ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАКАРПАТСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Рішення

12.01.2017 р. Справа № 907/872/15

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю „Магазин Взуття", м. Ужгород

до відповідача Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2, м. Ужгород

до відповідача Фізичної особи - підприємця ОСОБА_3, м. Ужгород

про усунення перешкод у користуванні нерухомим майном, а саме, приміщеннями літ. А I-го поверху (позиції 1''', 2''', 3, 4, 5, 6, 7) площею 67,4 кв.м. та приміщенням част. літ. А I-го поверху (поз. 1, 2) площею 67,4 кв.м., розташованими в АДРЕСА_3 шляхом звільнення їх від рухомого майна (речей) ФОП ОСОБА_2, заборони відповідачу створювати перешкоди позивачу у користуванні таким нерухомим майном та про визнання недійсним договору оренди № 1 від 17.12.2014 року, укладеного між ФОП ОСОБА_3 та ФОП ОСОБА_2 (з врахуванням заяви про зміну предмету позову),

Суддя господарського суду - Пригара Л.І.

представники:

Позивача - ОСОБА_4, довіреність № 04/16 від 20.10.2016 року

Відповідача 1 - не з'явився

Відповідача 2 - не з'явився

СУТЬ СПОРУ: Товариством з обмеженою відповідальністю „Магазин Взуття", м. Ужгород заявлено позов до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2, м. Ужгород про усунення перешкод у користуванні нерухомим майном, а саме, приміщеннями літ. А I-го поверху (позиції 1''', 2''', 3, 4, 5, 6, 7) площею 67,4 кв.м. та приміщенням част. літ. А I-го поверху (поз. 1, 2) площею 67,4 кв.м., розташованими в АДРЕСА_3 шляхом звільнення їх від рухомого майна (речей) ФОП ОСОБА_2 та заборони відповідачу створювати перешкоди позивачу у користуванні таким нерухомим майном.

Ухвалою господарського суду Закарпатської області від 28.12.2015 року до участі у справі залучено в якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Фізичну особу - підприємця ОСОБА_3, м. Ужгород.

Письмовою заявою від 17.11.2016 року, поданою в порядку ст. 22 Господарського процесуального кодексу України до початку розгляду справи по суті, позивач змінив предмет позову, доповнивши позовні вимоги вимогою про визнання недійсним повністю договору оренди № 1 від 17.12.2014 року, укладеного між фізичною особою - підприємцем ОСОБА_3 та фізичною особою - підприємцем ОСОБА_2. З огляду на подану представником позивача заяву про зміну предмету позову в частині заявленої позовної вимоги щодо визнання недійсним повністю договору оренди № 1 від 17.12.2014 року, укладеного між фізичною особою - підприємцем ОСОБА_3 та фізичною особою - підприємцем ОСОБА_2, судом ухвалою від 17.11.2016 року залучено до участі у справі в якості відповідача фізичну особу - підприємця ОСОБА_3, як сторону оспорюваного договору оренди.

Представник позивача просить суд задоволити позов в повному обсязі. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що ТОВ "Магазин "Взуття" (позивач) є власником нерухомого майна, а саме, приміщень літ. А I-го поверху (позиції 1''', 2''', 3, 4, 5, 6, 7) площею 67,4 кв.м. та приміщень част. літ. А I-го поверху (поз. 1, 2) площею 67,4 кв.м., розташованих за адресою: АДРЕСА_1 Наголошує на тому, що право власності на зазначене майно Товариством було набуто ще у 2001 році на підставі договору купівлі - продажу № 357, укладеного між Фондом приватизації та управління майном міста Ужгородської міської ради та Товариством, що був посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Єгер Н.Д. за № 36 від 31.01.2001 року. Відповідно до умов зазначеного договору ТОВ "Магазин "Взуття" придбало у власність шляхом викупу нерухоме майно (об'єкт приватизації) - вбудовані приміщення площею 269 кв.м. по АДРЕСА_1

