ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

03.01.2017 Справа № 904/9493/16

За позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, м. Кривий Ріг

до Державного підприємства "Криворізька теплоцентраль", м. Кривий Ріг

про визнання договору недійсним

Суддя Петренко Н.Е.

Секретар судового засідання Бойчук Ю.С.

Представники:

від позивача: ОСОБА_1, паспорт № НОМЕР_1, виданий 19.08.2001р.

від відповідача: Клімовська О.В., представник за довіреністю № 9303/01 від 28.10.2016р.

СУТЬ СПОРУ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулася до господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Державного підприємства "Криворізька теплоцентраль" (далі - відповідач) про визнання договору купівлі-продажу теплової енергії № 926 від 03.03.2014р. недійсним.

Ухвалою господарського суду від 20.10.2016р. порушено провадження у справі, прийнято позовну заяву до розгляду, призначено судове засідання на 03.11.2016р.

Ухвалою господарського суду від 03.11.2016р. відкладено судове засідання на 07.11.2016р.

Ухвалою господарського суду від 07.11.2016р. відкладено судове засідання на 13.12.2016р.

Ухвалою господарського суду від 13.12.2016р. залучено до участі у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - КПТМ "Криворіжтепломережа"; продовжено строк розгляду спору до 03.01.2017 включно; відкладено судове засідання на 22.12.2016р.

22.12.2016р. у судовому засіданні оголошено перерву до 03.01.2017р.

03.01.2017р. позивач у судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримав та просив суд задовольнити їх у повному обсязі. Крім того, позивач наполягав на призначенні судової експертизи.

В свою чергу, повноважний представник відповідача просив суд відмовити позивачу у задоволенні клопотання про проведення судово-почеркознавчої експертизи та у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Крім того, повноважний представник відповідача надав для долучення до матеріалів справи додаткові письмові пояснення.

У судовому засіданні 03.01.2017р. оголошено вступну та резолютивну частини судового рішення, згідно зі ст. 85 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши матеріали справи, подані документи, заслухавши пояснення повноважних представників позивача та відповідача, господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

Господарським судом Дніпропетровської області розглянуто справу № 904/2904/16 за позовом ДП "Криворізька теплоцентраль" до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за теплову енергію у розмірі 17 285,00 грн., 3% річних у розмірі 332,00 грн., пені у розмірі 5 525,27 грн., інфляційних втрат у розмірі 2375,79 грн., 7% штрафу у розмірі 1093,03 грн.

Ознайомившись із змістом позовної заяви та доданими документами по справі №904/2904/16, позивач дізнався, що підставою для звернення з позовом є договір купівлі-продажу теплової енергії № 926 від 03.03.2014р. (далі - спірний Договір).

Як вказує позивач, спірний Договір насправді не укладався з позивачем - про існування вказаного спірного Договору останній дізнався лише отримавши вищевказану позовну заяву з додатками. Крім того, спірний Договір позивачем не підписувався. Таким чином, спірний Договір був підписаний зі сторони позивача невідомою особою, підпис позивача сфальсифіковано, його волевиявлення не було направлено на укладання даного договору, а тому у розумінні ст.ст. 203, 215 Цивільного кодексу України такий правочин має бути визнаний недійсним.

Позивач вважає, що його підпис було підроблено саме працівниками відповідача, адже зміст спірного Договору суттєво порушує його права.

Крім того, позивач вказує про те, що своєю печаткою останній не користується, адже вона не є обов'язковою і тому знаходиться в магазині у продавців, котрі на вимогу постачальників товару ставлять печатку на накладних, хоча це і не обов'язково. Таким чином, працівники відповідача просто могли попросити поставити печатку на договір нібито з підписом позивача.

Позивач звертає увагу суду на те, що насправді між сторонами було укладено Договір № 926 від 01.03.2007р., який діє на теперешній час, враховуючи приписи п. 10.4. Договору, оскільки жодна із сторін не заявляла ані у письмовому, ані в усному вигляді про припинення дії Договору, причин для його розірвання теж не існувало.

