ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.01.2017 року Справа № 904/8542/16

Дніпропетровський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Вечірка І.О. (доповідач)

суддів: Кузнецов В.О., Науменко І.М.

секретар: Ковзиков В.Ю.

за участю:

від позивача: представник в судове засідання не з'явився;

від відповідача: Гукова О.В., довіреність № 121 від 16.01.2017р.;

Ольховська А.М., довіреність № 120 від 16.01.2017р.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Фізичної особи - підприємця ОСОБА_3

на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 25.10.2016 року

у справі № 904/8542/16

за позовом Фізичної особи - підприємця ОСОБА_3, м. Кривий Ріг Дніпропетровської області

до Управління комунальної власності міста виконавчого комітету Криворізької міської ради Дніпропетровської області

про зобов'язання передати до господарського суду розбіжності до договору оренди

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 25.10.2016 року у справі № 904/8542/16 (суддя - Назаренко Н.Г.) відмовлено в задоволенні позовних вимог Фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 до Управління комунальної власності міста виконавчого комітету Криворізької міської ради Дніпропетровської області про зобов'язання передати до господарського суду розбіжності до договору оренди. Судові витрати у справі покладено на позивача.

Не погодившись із вказаним рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення господарського суду Дніпропетровської області від 25.10.2016 року у даній справі, прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, судові витрати покласти на відповідача.

Апеляційна скарга мотивована тим, що:

- місцевим господарським судом при прийнятті оскаржуваного рішення не було з'ясовано обставини, що мають значення для справи і проігнорована ключова обставина у справі, висновки, викладені в рішенні не відповідають обставинам справи, внаслідок чого рішення винесено з порушенням норм матеріального та процесуального права;

- твердження відповідача про те, що сторони не дійшли згоди з усіх істотних умов договору не відповідає дійсності;

- суд першої інстанції невірно ототожнив право відповідача на передачу розбіжностей по договору до суду для укладення такого договору з його обов'язком вчинити такі дії. Обов'язок відповідача вчинити вище вказані дії прописаний в частині 3 статті 179 і в частині 5 статті 181 Господарського кодексу України, в частині 2 статті 6 та частині 2 статті 19 Конституції України;

- своїм рішенням суд фактично відмовив позивачу у захисті його прав та інтересів, чим відверто порушив частину 3 статті 16 Цивільного кодексу України.

Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 30.11.2016 року апеляційну скаргу прийнято до розгляду, розгляд справи призначено у судовому засіданні на 20.12.2016 року.

Ухвалою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 20.12.2016 року розгляд апеляційної скарги відкладено на 17.01.2017 року.

На адресу Дніпропетровського апеляційного господарського суду від позивача надійшло клопотання про розгляд справи без участі позивача та його представника.

Відповідач у відзиві на апеляційну скаргу та його представники в судовому засіданні 17.01.2017 року просили відмовити у задоволенні апеляційної скарги, рішення господарського суду Дніпропетровської області від 25.10.2016 року залишити без змін.

Беручи до уваги, що неявка особи, яка подала апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду справи по суті, матеріали справи є достатніми для розгляду апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про розгляд справи по суті у відсутності позивача.

Заслухавши пояснення представника відповідача, обсудивши доводи апеляційної скарги, перевіривши повноту з'ясування та доведеність всіх обставин, що мають значення для справи, судова колегія апеляційного господарського суду приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

23.09.2016 року Фізична особа - підприємець ОСОБА_3 звернулась до господарського суду Дніпропетровської області з позовною заявою до Управління комунальної власності міста виконавчого комітету Криворізької міської ради Дніпропетровської області про зобов'язання передати до господарського суду розбіжності до договору оренди об'єктів комунальної власності міста № І-11 від 29.02.2016 року.

Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 29.09.2016 року зазначену позовну заяву прийнято до розгляду, розгляд справи призначено у судовому засіданні на 18.10.2016 року (а. с. 1).

В судовому засіданні 18.10.2016 року оголошено перерву до 25.10.2016 року.