Зазначає про те, що на підставі вказаного договору купівлі-продажу рішенням виконкому Ужгородської міської ради № 257 від 15.10.2003 року було оформлено свідоцтво про право власності на нерухоме майно - магазин "Взуття" загальною площею 269,3 кв.м. по АДРЕСА_3 Право власності ТОВ "Магазин "Взуття" було зареєстровано в Реєстрі прав власності на нерухоме майно за № 3921708, що підтверджується Витягом про реєстрацію прав власності на нерухоме майно, виданим КП „Ужгородське МБТІ" 15.12.2003 року № 2296381, запис в книзі № 7, запис № 1272.

Наголошує на тому, що рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 18.03.2014 року та рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 06.03.2015 року позов ТОВ "Магазин "Взуття" до ОСОБА_6, ОСОБА_3, ОСОБА_7, ОСОБА_8 задоволено та витребувано нерухоме майно - вбудовані приміщення літ. А І-поверху (позиції 1''', 2''', 3, 4, 5, 6, 7) площею 67,4 кв.м., реєстраційний номер майна 36233656 та вбудовані приміщення част. літ. А І-поверху (поз. 1, 2) площею 67,4 кв.м., реєстраційний номер майна - 3921708, розташованих за адресою: АДРЕСА_3 з володіння відповідачів шляхом передачі в натурі (в користування та володіння) ТОВ "Магазин "Взуття". Зазначене рішення було залишено без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20.05.2015 року.

За твердженням представника позивача, зазначене рішення передбачає не перехід права власності від ОСОБА_3, ОСОБА_7, ОСОБА_8 до Товариства, а відновлення прав ТОВ "Магазин "Взуття" як власника, права якого не припинялись і підлягають поновленню та захисту без будь - яких умов та застережень.

Звертає увагу суду на те, що рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області було виконано органами Державної виконавчої служби шляхом вилучення у боржників та передачі приміщення Товариству за актом передачі.

Наголошує також на тому, що ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 14.03.2016 року у справі № 308/12227/13-ц скасовано ухвалу Ужгородського міськрайонного суду від 22.01.2016 року про задоволення заяви про перегляд рішення за нововиявленими обставинами та передано заяву ОСОБА_3 про перегляд рішення Ужгородського міськрайонного суду від 18.03.2014 року у зв'язку з нововиявленими обставинами на новий розгляд до суду першої інстанції. Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 09.09.2016 року у справі № 308/12227/13-ц заяву про перегляд рішення від 18.03.2014 року за нововиявленими обставинами визнано такою, що не подана та повернуто її заявнику - ОСОБА_3

Враховуючи відмову відповідача, як і інших фізичних осіб - підприємців, які здійснювали торговельну діяльність у переданому органом державної виконавчої служби приміщенні, звільнити приміщення від належного їм майна, позивач звернувся з відповідним позовом до суду.

Оскільки об'єкт оренди не належав ОСОБА_3, право власності від Товариства не вибувало, дійсним власником приміщення залишався позивач ТОВ "Магазин "Взуття" на дату укладення договору оренди (17.12.2014 року), що підтверджується рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 18.03.2014 року, представник позивача вважає укладений між відповідачами договір оренди частини приміщення незаконним.

Відповідач 1 фізична особа - підприємець ОСОБА_2 письмових пояснень по суті позову не подала.

Разом з тим, у судовому засіданні 27.12.2016 року представник ФОП ОСОБА_2 адвокат Леміш М.О. усно проти позову заперечив, та інформував суд про неможливість надати достовірну інформацію щодо знаходження майна відповідача ФОП ОСОБА_2 у спірному приміщенні, та доказів на її підтвердження.

