ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

03 січня 2017 р. Справа № 918/1162/16

за позовом Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом", від імені якого діє відокремлений підрозділ "Рівненська атомна електрична станція"

до відповідача ОСОБА_1 міської ради

треті особи на стороні відповідача, які не заявляє самостійних вимог на предмет спору, ОСОБА_1 міське комунальне підприємство, Відділ примусового виконання рішень Управління ДВС Головного територіального управління юстиції в Рівненській області, ОСББ "Вараш 17"

про визнання рішення незаконним

Суддя Андрійчук О.В.

Представники учасників судового процесу:

від позивача: ОСОБА_2, дов. від 22.04.2016 року

від відповідача: ОСОБА_3, дов. від 23.11.2015 року

від третьої особи: ОСОБА_4, дов. від. 17.10.2016 року

від третьої особи: не з'явився

від третьої особи: не з'явився

Статті 20, 22, 91, 93 ГПК України сторонам роз'яснені.

Відводи з підстав, передбачених ст. 20 ГПК України, відсутні.

Протокол судового засідання складено відповідно до ст. 811 ГПК України.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У жовтні 2016 року Державне підприємство "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом", від імені якого діє відокремлений підрозділ "Рівненська атомна електрична станція" (позивач), звернулося до Господарського суду Рівненської області із позовом до ОСОБА_1 міської ради (відповідач) про визнання рішення незаконним.

Позовні вимоги мотивовані тим, що:

07.10.2016 року відповідачем прийнято рішення № 376 від 07.10.2016 року "Про передачу багатоквартирного будинку, який розташований за адресою: Рівненська обл., м. Кузнецовськ, Вараш мікрорайон буд.17, з комунальної власності в управління ОСББ "Вараш 17".

Оскаржуване рішення, на думку позивача, призведе до порушення його прав як стягувача у зведеному виконавчому провадженні, боржником у якому є третя особа - ОСОБА_1 міське комунальне підприємство.

Як стверджує позивач у позовній заяві: оскаржуване рішення прийняте в порушення ст. 5 Закону України "Про виконавче провадження" та заборони на передачу майна, встановленої постановою ВДВС ОСОБА_1 МУЮ від 16.03.2016 року; оскаржуване рішення прийняте без оприлюднення та надання часу для прийняття зауважень та пропозицій, що суперечить вимогам ст,ст. 14, 15 Закону України "Про доступ до публічної інформації"; проект оскаржуваного рішення не був поданий у порядку, встановленому п.п 6,7, 11 ст. 27 Регламенту; оскаржуване рішення прийняте без обговорення в депутатських комісіях, без додавання висновків чи рекомендацій відповідних комісій ради, без візування в юридичному відділі тощо.

Враховуючи викладене, позивач просить суд визнати рішення відповідача № 376 від 07.10.2016 року незаконним та скасувати його.

Ухвалою суду від 31.10.2016 року порушено провадження, справу призначено до розгляду на 14.11.2016 року, в якості третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, залучено ОСОБА_1 міське комунальне підприємство.

10.11.2016 року через службу діловодства господарського суду від третьої особи - ОСОБА_1 міського комунального підприємства надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній зазначає, що за ним на праві господарського відання закріплене майно територіальної громади міста. При закріпленні майна на праві господарського відання підприємство не набуло його у власність, а лише отримало для здійснення статутної діяльності та забезпечення потреб територіальної громади міста щодо надання послуг з обслуговування та ремонту житла тощо. Отже, підстави для звернення стягнення на таке майно з метою виконання судових рішень відсутні.

14.11.2016 року через службу діловодства господарського суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній проти задоволення позовних вимог заперечує, вказуючи, що усі власники квартир та нежитлових приміщень є співвласниками спільного майна багатоквартирного будинку. Припинення права спільної сумісної власності на допоміжні приміщення шляхом виділення частки із майна, що є у спільній сумісній власності, неможливе. Таким чином, порушення прав позивача, пов'язаних із стягненням на багатоквартирний будинок в межах виконавчого провадження, не відбулося.