Вищевказані Договори, як вказує позивач, є ідентичними, за винятком розділу 7 «Відповідальність сторін». Відповідач у спірний Договір вніс п. 7.3, відповідно до якого за порушення строків сплати за отриману теплову енергію стягується пеня у розмірі не більше подвійної облікової ставки НБУ, за які допущено прострочення за кожний день прострочення, а за прострочення понад 30 днів додатково стягується штраф у розмірі 7% вказаної суми. Період, за який нараховуються штрафні санкції, становить 3 роки. Строк позовної давності щодо стягнення штрафних санкцій встановлено сторонами у 3 роки. Таким чином, відповідач самовільно посилив штрафні санкції та змінив строк позовної давності на свою користь. Саме задля цього і було сфальсифіковано спірний Договір.

Крім того, в обох договорах вказана абсолютно однакове теплове навантаження (додатки до Договорів). Насправді як би Договір укладався, то постало б питання зменшення теплового навантаження, оскільки в одному приміщенні зовсім відсутні батареї, так як це підвальне приміщення - при підписанні договору проходить огляд приміщення і рахуються батареї, а вже потім теплове навантаження. Таким чином, відповідач просто переписав попередній Договір.

Враховуючи вищевикладене, позивач просить суд визнати спірний Договір, укладений між позивачем та відповідачем, недійсним.

Відповідач заявлені позовні вимоги не визнав та просив суд відмовити позивачу в їх задоволенні у повному обсязі, виходячи з наступного.

Відповідно до рішення Виконавчого комітету Криворізької міської ради № 318 від 14.07.1999 року «Про передачу функцій обслуговування частини споживачів теплової енергії від КПТМ «Криворіжтепломережа» до ДП «Криворізька теплоцентраль» на відповідача було покладено функції щодо забезпечення тепловою енергією у Довгинцівському, Жовтневому, Інгулецькому та Саксаганському районах м. Кривого Рогу населення та споживачів.

На виконання вимог чинного законодавства 01.03.2007р. між позивачем та відповідачем було укладено Договір № 926 про постачання теплової енергії в гарячій воді за адресою: АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2.

З 01.09.2008р. згідно рішення виконавчого комітету Криворізької міської ради від 14.05.2008р. № 385 «Про повернення функцій обслуговування частини споживачів теплової енергії від ДП «Криворізька теплоцентраль» до КПТМ «Криворіжтепломережа» послуги теплопостачання споживачу надавало КПТМ «Криворіжтепломережа». Тому дію Договору № 926 від 01.03.2007р. було припинено з 01.07.2008р., у зв'язку з передачею споживача іншому підприємству - КПТМ «Криворіжтепломережа» та ненаданням послуг.

01.09.2008р. між КПТМ «Криворіжтепломережа» та позивачем було укладено договір на відпуск теплової енергії для потреб опалення, вентиляції, гарячого водопостачання та пари № 5950.

Згідно наказу № 532 від 03.09.2013р. «Про повернення функцій обслуговування споживачів теплової енергії» 01.10.2013р. відбулася передача об'єктів теплопостачання від КПТМ «Криворіжтепломережа» до відповідача та зобов'язано державне підприємство укласти договори на послуги теплопостачання з абонентами.

Керуючись п. 3 ст. 179 ГК України, п. 4 Правил користування тепловою енергією №1198 від 03.10.2007р. та ст.ст. 19, 24 ЗУ «Про теплопостачання» відповідач листом №3072/28 від 26.03.2014р. направив позивачу для підписання спірний Договір № 926 від 03.03.2014р.