Відповідач 2 фізична особа - підприємець ОСОБА_3 належно повідомлена про розгляд справи (повідомлення про вручення ухвали суду міститься у матеріалах справи), явку свого уповноваженого представника у судові засідання 17.11.2016 року, 30.11.2016 року, 27.12.2016 року та 12.01.2017 року не забезпечила, письмових пояснень по суті позову не надала, про причини неявки суд не повідомила.

Враховуючи вищевикладене у відповідності до приписів ст. 75 Господарського процесуального кодексу України та п. 3.9.2. Постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 року № 18 (із змінами і доповненнями) у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї із сторін, справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню, а тому відповідно до ст. 75 Господарського процесуального кодексу України та ст. 6 Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод, суд вважає за можливе розглянути справу без участі представника відповідача 1 та представника відповідача 2 за наявними у справі матеріалами, яких достатньо для встановлення обставин і вирішення спору по суті.

Вивчивши та дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача,

суд встановив:

31.01.2001 року за договором купівлі-продажу № 357, укладеним між Фондом приватизації та управління майном міста Ужгородської міської ради та ТОВ "Магазин "Взуття", посвідченим приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Єгер Н.Д. за № 36, Товариство придбало у власність шляхом викупу нерухоме майно (об'єкт приватизації) - вбудовані приміщення площею 269 кв.м. по АДРЕСА_1 У подальшому на підставі вказаного договору рішенням виконкому Ужгородської міської ради № 257 від 15.10.2003 року було оформлено та видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно - магазин "Взуття" загальною площею 269,3 кв.м. Право власності ТОВ "Магазин "Взуття" на приміщення було зареєстровано в Реєстрі прав власності на нерухоме майно за № 3921708 згідно Витягу про реєстрацію прав власності на нерухоме майно, виданого КП "Ужгородське МБТІ" 15.12.2003 року № 2296381, запис в книзі № 7, запис № 1272.

Враховуючи неправомірні дії директора ТОВ „Магазин Взуття" ОСОБА_10, вищезазначене майно вибуло з володіння Товариства, в зв'язку з чим ТОВ "Магазин "Взуття" звернулось до суду із позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння з метою захисту свого права власності.

Як вбачається із матеріалів справи, рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 18.03.2014 року у справі № 308/12227/13-ц підтверджено право власності позивача на спірне приміщення. Зазначеним рішенням встановлено підстави набуття (договір купівлі - продажу № 357 від 31.01.2001 року, укладений між Фондом приватизації та управління майном міста Ужгородської міської ради та ТОВ "Магазин "Взуття"), факт оформлення та реєстрації (свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 13.12.2003 року серії НОМЕР_3, витяг про реєстрацію прав власності на нерухоме майно № 2296381, виданий КП "Ужгородське МБТІ" 15.12.2003 року, запис № 1272, запис в книзі № 7). Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 06.03.2015 року змінено резолютивну частину рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 18.03.2014 року в частині розподілу судових витрат та виключено з мотивувальної частини абзац із посиланням на норми статей 1212 - 1213 Цивільного кодексу України, в решті рішення залишено без змін. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20.05.2015 року рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 18.03.2014 року в незміненій частині та рішення апеляційного суду Закарпатської області від 06.03.2015 року залишено без змін.

Матеріалами справи встановлено, що зазначеним рішенням задоволено уточнену позовну заяву ТОВ "Магазин "Взуття", визнано договір купівлі - продажу від 07.07.2011 року, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "Магазин "Взуття" та ОСОБА_6 недійсним з моменту його укладення; витребувано з володіння ОСОБА_3, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на користь ТОВ "Магазин "Взуття" нерухоме майно - вбудовані приміщення част. літ. А І-поверху (позиції 1''', 2''', 3, 4, 5, 6, 7) площею 67,4 кв.м., реєстраційний номер 36233656, та вбудовані приміщення част. літ. А І-поверху (позиція 1, 2) площею 67,4 кв.м., реєстраційний номер майна - 3921708, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 шляхом його передачі в натурі.