Ухвалою суду від 14.11.2016 року розгляд справи відкладено на 28.11.2016 року, в якості третіх осіб на стороні відповідача, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, залучено Відділ примусового виконання рішень Управління ДВС Головного територіального управління юстиції в Рівненській області, ОСББ "Вараш 17".

Ухвалою суду від 28.11.2016 року розгляд справи відкладено на 03.01.2017 року.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши копії документів на їх відповідність оригіналам, заслухавши пояснення присутніх представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

Завданням господарського судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення господарських справ для захисту порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням (ч. 1 ст. 1 ГПК України).

З урахуванням наведеного необхідно з'ясувати питання щодо того, про захист яких саме прав особи йдеться.

Зі змісту поданої позовної заяви та пояснень представників позивача судом встановлено, що останній звернувся до суду за захистом своїх майнових прав стягувача на майно, яким у розумінні ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики Європейського суду є заборгованість, яка підтверджена остаточним і обов'язковим для виконання судовим рішенням, що належить боржнику - ОСОБА_1 міському комунальному підприємству на праві господарського відання та яке було передане відповідачем в управління ОСББ "Вараш 17" на підставі оскаржуваного рішення.

Так, 20.09.2002 року розпорядженням міського голови № 240-р "Про передачу об'єктів житлового фонду ВП "Рівненська АЕС" та об'єктів, призначених для його обслуговування" на баланс ОСОБА_1 міського комунального підприємства передано відомчий житловий фонд.

Судом встановлено, що на примусовому виконанні у відділі примусового виконання рішень Управління ДВС Головного територіального управління юстиції у Рівненській області перебуває зведене виконавче провадження № 44201994, до складу якого входять 37 виконавчих документів на загальну суму 70 620 157,74 грн, з урахуванням виконавчого збору - 7 062 015,77 грн, а всього - 77 682 173,51 грн, боржником за яким є третя особа - ОСОБА_1 міське комунальне підприємство, а стягувачем - позивач.

Постановою органу ДВС від 23.11.2016 року на вказану суму грошових коштів накладено арешт.

Постановами органу ДВС від 16.03.2016 року про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження накладено арешт, зокрема на ж/б Вараш 17, а також заборонено здійснювати відчуження, передачу, пошкодження будь-якого майна, яке належить боржнику.

07.10.2016 року відповідачем прийнято рішення № 376 від 07.10.2016 року "Про передачу багатоквартирного будинку, який розташований за адресою: Рівненська обл., м. Кузнецовськ, Вараш мікрорайон буд.17, з комунальної власності в управління ОСББ "Вараш 17", за яким багатоквартирний будинок, який розташований за адресою: Рівненська обл., м. Кузнецовськ, Вараш мікрорайон буд.17, передано з комунальної власності в управління ОСББ "Вараш 17".

Вказане рішення прийняте на підставі звернення голови ОСББ, протоколу загальних зборів ОСББ, на виконання Законів України "Про об'єднання співвласників багатоквартирного будинку", "Про особливості здіснення права власності у багатоквартирному будинку", Постанови КМ України "Про реалізацію Закону України "Про об'єднання співвласників багатоквартирного будинку", розпорядження міського голови від 19.09.2016 року № 248-р "Про затвердження складу комісії з питань списання багатоквартирного будинку № 17 по м-ну Вараш з балансу КМКП", актів списання багатоквартирних будинків.

Як стверджує позивач, прийняття відповідачем оскаржуваного рішення привело до порушення його прав стягувача у зведеному виконавчому провадженні, боржником за яким є третя особа - ОСОБА_1 міське комунальне підприємство, якому багатоквартирний будинок передано на баланс та який належить останньому на праві господарського відання.

Суд, проаналізувавши законодавство, пов'язане із розпорядженням об'єктами комунальної власності, створенням та діяльністю ОСББ, встановив таке.

Багатоквартирний будинок, який розташований за адресою: Рівненська обл., м. Кузнецовськ, Вараш мікрорайон буд.17, був переданий з державної до комунальної власності на виконання вимог Закону України "Про передачу об'єктів права державної та комунальної власності", тобто належить до комунальної форми власності.

