно отримувати у районному відділі теплозбуту табуляграму фактичного споживання теплової енергії за звітний період, акт звірки на початок розрахункового періоду (один примірник оформленого акту звірки повертає у РВТ), та рахунок, куди включені вартість теплової енергії на поточний місяць з урахуванням остаточного сальдо розрахунків на початок розрахункового періоду.

Згідно з пунктом 2 додатка 4 до вказаного правочину Підприємство до початку розрахункового періоду (місяця) має сплатити Товариству вартість заявленої у договорі кількості теплової енергії на розрахунковий період, з урахуванням сальдо розрахунків на початок місяця.

Строк дії даного угоди - до 31 грудня 2000 року. Договір вважається пролонгованим на кожний наступний рік, якщо за місяць до закінчення строку його дії про його припинення не буде письмово заявлено однією із сторін (пункти 8.1, 8.4 цього правочину).

Згідно з пунктом 8.3 припинення дії договору не звільняє абонента від обов'язку повної сплати спожитої теплової енергії.

Як встановлено судом, зазначений правочин припинив свою дію за згодою сторін з 1 вересня 2015 року, що було встановлено в ухвалі Господарського суду міста Києва від 21 вересня 2015 року у справі № 910/21489/15 між тими ж сторонами про розірвання даного договору.

Згідно з частиною 3 статті 35 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Не потребують доказування преюдиціальні факти, тобто встановлені рішенням господарського суду (іншого органу, який вирішує господарські спори) у процесі розгляду іншої справи, в якій беруть участь ті самі сторони, в тому числі і в тих випадках, коли в іншому спорі сторони мали інший процесуальний статус (наприклад, позивач у даній справі був відповідачем в іншій, а відповідач у даній справі - позивачем в іншій).

Аналогічна правова позиція викладена в пункті 2.6 Постанови.

Отже судове рішення, прийняте в справі № 910/21489/15, має преюдиціальне значення для вирішення даного спору, а встановлені ним факти не потребують повторного доведення.

Із матеріалів справи вбачається, що Товариство на виконання умов даного договору у грудні 2014 року та січні 2015 року поставило Підприємству теплову енергію у вигляді гарячої води до вказаного будинку на загальну суму 31 027,69 грн., що підтверджується обліковими картками за цей період.

Водночас, Підприємство оплату цих послуг здійснило не в повному обсязі, заборгувавши позивачу 15 240,76 грн.

Заперечуючи проти задоволення даного позову, Підприємство послалося на те, що в спірний період відповідач не був балансоутримувачем зазначеного будинку, оскільки останній був переданий на баланс Дирекції на підставі розпорядження Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації від 17 червня 2013 року № 335. Крім того, в силу положень статті 19 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), відповідач втратив можливість виступати стороною в даному договорі.

Вищий господарський суд України, скеровуючи дану справу на новий розгляд, у своїй постанові від 11 жовтня 2016 року зазначив, що судами попередніх інстанцій не було встановлено споживача спірної теплової енергії, не перевірено, чи виставлялись Товариством рахунки на її оплату Підприємству та чи здійснювалась останнім оплата спожитих послуг. Також судами не було з'ясовано, чи відбулось фактично припинення Дирекції шляхом її приєднання до Підприємства.

Згідно з частиною 1 статті 11112 ГПК України вказівки, що містяться у постанові касаційної інстанції, є обов'язковими для суду першої інстанції під час нового розгляду справи.

Судом встановлено, що під час дії зазначеного договору Товариство здійснило у грудні 2014 року та січні 2015 року поставку теплової енергії до будинку, що знаходиться за адресою: місто Київ, вулиця Кибальчича, будинок 11-Б, на загальну суму 31 027,69 грн.

Станом на грудень 2014 року Підприємство мало за вказаним правочином позитивне сальдо у розмірі 15 786,93 грн., що відповідачем під час розгляду справи не заперечувалось. Відтак заборгованість останнього за спожиті послуги за розрахунком позивача склала 15 240,76 грн.

Як встановлено судом, на час здійснення спірної поставки діяв договір від 1 листопада 2000 року. Докази укладення Товариством зі споживачами окремих договорів у вказаний період матеріали справи не містять. Крім того, у матеріалах справи відсутні й докази надання цих послуг іншим особам.

Щодо посилань Підприємства на те, що останній не був балансоутримувачем вказаного будинку в спірний період, суд зазначає наступне.

17 червня 2013 року Дніпровською районною в місті Києві державною адміністрацією було прийнято розпорядження № 335 "Про організаційно-правові заходи щодо обслуговування житлового та нежитлового фонду територіальної громади міста Києва, переданого до сфери управління Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації", відповідно до якого Дирекції з 2 вересня 2013 року на праві господарського відання передано, зокрема, зазначений будинок, балансоутримувачем якого було Підприємство.

Однак, відповідно до відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо Підприємства згідно з реєстраційним номером обтяження № 12801251 на все нерухоме майно останнього з 30 липня 2012 року накладено арешт та оголошено заборону на його відчуження. На час прийняття вищевказаного розпорядження зазначена заборона зберігала свою чинність.

Одночасно пунктом 9.3 договору сторони погодили, що у випадках передачі Підприємством свого об'єкту іншій організації Товариство мало бути про це повідомлено в 3-дений термін відповідним двостороннім актом, складеним між особами, що здає об'єкт, та особою, яка приймає його.