Рішенням суду від 18.03.2014 року встановлено, що у набувача майна за оспорюваним договором купівлі - продажу ОСОБА_6 не виникло право власності на майно - нежитлові приміщення площею 134,8 кв.м., розташовані за адресою: АДРЕСА_3 та відповідно право володіти, користуватися та розпоряджатися цим майном (арк. спр. № 19, том 1). Судом також констатовано, що оскільки в силу ст. 216 Цивільного кодексу України з недійсного договору купівлі - продажу від 07.07.2011 року у ОСОБА_6 право власності та право продажу не виникло, та таке майно вибуло з володіння ТОВ "Магазин "Взуття" поза його волею, що підтверджено матеріалами справи, відповідно до ст. ст. 388, 658 1212, 1213 Цивільного кодексу України наступні набувачі майна - ОСОБА_3, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 не набули права власності на спірне нерухоме майно, і таке підлягає витребуванню в них на користь власника ТОВ "Магазин "Взуття" в натурі (арк. спр. № 20, том 1).

Зазначене рішення місцевого суду виконано органом Державної виконавчої служби, що підтверджується наявними у матеріалах справи актами державного виконавця.

17.12.2014 року між ФОП ОСОБА_3 та ФОП ОСОБА_2 укладено договір оренди № 1, відповідно до якого орендодавець передав, а орендар прийняв в строкове платне володіння та користування належне орендодавцеві на праві власності індивідуально визначене майно загальною площею 12 кв.м., що знаходиться у АДРЕСА_1 для торгівлі непродовольчими товарами. Згідно акту приймання - передачі приміщення від 17.12.2014 року зазначене приміщення (що є предмет договору оренди) було передано орендарю ФОП ОСОБА_2

Товариство з обмеженою відповідальністю "Магазин "Взуття" звернулось до господарського суду з позовом до відповідачів ФОП ОСОБА_2 та ФОП ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні нерухомим майном, розташованим за адресою: АДРЕСА_3 шляхом звільнення його від рухомого майна (речей) фізичної особи - підприємця ОСОБА_2, заборони їй створювати перешкоди позивачу у користуванні таким нерухомим майном та про визнання недійсним договору оренди № 1 від 17.12.2014 року, укладеного між фізичною особою - підприємцем ОСОБА_3 та фізичною особою - підприємцем ОСОБА_2.

На час звернення ТОВ "Магазин "Взуття" з даним позовом у приміщенні знаходилось майно відповідача 1, що підтверджується долученими позивачем до справи матеріалами відеозйомки (арк. спр. № № 184, 194, том 1 - CD-R диск № LH611SE02031082D2). Перебування майна відповідача 1 у спірному приміщенні представником відповідача не заперечувалось; в обґрунтування підстави знаходження там майна представник ФОП ОСОБА_2 надав договори оренди.

Разом з тим, комісійним актом від 08.08.2015 року підтверджено, що на день його складання, у спірних приміщеннях магазину АДРЕСА_3 знаходиться рухоме майно, що належить, в тому числі і фізичній особі - підприємцю ОСОБА_2.

Пунктом 3 акту від 08.08.2015 року зафіксовано факт надіслання фізичною особою - підприємцем ОСОБА_2 листа, яким підтверджено наявність в приміщеннях ТОВ "Магазин "Взуття" її рухомого майна та небажання виконувати вимоги товариства щодо звільнення приміщень від рухомого майна.

Нормами ч. 1 ст. 15 Цивільного кодексу України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України).

Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним.

Положеннями ст. ст. 316, 317, 319 Цивільного кодексу України визначено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Принцип непорушності права власності передбачено і ст. 321 Цивільного кодексу України, відповідно до якої ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Нормами ст. 346 Цивільного кодексу України визначені випадки підстав припинення права власності.