Територіальні громади можуть створювати юридичні особи публічного права (комунальні підприємства, спільні комунальні підприємства, навчальні заклади тощо) у випадках та в порядку, встановлених Конституцією України та законом. Держава, ОСОБА_5 Крим, територіальні громади не відповідають за зобов'язаннями створених ними юридичних осіб, крім випадків, встановлених законом. Юридичні особи, створені державою, Автономною ОСОБА_5 Крим, територіальними громадами, не відповідають за зобов'язаннями відповідно держави, Автономної ОСОБА_5 Крим, територіальних громад (ч. 2 ст. 169, ч.ч. 1, 2 ст. 176 ЦК України)

Відповідно до п.п. 1.2., 1.10., 2.1., 2.4., 2.5. Статуту ОСОБА_1 міського комунального підприємства ОСОБА_1 міська рада є засновником і власником підприємства. підприємство не відповідає за зобов'язаннями власника. Власник не відповідає за зобов'язаннями підприємства. Метою створення підприємства є створення сприятливих умов для суб'єктів господарювання, які утримують об'єкти соціальної інфраструктури, збереження функціонального призначення цих об'єктів. Підприємство користується правом господарського відання щодо закріпленого за ним майна. Доцільність, порядок та умови відчуження об'єктів права комунальної власності визначаються власником підприємства.

За приписами п. 30 ч. 1 ст. 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються такі питання прийняття рішень щодо відчуження відповідно до закону комунального майна.

Частинами 1, 2, 5, 6, 8 ст. 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" унормовано, що територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, житловий фонд, нежитлові приміщення, інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об'єкти, визначені відповідно до закону як об'єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження. Підставою для набуття права комунальної власності є передача майна територіальним громадам безоплатно державою, іншими суб'єктами права власності, а також майнових прав, створення, придбання майна органами місцевого самоврядування в порядку, встановленому законом. Органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об'єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об'єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об'єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду. Доцільність, порядок та умови відчуження об'єктів права комунальної власності визначаються відповідною радою. Право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб'єктів. Об'єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб'єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом.

З наведеного вбачається, що житловий фонд є комунальною власністю, питання відчуження якого вирішується виключно на пленарних засіданнях ради. Отже, передача житлового фонду на баланс комунального підприємства не змінює форми власності та не позбавляє власника можливості реалізувати усі правомочності власності щодо такого майна.

Стосовно передачі багатоквартирного будинку в управління ОСББ, то суд вважає за необхідне зазначити таке.

10.06.2016 року протоколом № 1 установчих зборів ОСББ "Вараш 17" вирішено створити ОСББ "Вараш 17", затверджено Статут об'єднання.

21.06.2016 року проведено державну реєстрацію ОСББ "Вараш 17", про що свідчить виписка з ЄДРЮОФОПГО.

Судом з матеріалів справи, зокрема з реєстраційної справи, інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, встановлено, що багатоквартирний будинок, переданий в управління ОСББ "Вараш 17", нараховує 142 квартири, з яких 139 приватизовані, отже 97,89% багатоквартирного будинку знаходиться у приватній власності фізичних осіб.

За визначенням, наведеним у ст. 1 Закону України "Про об'єднання співвласників багатоквартирного будинку", об'єднання співвласників багатоквартирного будинку (далі - об'єднання) - юридична особа, створена власниками квартир та/або нежитлових приміщень багатоквартирного будинку для сприяння використанню їхнього власного майна та управління, утримання і використання спільного майна.

Об'єднання створюється для забезпечення і захисту прав співвласників та дотримання їхніх обов'язків, належного утримання та використання спільного майна, забезпечення своєчасного надходження коштів для сплати всіх платежів, передбачених законодавством та статутними документами. Основна діяльність об'єднання полягає у здійсненні функцій, що забезпечують реалізацію прав співвласників на володіння та користування спільним майном співвласників, належне утримання багатоквартирного будинку та прибудинкової території, сприяння співвласникам в отриманні житлово-комунальних та інших послуг належної якості за обґрунтованими цінами та виконання ними своїх зобов'язань, пов'язаних з діяльністю об'єднання (ч.ч. 1, 4 ст. 4 Закону України "Про об'єднання співвласників багатоквартирного будинку").