Посилаючись на ст. ст. 179, 180, 193, 207, 218 Господарського кодексу України, ст. ст. 202, 203, 215, 614, 638, 903 Цивільного кодексу України відповідач вказує про те, що аналіз наведених норм свідчить про те, що підпис сторони (сторін) на правочині підтверджує лише форму правочину, в якій його вчинено - письмово, відповідно, сам факт вчинення правочину, юридичними особами підтверджується наявністю печатки на документі, вчиненому в письмовій формі. Тому за наявності на договорі печатки позивача, його посилання, як на підставу недійсності договору, на те, що нібито він не підписував спірний Договір, а печатку поставив на договорі хтось з працівників його магазину є безпідставним. Крім того, відповідач зауважує, що Міністерством внутрішніх справ України наказом від 11.01.2011р. № 5 скасовано свій наказ від 11.01.1999р. № 17, яким закріплювались правила виготовлення та використання печаток і штампів, то зі скасуванням відповідного Наказу вся відповідальність за виготовлення і використання печаток лежить на керівниках підприємств та особисто на фізичних особах-підприємцях, які використовують печатку.

Окрім того, рішенням суду по справі № 904/2904/16 від 29.06.2016р. встановлено факт виконання позивачем укладеного спірного Договору, що свідчить про його схвалення та не підлягає доказуванню. Факт надання позивачу послуг підтверджується наявними в матеріалах справи № 904/2904/16 та наведених у винесеному рішенні від 29.06.2016р. належним чином засвідченими доказами, а саме, актами прийому-передачі виконаних робіт (надання послуг) за період з листопада 2014 року по лютий 2016 року, які підписані обома сторонами та скріплені печатками, з яких вбачається, що у зазначені періоди відповідач (власник мереж) надавав теплову енергію в необхідному обсязі згідно прибору обліку.

Крім того, відповідач звертає увагу суду, що позивач у повному обсязі сплатив заборгованість та не заявляв жодних претензій. У виписках банку за період надання послуг на підставі спірного Договору, при здійсненні позивачем платежів зазначено призначення платежу з посиланням на номер рахунку та номер і дату договору. Ці, зазначені позивачем, дані повністю підтверджують визнання оспорюваного ним Договору.

Щодо проведення судово-почеркознавчої експертизи, відповідача вказує про те, що відповідно до Постанови Пленуму ВГС України № 4 від 23.03.2012р. «Про деякі питання практики призначення судової експертизи» - судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування. Судом при винесені рішення по справі № 904/2904/16 від 29.06.2016р. вивчено спірний Договір, акти прийому передачі виконаних робіт (надання послуг), враховано здійснену 21.04.2016р. позивачем оплату заборгованості, що свідчить про наявність та дійсність оспорюваного Договору.

Дослідивши наявні матеріали справи, заслухавши пояснення повноважних представників сторін, оцінивши надані докази в їх сукупності, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу, а саме:

- зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам;

- особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності;

- волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі;

- правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним;

- правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (ч. 2 ст. 215 Цивільного кодексу України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнано судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. 3 ст. 215 Цивільного кодексу України).

Нікчемний правочин є недійсним у силу прямої вказівки закону за фактом наявності певної умови (обставини). Натомість оспорюваний правочин Цивільним кодексом України імперативно не визнає недійсним, допускаючи можливість визнання його таким у судовому порядку на вимогу однієї зі сторін або іншої заінтересованої особи, якщо в результаті судового розгляду буде доведено наявність визначених законодавством підстав недійсності правочину у порядку, передбаченому процесуальним законом. При цьому оспорюваний правочин є вчиненим, породжує юридично значущі наслідки, обумовлені ним, й у силу презумпції правомірності правочину за ст. 204 Цивільного кодексу України вважається правомірним, якщо не буде визнаний судом недійсним.

При вирішенні спору про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи ст.ст. 3, 15, 16 Цивільного кодексу України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину і має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

Відповідна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 01.06.2016р. у справі № 920/1771/14, яка розглянута Судовою палатою у господарських справах і Судовою палатою у цивільних справах Верховного Суду України.

Таким чином, вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Господарським судом під час розгляду справи № 904/9493/16 встановлено, що об'єкти за адресою АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1 належать позивачу.