Матеріалами справи підтверджено, що власником спірних нежитлових приміщень, що знаходиться по АДРЕСА_3 є Товариство з обмеженою відповідальністю "Магазин "Взуття", яке останній придбало на підставі договору купівлі - продажу № 357, укладеного з Фондом приватизації та управління майном міста Ужгородської міської ради, посвідченого приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Єгер Н. Д. за № 36 від 31.01.2001 року.

Суд не приймає до уваги договір купівлі-продажу частини нежитлового приміщення від 07.07.2011 року, оскільки рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 18.03.2014 року у справі № 308/12227/13-ц такий договір визнано недійсним з моменту його укладення, а також встановлено, що у набувача майна за оспорюваним у справі договором купівлі-продажу ОСОБА_6 не виникло право власності на майно - нежитлові приміщення площею 134,8 кв.м., розташовані за адресою: АДРЕСА_3 та відповідно право володіти, користуватися та розпоряджатися цим майном. Судом також встановлено, що оскільки в силу ст. 216 Цивільного кодексу України з недійсного договору купівлі-продажу від 07.07.2011 року у ОСОБА_6 право власності та право продажу не виникло, та таке вибуло з володіння ТОВ "Магазин "Взуття" на підставі рішення зборів учасників товариства, оформленого протоколом № 7 від 06.07.2011 року, в подальшому скасованого рішенням господарського суду Закарпатської області від 23.10.2013 року, тобто вибуло з володіння власника поза його волею, а тому товариство має право витребувати його від добросовісного набувача на підставі ст. 388 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч. 3 ст. 35 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Враховуючи норми ч. 3 ст. 35 ГПК України, обставини, які були встановлені рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 18.03.2014 року у справі № 308/12227/13-ц, не підлягають доказуванню при розгляді даної справи. Зокрема, та обставина, що укладання угод про розпорядження майном, в тому числі тих, де набувачем є ОСОБА_3, відбувалось поза волею та без участі власника цього майна - ТОВ "Магазин "Взуття".

З огляду на вимоги статті 346 Цивільного кодексу України припинення права власності позивача на спірне майно не відбулось, оскільки цією нормою не передбачено припинення права власності дійсного власника в зв'язку з реєстрацією договорів купівлі - продажу за іншими особами під час перепродажу, що відбувалось без участі і поза межами волі дійсного власника.

Якщо дійсний власник не був стороною правочину і майно відчужено поза волею власника, то право власності на майно не набувається добросовісним набувачем, оскільки це майно може бути у нього витребувано. Право власності дійсного власника в такому випадку презюмується і не припиняється із втратою ним цього майна (правова позиція Верховного суду України у справі № 6-1цс15).

Оскільки, власником спірного нерухомого майна є Товариство з обмеженою відповідальністю "Магазин "Взуття", останній вправі згідно ст. 391 Цивільного кодексу України звернутись з позовом до суду про усунення перешкод у користуванні таким майном.

Згідно ч. 2 ст. 386 Цивільного кодексу України передбачено, що власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Враховуючи вищенаведене, твердження представника ТОВ "Магазин "Взуття" про те, що право власності товариства на спірне приміщення не виникало по - новому, а було захищене як таке, що виникло в 2001 році, і було належним чином зареєстровано, суд вважає правомірним та таким, що підтверджено документально.

На наявність права власника на майно не впливає та обставина, що спірне майно було предметом угод оренди, на які покликається відповідач, оскільки дійсний власник, право власності якого не припинено, не був стороною цих угод.

Зазначена у п. 1.1 договору оренди № 1 від 17.12.2014 року інформація про належність об'єкту оренди ОСОБА_3 спростована вищевказаним рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 18.03.2014 року, з якого слідує, що право власності ТОВ "Магазин "Взуття" не припинялось.

Враховуючи, що ТОВ "Магазин "Взуття" залишалося дійсним власником майна, яке було об'єктом оренди, станом і на час укладення спірного договору оренди, оспорюваний у справі договір оренди укладено з порушенням ч. 1 ст. 761 Цивільного кодексу України, відповідно до якої право передання майна у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права, а також ст. 319 Цивільного кодексу України, яка регламентує право розпорядження майном саме власником.