У ст. 1 Закону України Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку" наведені такі визначення: багатоквартирний будинок - житловий будинок, в якому розташовано три чи більше квартири. У багатоквартирному будинку можуть також бути розташовані нежитлові приміщення, які є самостійними об'єктами нерухомого майна; допоміжні приміщення багатоквартирного будинку - приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців (колясочні, комори, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші підсобні і технічні приміщення); співвласник багатоквартирного будинку (далі - співвласник) - власник квартири або нежитлового приміщення у багатоквартирному будинку; спільне майно багатоквартирного будинку - приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташовані багатоквартирний будинок і належні до нього будівлі та споруди і його прибудинкова територія.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 4 Закону України Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку" власниками квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку можуть бути фізичні та юридичні особи, територіальні громади, держава. Власники квартир та нежитлових приміщень є співвласниками спільного майна багатоквартирного будинку.

У рішенні Конституційного суду України у справі № 1-2/2004 за конституційним зверненням ОСОБА_6 та інших громадян про офіційне тлумачення положень п. 2 ст. 10 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" та за конституційним поданням 60 народних депутатів України про офіційне тлумачення положень ст.ст. 1, 10 цього Закону (справа про права співвласників на допоміжні приміщення багатоквартирних будинків) вказано, що допоміжні приміщення (підвали, сараї, кладовки, горища, колясочні і т.ін.) передаються безоплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир (кімнат у квартирах) багатоквартирних будинків. Підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення додаткових дій, зокрема створення об'єднання співвласників багатоквартирного будинку, вступу до нього. Власник (власники) неприватизованих квартир багатоквартирного будинку є співвласником (співвласниками) допоміжних приміщень нарівні з власниками приватизованих квартир.

Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 5 Закону України "Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку" спільне майно багатоквартирного будинку є спільною сумісною власністю співвласників. Спільне майно багатоквартирного будинку не може бути поділено між співвласниками, і такі співвласники не мають права на виділення в натурі частки із спільного майна багатоквартирного будинку. Кредитор співвласника не має права вимагати виділення частки із спільного майна багатоквартирного будинку в натурі для звернення стягнення на неї.

З наведеного вбачається, що ОСББ створюються задля забезпечення і захисту прав співвласників, належного утримання та використання спільного майна, з якого неможливо виділити частку та звернути на неї стягнення.

При цьому позивачем належними та допустимими доказами, як того вимагають приписи ст.ст. 33, 34 ГПК України, не доведено наявності частки ОСОБА_1 міського комунального підприємства та її розміру у вказаному будинку (у квартирах, нежитлових приміщеннях, спільному майні) .

Стосовно арешту, накладеного органом ДВС на багатоквартирний будинок, що є предметом оскаржуваного рішення, в межах зведеного виконавчого провадження, то слід зазначити таке.

У силу вимог ст. 52 Закону України "Про виконавче провадження" (у редакції, чинній станом на дату відкриття виконавчого провадження та накладення арешту) звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 57 Закону України "Про виконавче провадження" арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом, зокрема винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження.

З наведених норм та системного аналізу Закону України "Про виконавче провадження" вбачається, що арешт на майно боржника - не самостійна процесуальна дія, а невід'ємна складова стягнення, застосування якої спрямоване на досягнення мети завершальної стадії судового процесу - виконавчого провадження - реального виконання судового рішення.

Тобто накладення арешту здійснюється не заради самого арешту, а задля акумулювання майна боржника з метою його подальшої оцінки, реалізації та задоволення вимог стягувача.

У свою чергу, накладення арешту на майно, на яке не можна звернути стягнення, не відповідає меті виконавчого провадження, оскільки її завдання - реальне виконання судового рішення - не досягається.

Відтак, посилання позивача на наявність арешту на багатоквартирний будинок, щодо якого прийнято оскаржуване рішення, як на підставу його скасування, визнається судом безпідставним, оскільки, як зазначалося, на рівні чинного законодавства встановлена пряма заборона на виділення частки в спільному майні багатоквартирного будинку та звернення на неї стягнення, а отже задоволення вимог позивача, як стягувача у виконавчому провадженні, за рахунок такого майна неможливе.