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 25.10.2016 року відмовлено в задоволенні позовних вимог. Судові витрати у справі покладено на позивача.

Розглядаючи питання про законність та обґрунтованість прийнятого місцевим господарським судом рішення від 25.10.2016 року, суд апеляційної інстанції враховує наступне.

Цивільним кодексом України встановлені загальні положення про найм (оренду), а особливості регулювання майнових правовідносин, які виникають між суб'єктами господарювання і пов'язані з укладенням, виконанням та припиненням договорів оренди, передбачені Господарським кодексом України.

Згідно із статтею 638 Цивільного кодексу України договір вважається укладеним, коли між сторонами досягнуто згоди з усіх істотних умов.

В статтях 759-762 Цивільного кодексу України встановлено, що істотними для договору найму (оренди) є умови про предмет договору, плату за користування майном та строк такого користування.

Статтею 10 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" встановлюються умови, які є істотними для договорів оренди державного та комунального майна.

Стаття 12 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" встановлює, що договір оренди вважається укладеним з моменту досягнення домовленості з усіх істотних умов і підписання сторонами тексту договору. Водночас не виключається можливість передачі питання щодо розбіжностей, що виникають при укладенні договору оренди, на розгляд господарського суду. У такому випадку договір оренди вважається укладеним з моменту набрання законної сили відповідним рішенням господарського суду і на умовах, зазначених в цьому рішенні.

Згідно з частиною 3 статті 179 Господарського кодексу України укладення господарського договору є обов'язковим для сторін, якщо він заснований на державному замовленні, виконання якого є обов'язковим для суб'єкта господарювання у випадках, передбачених законом, або існує пряма вказівка закону щодо обов'язковості укладення договору для певних категорій суб'єктів господарювання чи органів державної влади або органів місцевого самоврядування.

У відповідності із частиною 3 статті 184 Господарського кодексу України укладення господарських договорів на основі примірних і типових договорів повинно здійснюватися з додержанням умов, передбачених статтею 179 цього Кодексу, не інакше як шляхом викладення договору у вигляді єдиного документа, оформленого згідно з вимогами статті 181 цього Кодексу та відповідно до правил, встановлених нормативно-правовими актами щодо застосування примірного або типового договору.

Відповідно до частин 1-4 статті 181 Господарського кодексу України господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Проект договору може бути запропонований будь-якою із сторін. У разі, якщо проект договору викладено як єдиний документ, він надається другій стороні у двох примірниках. Сторона, яка одержала проект договору, у разі згоди з його умовами оформляє договір відповідно до вимог частини 1 цієї статті і повертає один примірник договору другій стороні або надсилає відповідь на лист, факсограму тощо у двадцятиденний строк після одержання договору. За наявності заперечень щодо окремих умов договору сторона, яка одержала проект договору, складає протокол розбіжностей, про що робиться застереження у договорі, та у двадцятиденний строк надсилає другій стороні два примірники протоколу розбіжностей із підписаним договором.

Як вбачається із матеріалів справи, 11.01.2016 року Фізична особа - підприємець ОСОБА_3 (надалі - позивач) звернулась до Управління комунальної власності міста виконкому Криворізької міської ради Дніпропетровської області (надалі - відповідач) з відповідною заявою про узгодження оренди комплексу будівель з інфраструктурою за адресою: АДРЕСА_1 та укладення договору (а. с. 11).

16.01.2016 року відповідач направив позивачу лист № 137 (а. с. 12), в якому повідомив позивача про те, що за результатами роботи робочої групи 16.01.2016 року вирішено провести технічне обстеження об'єктів по АДРЕСА_1 на предмет можливості їх подальшого використання, у тому числі орендарем та у зв'язку з чим відповідач вважає за доцільне призупинити процедуру підготовки документів з оренди об'єктів.

25.01.2016 року позивач направив на адресу відповідача супровідний лист із звітом про незалежну оцінку комунального майна, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 13).