Відповідно до рішення Виконавчого комітету Криворізької міської ради № 318 від 14.07.1999 року «Про передачу функцій обслуговування частини споживачів теплової енергії від КПТМ «Криворіжтепломережа» до ДП «Криворізька теплоцентраль» на відповідача було покладено функції щодо забезпечення тепловою енергією у Довгинцівському, Жовтневому, Інгулецькому та Саксаганському районах м. Кривого Рогу населення та споживачів.

На виконання вимог чинного законодавства 01.03.2007р. між позивачем та відповідачем було укладено Договір № 926 про постачання теплової енергії в гарячій воді за адресою: АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2.

З 01.09.2008р. згідно рішення виконавчого комітету Криворізької міської ради від 14.05.2008р. № 385 «Про повернення функцій обслуговування частини споживачів теплової енергії від ДП «Криворізька теплоцентраль» до КПТМ «Криворіжтепломережа» послуги теплопостачання споживачу надавало КПТМ «Криворіжтепломережа». Тому дію Договору № 926 від 01.03.2007р. було припинено з 01.07.2008р., у зв'язку з передачею споживача іншому підприємству - КПТМ «Криворіжтепломережа» та ненаданням послуг.

Господарський суд звертає увагу на той факт, що позивач у судових засіданнях стверджував про те, що з іншими організаціями останній не укладав договорів або інших угод щодо постачання теплової енергії, але 01.09.2008р. між КПТМ «Криворіжтепломережа» та позивачем було укладено договір на відпуск теплової енергії для потреб опалення, вентиляції, гарячого водопостачання та пари № 5950, тому твердження позивача щодо проводження дії договору № 926 від 01.03.2007р. є неправдивими. Крім того, позивач сам надав для огляду суду оригінал вищевказаного Договору № 5950 від 01.09.2008 року, що свідчить про те, що позивач намагався суд ввести в оману щодо не укладання інших договорів.

Згідно наказу № 532 від 03.09.2013р. «Про повернення функцій обслуговування споживачів теплової енергії» 01.10.2013р. відбулася передача об'єктів теплопостачання від КПТМ «Криворіжтепломережа» до відповідача та зобов'язано державне підприємство укласти договори на послуги теплопостачання з абонентами.

Керуючись п. 3 ст. 179 ГК України, п. 4 Правил користування тепловою енергією №1198 від 03.10.2007р. та ст.ст. 19, 24 ЗУ «Про теплопостачання» відповідач листом № 3072/28 від 26.03.2014р. направив позивачу для підписання спірний Договір № 926 від 03.03.2014р.

В розумінні ст. 1 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" (в редакції, що діяла на момент укладання договору):

- житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил;

- виконавець - суб'єкт господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальної послуги споживачу відповідно до умов договору;

- власник приміщення, будинку, споруди, житлового комплексу або комплексу будинків і споруд (далі - власник) - фізична або юридична особа, якій належить право володіння, користування та розпоряджання приміщенням, будинком, спорудою, житловим комплексом або комплексом будинків і споруд, зареєстроване у встановленому законом порядку;

- споживач - фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу.

Враховуючи зазначене вище до Споживачів послуг відносяться фізичні/юридичні особи - власники жилих/нежилих приміщень, відповідне обладнання яких приєднане до систем теплопостачання.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про теплопостачання" (в редакції, що діяла на момент укладання договору) споживач теплової енергії - фізична або юридична особа, яка використовує теплову енергію на підставі договору. Частиною 4 статті 19 та статтею 24 вказаного Закону передбачено, що теплогенеруюча організація має право постачати вироблену теплову енергію безпосередньо споживачу згідно з договором купівлі-продажу, основним обов'язком споживача теплової енергії є своєчасне укладання договору з теплопостачальною організацією на постачання теплової енергії.