Щодо заявленої вимоги в частині визнання недійсним договору оренди № 1 від 17.12.2014 року, укладеного між ФОП ОСОБА_3 та ФОП ОСОБА_2, суд зазначає наступне.

Приписами ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Згідно з ч. 1 ст. 761 Цивільного кодексу України передбачено, що право передання майна у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права, а у відповідності до ст. 319 Цивільного кодексу України право розпорядження майном належить його власнику.

З огляду на те, що дійсним власником майна, яке було об'єктом оренди на момент укладення спірного договору оренди було Товариство з обмеженою відповідальністю, договір оренди № 1 від 17.12.2014 року укладено з порушенням вищезазначених норм Цивільного кодексу України, що дає підстави у відповідності до положень ч. 1 ст. 236 Цивільного кодексу України визнати оспорюваний договір оренди недійсним з моменту його вчинення.

Враховуючи вищенаведені обставини та встановлені судом факти перешкоджання відповідачем ФОП ОСОБА_2 позивачу у користуванні спірним приміщенням, та знаходження у них її рухомого майна, позовні вимоги про усунення перешкод у користуванні нерухомим майном, а саме, приміщеннями літ. А I-го поверху (позиції 1''', 2''', 3, 4, 5, 6, 7) площею 67,4 кв.м. та приміщенням част. літ. А I-го поверху (поз. 1, 2) площею 67,4 кв.м., розташованими в АДРЕСА_3 шляхом звільнення їх від рухомого майна (речей) ФОП ОСОБА_2 та забороною їй створювати перешкоди позивачу у користуванні таким нерухомим майном є обґрунтованими, підтверджені належними доказами, а тому є такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати належить віднести на відповідачів, а саме на ФОП ОСОБА_2 в розмірі 1 827 грн. (суму 1 218 грн. за вимогою про заборону створювати перешкоди + 609 грн. половина суми судового збору за вимогою про визнання договору оренди недійсним), на ФОП ОСОБА_3 609 грн. (половина суми судового збору за вимогою про визнання договору оренди недійсним).

Керуючись ст. ст. 32, 33, 34, 35, 43, 44, 49, 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України,

СУД ВИРІШИВ:

1. Позов задоволити повністю.

2. Визнати недійсним договір оренди № 1 від 17.12.2014 року, укладений між фізичною особою - підприємцем ОСОБА_3 та фізичною особою - підприємцем ОСОБА_2.

3. Усунути перешкоди Товариству з обмеженою відповідальністю „Магазин „Взуття"АДРЕСА_3 () у користуванні нерухомим майном, а саме, приміщеннями літ. А I-го поверху (позиції 1''', 2''', 3, 4, 5, 6, 7) площею 67,4 кв.м. та приміщенням част. літ. А I-го поверху (поз. 1, 2) площею 67,4 кв.м., розташованими в АДРЕСА_3 шляхом звільнення їх від рухомого майна (речей) Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2, АДРЕСА_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_1) та забороною їй створювати перешкоди позивачу у користуванні таким нерухомим майном.

4. Стягнути з фізичної особи - підприємця ОСОБА_2, АДРЕСА_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_1) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю „Магазин „Взуття"АДРЕСА_3 () суму 1 827 грн. (Одна тисяча вісімсот двадцять сім гривень) на відшкодування витрат по сплаті судового збору.

5. Стягнути з фізичної особи - підприємця ОСОБА_3, АДРЕСА_2 (ідентифікаційний код НОМЕР_2) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю „Магазин „Взуття"АДРЕСА_3 () суму 609 (Шістсот дев'ять гривень) грн. судового збору.

6. Рішення набирає законної сили в порядку ст. 85 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено 17.01.2017 року

Суддя Пригара Л.І.