05.02.2016 року позивач звернувся до відповідача з інформаційним запитом щодо повідомлення позивача про те, чи має відповідач наміри дотриматись рамок Положення про порядок оформлення оренди об'єктів комунальної власності міста, затвердженого рішенням Криворізької міської ради від 23.11.2011 року № 726, та розмістити в Криворізькій міській комунальній газеті "Червоний гірник" і на офіційному веб-сайті виконкому міської ради в мережі Інтернет оголошення про передачу в оренду майна, розташованого за адресою: АДРЕСА_1. Також, позивач просив відповідача повідомити про дату, на яку відповідач планує розмістити вищевказане оголошення (а. с. 15).

09.02.2016 року відповідач повідомив позивача про те, що оголошення про наміри передати в оренду об'єкти комунальної власності міста, а саме - об'єкти по АДРЕСА_1 розміщено в № 8 міської комунальної газети "Червоний гірник" від 04.02.2016 року (а. с. 16).

11.02.2016 року відповідач направив на адресу позивача лист № 535 (а. с. 17), в якому зазначив про те, що 08.02.2016 року Комунальним підприємством "Парковка та реклама" надано до Управління комунальної власності міста виконкому міської ради технічний звіт № 02/16-ОБК, виконаний Товариством з обмеженою відповідальністю "Партнер-Гарант" щодо технічного стану адміністративної будівлі та котельної по АДРЕСА_1 та доцільності їх використання, згідно з висновком якого об'єкти не придатні до подальшого використання та їх відновлення не доцільне. В зв'язку з чим, відповідач вважає не можливим передачу в орендне користування об'єктів по АДРЕСА_1.

22.02.2016 року позивач листом повідомив відповідача про те, що стан об'єкту оренди йому відомий та небажання відповідача надати в орендне користування об'єкт оренди є відвертим перешкоджанням розвитку підприємницької діяльності позивача (а. с. 18).

29.02.2016 року відповідач звернувся до позивача з листом № 768 (а .с. 19), в якому просив останнього розглянути та підписати договір оренди № І-11 від 29.02.2016 року (3 екземпляри) об'єктів, розташованих за адресою: АДРЕСА_1, два екземпляри договору повернути до відповідача в 20-денний термін після отримання даного листа. Також, в даному листі відповідач просив позивача здійснити страхування об'єктів, для чого було запропоновано звернутись до будь-якого із запропонованих страховиків, які здійснюють страхування орендованих об'єктів комунальної власності міста протягом 2016 року та у місячний термін від дати укладення договору оренди надати до відповідача страховий поліс.

Відповідно до пункту 5 статті 181 Господарського кодексу України сторона, яка одержала протокол розбіжностей до договору, зобов'язана протягом двадцяти днів розглянути його, в цей же строк вжити заходів для врегулювання розбіжностей з другою стороною та включити до договору всі прийняті пропозиції, а ті розбіжності, що залишились неврегульованими, передати в цей же строк до суду, якщо на це є згода другої сторони.

22.03.2016 року позивач направив відповідачу лист з 2 підписаними екземплярами проекту договору оренди об'єктів нерухомості комунальної власності міста № І-11 від 29.02.2016 року та 2 екземплярами протоколу розбіжностей до договору в запропонованій редакції (а. с. 20).

07.04.2016 року листом № 1302 (а. с. 31-34) відповідач повідомив позивача про те, що вимоги позивача є неправомірними, необґрунтованими та такими, що суперечать діючому законодавству України. Враховуючи, що між сторонами не було досягнуто згоди з істотних умов договору, керуючись статтею 181 Господарського кодексу України договір від 29.02.2016 року № І-11 вважається неукладеним (таким, що не відбувся).

11.04.2016 року позивач листом надав відповідачу згоду на звернення останнього до суду з позовом про врегулювання розбіжностей по договору оренди № І-11 від 29.02.2016 року, що залишились неврегульованими (а. с. 35).