Проте, зазначений вище акт, який посвідчував би фактичну передачу даної будівлі на баланс іншої організації, зокрема, Дирекції, у матеріалах справи відсутній.

Надалі, розпорядженням Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації від 13 лютого 2015 року № 61 з 16 лютого 2015 року Компанії на праві господарського відання та з 1 квітня 2015 року - на баланс, було передано об'єкти житлового і нежитлового фонду територіальної громади міста Києва, у тому числі й будинок, що знаходиться за адресою: місто Київ, вулиця Кибальчича, 11-Б.

Рішенням Київської міської ради від 23 липня 2015 року № 823/1687 вирішено припинити Дирекцію шляхом приєднання до Підприємства та встановлено, що останнє є правонаступником усіх прав, обов'язків та майна Дирекції. Проте, відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань станом на момент вирішення даного спору по суті Дирекція знаходиться в стані припинення.

З огляду на наведене, враховуючи встановлену з 30 липня 2012 року заборону на відчуження нерухомого майна Підприємства, а також відсутність у матеріалах справи двостороннього акту про передачу даного будинку на баланс Дирекції, суд дійшов висновку про те, що у спірний період фактичним балансоутримувачем вказаного будинку було Підприємство, у зв'язку з чим останнє має нести відповідальність за неналежне виконання ним зобов'язань за вказаним договором.

Судом також встановлено, що за положеннями пункту 5 додатку 4 до договору Підприємство зобов'язалось самостійно отримувати рахунки на оплату теплової енергії. Проте, докази виконання останнім цієї умови в матеріалах справи відсутні, як відсутні й докази оплати спірної теплової енергії за вказаний період. Разом із цим, зазначена обставина не свідчить про те, що відповідач не був споживачем спірної послуги, а вказує на факт неналежного виконання останнім всіх умов даного договору.

Щодо посилань Підприємства на те, що відповідно до приписів статті 19 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) останній не є теплопостачальною організацією, не може вважатися виконавцем послуг з постачання теплової енергії для об'єктів усіх форм власності та не може здійснювати будь-які нарахування за комунальні послуги, внаслідок чого Підприємство втратило підстави виступати стороною в зазначеному договорі, суд зазначає наступне.

Частиною 6 статті 19 вищевказаного Закону (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що особливими учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є балансоутримувач та управитель, які залежно від цивільно-правових угод можуть бути споживачем, виконавцем або виробником.

Таким чином, приписи вказаної статті не позбавляють Підприємство, як балансоутримувача вказаного будинку, бути споживачем або виконавцем житлово-комунальних послуг.

Частинами 1 та 2 статті 509 ЦК України встановлено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України передбачено, що однією з підстав виникнення цивільних прав та обов'язків є договори та інші правочини.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 712 ЦК України встановлено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

У частині 2 статті 712 ЦК України зазначено, що до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

За статтею 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з частиною 1 статті 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

За частиною 1 статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до частини 1 статті 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно з вимогами статті 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (частина 2 статті 34 ГПК України).

Враховуючи те, що сума основного боргу відповідача за поставлену та спожиту теплову енергію, яка складає 15 240,76 грн., підтверджена належними доказами, наявними в матеріалах справи, і Підприємство на момент прийняття рішення не надало документів, які б могли свідчити про погашення вказаної заборгованості перед позивачем, суд дійшов висновку про обґрунтованість та законність вимоги Товариства про стягнення з Підприємства вказаної суми, у зв'язку з чим даний позов у цій частині підлягає задоволенню.

Крім того, Товариство просило суд стягнути з відповідача 5 763,63 грн. інфляційних втрат та три проценти річних у розмірі 428,97 грн., нарахованих за період з грудня 2014 року по листопад 2015 року.

За умовами частини 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Здійснивши перерахунок заявлених до стягнення позивачем трьох процентів річних та інфляційних втрат, суд вважає його арифметично вірним, а позовну вимогу про стягнення з відповідача вищевказаних сум такою, що підлягає задоволенню в повному обсязі.

У випадках скасування рішення господарського суду і передачі справи на новий розгляд, розподіл судового збору у справі, у тому числі й сплаченого за подання апеляційної та/або касаційної скарги, здійснює господарський суд, який приймає рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат (пункт 4.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" від 21 лютого 2013 року № 7).

За частиною 1 статті 49 ГПК України витрати по сплаті судового збору у спорах, що виникають при виконанні договорів, покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Виходячи з викладеного та керуючись статтями 32-34, 43, 44, 49, 75, 82-85 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Стягнути з комунального підприємства по утриманню житлового господарства Дніпровського району міста Києва (02002, місто Київ, вулиця Челябінська, будинок 9-Г, ідентифікаційний код 03366612) на користь публічного акціонерного товариства "Київенерго" (01001, місто Київ, площа Івана Франка, будинок 5, ідентифікаційний код 00131305) 15 240 (п'ятнадцять тисяч двісті сорок) грн. 76 коп. основного боргу, 5 763 (п'ять тисяч сімсот шістдесят три) грн. 63 коп. інфляційних втрат, 428 (чотириста двадцять вісім) грн. 97 коп. трьох процентів річних, а також 1 218 (одну тисячу двісті вісімнадцять) грн. 00 коп. судового збору за подання позову та 1 653 (одну тисячу шістсот п'ятдесят три) грн. 60 коп. судового збору за подання касаційної скарги.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 10 січня 2017 року

Суддя Є.В. Павленко