Аналізуючи наведені норми законодавства в сукупності та той факт, що позивач є споживачем теплової енергії (даний факт підтверджують акти здачі-приймання робіт (надання послуг) та проведеною оплатою за поставлену (використану) теплову енергію), яка поставляється відповідачем, укладання договору купівлі-продажу теплової енергії є обов'язком саме позивача.

За приписами ст. 241 Цивільного кодексу України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов'язки з моменту вчинення цього правочину.

Пунктом 3.4 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013р. № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" передбачено, що наступне схвалення юридичною особою правочину, вчиненого від її імені представником, який не мав належних повноважень, унеможливлює визнання такого правочину недійсним. Доказами такого схвалення може бути, зокрема, відповідне вчинення дій, які свідчать про схвалення правочину (прийняття його виконання, здійснення платежу другій стороні, підписання товаророзпорядчих документів та інше).

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 29.06.2016р. у справі №904/2904/16, яке не оскаржувалось та набрало законної сили, встановлено, що:

- Державним підприємством "Криворізька теплоцентраль" здійснено, на підставі Договору купівлі-продажу теплової енергії № 926 від 03.03.2014р., поставку фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 теплової енергії на загальну суму 17 609,83 грн., про що складені акти здачі-прийняття робіт (послуг):

№ 7199 від 30.11.2014 року за листопад 2014 року на суму 1 295,29 грн.;

№ 8278 від 31.12.2014 року за грудень 2014 року на суму 1 993,22 грн.;

№ 784 від 31.01.2015 року за січень 2015 року на суму 1 993,22 грн.;

№ 2033 від 28.02.2015 року за лютий 2015 року на суму 1 708,48 грн.;

№ 3239 від 31.03.2015 року за березень 2015 року на суму 1 918,49 грн.;

№ 4467 від 30.04.2015 року за квітень 2015 року на суму 563,27 грн.;

№ 5537 від 31.10.2015 року за жовтень 2015 року на суму 370,24 грн.;

№ 6441 від 30.11.2015 року за листопад 2015 року на суму 1 394,77 грн.;

№ 7785 від 31.12.2015 року за грудень 2015 року на суму 1 962,41 грн.;

№ 973 від 31.01.2016 року за січень 2016 року на суму 2 740,88 грн.;

№ 2127 від 29.02.2016 року за лютий 2016 року на суму 1 669,56 грн.

- Наведені вище акти про постачання теплової енергії складені та підписані як позивачем так і відповідачем.

- Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 здійснила оплату у сумі 324,83 грн. до звернення з позовом до суду та 17 285,00 грн. після звернення з позовом до суду, а саме 21.04.2016 року.

Вищевказані обставини відповідно до статі 35 ГПК України є приюдиційними та не підлягають доказуванню.

Крім того, господарський суд звертає увагу на те, що:

- у вищевказаних актах є посилання саме на спірний Договір,

- позивач не оскаржував ухвалу про відмову у прийнятті зустрічної позовної заяви, щодо визнання спірного Договору недійсним, від 17.06.2016р. по справі № 904/2904/16 та здійснив повний розрахунок, з вказівкою саме на спірний Договір.

Господарський суд не бере до уваги твердження позивача щодо хвороби останнього, яка завадила оскарженню рішення господарського суду Дніпропетровської області від 29.06.2016р. по справі № 904/2904/16, оскільки після одужання позивач міг заявити клопотання про поновлення пропущеного строку на оскарження, з зазначенням поважних причин пропуску строку, та подати відповідну апеляційну скаргу на рішення. Однак до цього часу позивач не скористався своїм правом на оскарження, рішення господарського суду Дніпропетровської області від 29.06.2016р. по справі № 904/2904/16 набрало законної сили та має преюдиційне значення для розгляду даної справи № 904/9493/16.