05.05.2016 року позивач звернувся до відповідача з претензією № 1, в якій просив відповідно до статті 6 Господарського процесуального кодексу України вчинити дії, передбачені частиною 5 статті 181 Господарського кодексу України, а саме - передати до суду для врегулювання розбіжності, які залишились неврегульованими згідно протоколу розбіжностей від 22.03.2016 року до договору оренди об'єктів нерухомості комунальної власності міста № І-11 від 29.02.2016 року (а. с. 37).

Відповідач листами № 1359 від 11.04.2016 року (а. с. 36) та № 1785 від 10.05.2016 року (а. с. 38) повідомляв позивача про те, що вичерпну інформацію ним було надано листом № 1302 від 07.04.2016 року.

Згідно з пунктом 7 статті 181 Господарського кодексу України якщо сторона, яка одержала протокол розбіжностей щодо умов договору, заснованого на державному замовленні або такого, укладення якого є обов'язковим для сторін на підставі закону, або сторона - виконавець за договором, що в установленому порядку визнаний монополістом на певному ринку товарів (робіт, послуг), яка одержала протокол розбіжностей, не передасть у зазначений двадцятиденний строк до суду розбіжності, що залишилися неврегульованими, то пропозиції другої сторони вважаються прийнятими.

Керуючись нормами законодавства України, суд першої інстанції у своєму рішенні правомірно зазначив, що оскільки у встановлений строк відповідач не використав свого права та не передав для врегулювання до суду проект договору з протоколом розбіжностей, позиція позивача вважається прийнятою, а договір таким, що набрав чинності.

Разом з цим, відмовляючи в задоволенні позовних вимог, місцевий господарський суд виходив з того, що позивач обрав невірний спосіб захисту своїх прав. Спосіб захисту, обраний позивачем, не передбачений законом. Крім того, задоволення позовних вимог не призведе до захисту права позивача, таке рішення не може бути виконане у примусовому порядку, оскільки відсутній механізм його виконання.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позову, враховуючи наступне.

Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно із статтею 16 Цивільного кодексу України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Таким чином, захист цивільних прав здійснюється способами, переліченими в статті 16 Цивільного кодексу України, а також іншими способами, передбаченими законом або договором, а відтак цей перелік не є вичерпним. Проте, використання інших способів захисту прав допускається лише при наявності прямої вказівки закону. При цьому, колегія суддів апеляційного господарського суду звертає увагу, що судовий захист порушеного права чи інтересу повинен відповідати змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням, тобто повинен бути ефективним.

Реалізуючи передбачене статтею 69 Конституції України право на судовий захист, при зверненні до суду, особа вказує в позовній заяві власне суб'єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об'єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

Законодавчо визначені способи захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку, що позивач не довів в установленому законом порядку, в чому саме полягає в даному випадку порушення його прав відповідачем, а обраний позивачем спосіб захисту порушеного права шляхом зобов'язання відповідача передати до суду розбіжності до договору оренди не відповідає положенням законодавства у спірних правовідносинах та не призводить до відновлення такого права і, відповідно, унеможливлює захист цивільного права у заявлений спосіб.

За наведених обставин, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, які викладені в оскаржуваному рішенні суду першої інстанції.

Колегія суддів апеляційного господарського суду вважає, що висновки місцевого господарського суду ґрунтуються на доказах, наведених в оскаржуваному рішенні і відповідають положенням чинного законодавства.

З урахуванням викладеного, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а рішення господарського суду Дніпропетровської області від 25.10.2016 року необхідно залишити без змін.

Відповідно до частини 1 статті 49 ГПК України судовий збір за подання апеляційної скарги покладається на позивача.

Керуючись статтями 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Дніпропетровської області від 25.10.2016 року у справі № 904/8542/16 залишити без змін.

Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку у двадцятиденний строк до Вищого господарського суду України.

Повний текст постанови виготовлено та підписано 18.01.2017 року.

Головуючий суддя І.О. Вечірко

Суддя В.О. Кузнецов

Суддя І.М. Науменко