Приписами ч. 1 ст. 5 Закону України "Про виконавче провадження" унормовано, що державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Разом з тим накладення органом ДВС арешту на майно - багатоквартирний будинок, співвласники якого не є боржниками за виконавчим провадженням, в рамках якого накладено арешт, призводить до порушення їх права власності.

Враховуючи викладене, судом не встановлено порушення прав позивача у зв'язку із прийняттям відповідачем оскаржуваного рішення в контексті заявленого ним позову.

За загальним правилом (ст.ст. 15, 16 ЦК України, ст. 20 ГК України, ст. 1 ГПК України) усім суб'єктам правовідносин гарантується захист їхніх прав, свобод та законних інтересів незалежним і неупередженим судом, утвореним відповідно до закону.

У розумінні закону, суб'єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Під час вирішення господарських спорів слід з'ясувати наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб'єктивного права або законного інтересу у правовідносинах, на захист яких подано позов, а також питання про наявність чи відсутність факту їх порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, судова діяльність має бути спрямована на захист цих прав і свобод від будь-яких посягань шляхом забезпечення своєчасного та якісного розгляду конкретних справ, а рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також припинити дії, які порушують це право, та поновити його.

Відсутність порушень прав позивача, встановлена судом, унеможливлює його захист, а відтак мета правосуддя не досягається, а рішення суду втрачає своє правове та соціальне значення.

За таких обставин суд, констатувавши, що порушення прав чи інтересів позивача у зв'язку з діями відповідача не відбулося, повинен відмовити у задоволенні позову.

Як зазначалося, судом встановлено, що сторонами не доведено наявності у багатоквартирному будинку частки третьої особи - ОСОБА_1 міського комунального підприємства у спільному майні будинку та її розміру, а навіть встановлення такої частки не призведе до її виділення та примусовій реалізації в межах виконавчого провадження з метою задоволення вимог стягувача та виконання судових рішень, оскільки ст. 5 Закону України "Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку" містить імперативну заборону щодо таких дій.

З викладеного вбачається, що передача відповідачем багатоквартирного будинку, який розташований за адресою: Рівненська обл., м. Кузнецовськ, Вараш мікрорайон буд.17, з комунальної власності в управління ОСББ "Вараш 17, яка оформлена оскаржуваним рішенням, не призвела до порушення прав позивача, а відтак його скасування не матиме наслідком їх захист та поновлення.

Щодо посилання позивача на те, що оскаржуване рішення прийняте без оприлюднення та надання часу для прийняття зауважень та пропозицій, що проект рішення не був поданий у встановленому Регламентом порядку, а його прийняття відбулося без обговорення в депутатських комісіях, без додавання висновків чи рекомендацій відповідних комісій ради, без візування в юридичному відділі тощо, то констатація наявності чи відсутності таких порушень у світлі обставин справи та в контексті встановленої судом відсутності порушень прав позивача у зв'язку із прийнятим оскаржуваного рішення, жодного правого значення не має, оскільки у випадку якщо такі порушення і мали місце, то вони не призвели до порушень прав позивача, а відтак не можуть вплинути на результати вирішення вказаного спору.

При цьому суд вважає за необхідне зазначити, що прийняття відповідачем оскаржуваного рішення здійснювалося в розрізі реалізації політики держави в сфері житлово-комунального комплексу, з метою забезпечення і захисту прав співвласників щодо належного утримання та використання спільного майна, а тому задоволення позовних вимог позивача, як зазначалося, не призведе до захисту і поновлення його прав, однак мати наслідком порушення прав співвласників багатоквартирного житлового будинку щодо ефективного управління належним їм майном.

Враховуючи викладене, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог позивача.

Згідно з ст. 49 ГПК України судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 43, 49, 82-85 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 85 ГПК України. Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку та в строки, встановлені ст. 93 ГПК України.

Повне рішення складено 06.01.2017 року.

Суддя Андрійчук О.В.