Крім того, господарський суд не бере до уваги твердження позивача про відсутність юридичної освіти та необхідних знань щодо належного захисту, оскільки суд неодноразово звертав увагу на те, що позивачу необхідно звернутися до відповідних спеціалістів для отримання кваліфікаційної консультації щодо спірних правовідносин. Крім того, судом неодноразово зверталася увага позивача на те, що останній відповідно до норм чинного законодавства не обмежений у виборі осіб, які будуть здійснювати його представництво в господарському суді.

Таким чином, враховуючи факти установлені судом при вирішення справи №904/2904/16 позивач своїми діями схвалив правочин, що є підставою для відмови у задоволенні позову.

Також господарський суд вважає за необхідне зазначити про те, що доводи позивача, стосовно не підписання спірного Договору та поставлення на ньому печатки працівниками позивача, не є підставою для визнання спірного Договору недійсним та призначення з цього приводу судової експертизи, оскільки:

- Рішенням суду по справі № 904/2904 16 від 29.06.2016р. встановлено факт виконання позивачем укладеного спірного Договору, що свідчить про його схвалення та не підлягає доказуванню. Факт надання позивачу послуг підтверджується наявними в матеріалах справи № 904/2904/16 та наведених у винесеному рішенні від 29.06.2016р. належним чином засвідченими доказами, а саме, актами прийому-передачі виконаних робіт (надання послуг) за період з листопада 2014 року по лютий 2016 року, які підписані обома сторонами та скріплені печатками, з яких вбачається, що у зазначені періоди відповідач (власник мереж) надавав теплову енергію в необхідному обсязі згідно прибору обліку. Крім того, позивач у повному обсязі сплатив заборгованість.

- Вся відповідальність за виготовлення і використання печаток лежить на керівниках підприємств та особисто на фізичних особах-підприємцях, які використовують печатку.

Щодо штрафних санкцій у спірному Договорі, господарський суд вважає за необхідне зазначити про те, що сторони мають право вносити зміни до умов Договору шляхом укладання додаткової угоди або у судовому порядку шляхом визнання окремого пункту недійсним.

Крім того, господарський суд вважає за необхідне зазначити про те, що позивачем не доведено існування вкрай невигідних умов.

Враховуючи вищевикладене, господарський суд вважає, що позивачем не доведено належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами наявності у позові підстав для визнання недійсним спірного Договору, а тому позов задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України витрати по справі покладаються на позивача.

Відповідно до ст. 101 Господарського процесуального кодексу України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються апеляційним судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього.

Пленум Вищого господарського суду України у п. 9 постанови від 17.05.2011 року № 7 "Про деякі питання практики застосування розділу XII Господарського процесуального кодексу України", роз'яснив, що у вирішенні питань щодо прийняття додаткових доказів суд апеляційної інстанції повинен повно і всебічно з'ясовувати причини їх неподання з урахуванням конкретних обставин справи і об'єктивно оцінити поважність цих причин. При цьому обґрунтування неможливості подання доказів суду першої інстанції згідно із зазначеною нормою ГПК покладається саме на заявника (скаржника), а апеляційний господарський суд лише перевіряє та оцінює їх поважність і не зобов'язаний самостійно з'ясовувати відповідні причини. У разі прийняття додаткових доказів у постанові апеляційної інстанції мають зазначатися підстави такого прийняття.

Аналогічна правова позиція підтримана постановою Вищого господарського суду України від 24.12.2014р. по справі № 904/9428/13, недотримання якої стало підставою скасування постанови Дніпропетровського апеляційного господарського суду.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 3, 15, 16, 203, 204, 207, 215, 241 Цивільного кодексу України, ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції від 16.10.2012р.), ст. ст. 1, 19, 24 Закону України "Про теплопостачання" (в редакції від 23.02.2014р.), ст.ст. 4, 32-34, 43, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд , -

ВИРІШИВ:

В задоволені позову - відмовити.

Судові витрати по справі покласти на позивача.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його підписання і може бути оскаржене протягом цього строку до Дніпропетровського апеляційного господарського суду.

Повне рішення складено 04.01.2017р.

Суддя Н.Е. Петренко