ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" січня 2017 р.Справа № 922/4301/16

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Доленчука Д.О.

при секретарі судового засідання Івахненко І.Г.

розглянувши справу

за позовом Публічного акціонерного товариства "Центренерго" в особі відокремленого підрозділу Зміївської теплової електричної станції Публічного акціонерного товариства "Центренерго", смт. Слобожанське
до Обєднання співвласників багатоквартирного будинку "Будинок-104", смт. Слобожанське
про стягнення 63822,65 грн.
за участю представників:

позивача - ОСОБА_1 за довіреністю № 447/22 від 13.12.2016 р.

відповідача - не з'явився

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство "Центренерго" в особі відокремленого підрозділу Зміївської теплової електричної станції Публічного акціонерного товариства "Центренерго" (позивач) звернулося до господарського суду Харківської області з позовом до Обєднання співвласників багатоквартирного будинку "Будинок-104" (відповідач) про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за договором про постачання води з водопроводу та приймання стічних вод до каналізації Зміївської ТЕС від 01.04.2004 р. в розмірі основного боргу - 59004,49 грн., пені - 116,19 грн., інфляційних витрат - 3688,15 грн., 3% річних - 1013,82 грн.

Ухвалою суду по справі від 13.12.2016 р. порушено провадження у справі, призначено її до розгляду у судовому засіданні на 12.01.2017 р. о 10:00.

Представник позивач надав заяву про розгляд справи без застосування технічних засобів фіксації судового процесу (вх. № 799 від 12.01.2017 р.), яка судом була задоволена.

Представник відповідача в призначене судове засідання не з'явився.

Представник позивача, через канцелярію господарського суду 12.01.2017 р. за вх. № 798, надав письмові пояснення по справі з додатком. Згідно них представник позивача вказував, що у прохальній частині позовної заяви позивачем допущена помилка щодо номеру договору про постачання води з водопроводу та приймання стічних вод до каналізації Зміївської ТЕС від 01.04.2004 р., вірним є номер договору - № 89. Також, представник позивача вказував, що помилково в розрахунках вказані номери рахунків-фактур: № 0126051 від 31.03.2016 р., замість № 0126052 від 31.03.2016 р.; № 0126078 від 31.07.2016 р., замість № 0126079 від 31.07.2016 р. ОСОБА_2 письмові пояснення судом приймаються до уваги та долучаються до матеріалів справи.

Відповідач, через канцелярію господарського суду 10.01.2017 р. за вх. № 293, надав письмові пояснення по справі з додатком, які судом долучені до матеріалів справи. Згідно них відповідач вказував, що сума основної заборгованості по водопостачанню та каналізації складає 51343,58 грн., та просив суд відмовити позивачу у задоволенні позову в частині стягненні пені, інфляційних та 3% річних.

Також, відповідач, через канцелярію господарського суду 12.01.2017 р. за вх. № 776, надав заяву про проведення судового засідання по справі без участі представників відповідача. Дана заява судом була задоволена та долучена до матеріалів справи.

Представник позивача у судовому засіданні підтримав позовні вимоги у повному обсязі.

Статтею 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованою Верховною Радою України (Закон України від 17.07.1997 року № 475/97 - ВР ), кожній особі гарантовано право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Беручи до уваги, що відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є, зокрема рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, та те, що відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України обовязок доказування і подання доказів покладено на сторони, суд згідно за статтею 75 Господарського процесуального кодексу України розглядає справу за наявними матеріалами.

Суд, дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення представника позивача, встановив наступне.

01 квітня 2004 року між сторонами був укладений договір № 89 про постачання води з водопроводу та приймання стічних вод до каналізації Зміївської ТЕС (надалі - договір), згідно з якими позивач (водопостачальна організація) був зобов'язаний забезпечувати відповідача (споживача) питною водою та приймати стічні води до каналізації, в розмірі встановленого ліміту.

Згідно п.1.2. договору відповідач (споживач) був зобов'язаний своєчасно оплачувати надані йому послуги у водопостачанні та водовідведенні, належно експлуатувати водопровідні та каналізаційні мережі, пристрої та прилади на них, які перебувають у нього на балансі, відповідно до цього договору (додатки 1 та 2) та Правил користування системами комунального водопостачання та водовідведення в містах і селищах України, Правил приймання стічних вод підприємств у комунальні та відомчі системи каналізації міст і селищ України та Правил технічної експлуатації систем водопостачання та водовідведення.

Відповідно до п. 6.3. договору відповідач (споживач) не пізніше ніж за 10 днів до початку споживання сплачує позивачу 100% вартості заявленого обсягу споживання у розрахунковий період, з урахуванням залишкової суми (сальдо) розрахунків на початок місяця.

Відповідно до п. 6.5 договору у разі несвоєчасної оплати платіжних вимог відповідач (споживач) сплачує позивачу (водопостачальній організації) пеню у розмірі 0,5% від суми простроченого платежу за кожний день затримки.

Згідно позову позивач вказує, що свої обов'язки щодо своєчасного розрахунку за користування послугами відповідач належним чином не виконує, в результаті чого у відповідача перед позивачем утворилась заборгованість, яка станом на 30 вересня 2016 року становить 59004,49 грн. Відповідач письмово був повідомлений про виникнення простроченої заборгованості - претензія про сплату № 25/753-6137 від 07.09.2016 року.

В підтвердження позовних вимог позивачем були надані до суду копії актів здачі-прийому послуг за договором: № 401 від 31.05.2015 р., № 497 від 30.06.2015 р., № 684 від 31.07.2015 р., № 803 від 31.08.2015 р., № 1005 від 30.09.2015 р., № 1172 від 31.10.2015 р., № 1430 від 30.11.2015 р., № 1720 від 31.12.2015 р., № 100 від 31.01.2016 р., № 396 від 29.02.2016 р., № 584 від 31.03.2016 р., № 955 від 30.04.2016 р., № 1232 від 31.05.2016 р., № 1380 від 30.06.2016 р., № 1534 від 31.07.2016 р., № 1648 від 31.08.2016 р., № 1783 від 30.09.2016 р. Також, позивачем були надані до суду копії рахунків-фактур за договором: № 0126140 від 31.05.2015 р., № 0126112 від 30.06.2015 р., № 0126150 від 31.07.2015 р., № 0126025 від 31.08.2015 р., № 0126054 від 30.09.2015 р., № 0126070 від 31.10.2015 р., № 0126066 від 30.11.2015 р., № 0126063 від 31.12.2015 р., № 0126052 від 31.01.2016 р., № 0126093 від 29.02.2016 р., № 0126052 від 31.03.2016 р., № 0126086 від 30.04.2016 р., № 0126079 від 31.05.2016 р., № 0126073 від 30.06.2016 р., № 0126079 від 31.07.2016 р., № 0126063 від 31.08.2016 р., № 0126047 від 30.09.2016 р.

Судом встановлено, що між сторонами за договором був складений акт звірки відповідно до якого станом на 30.09.2016 р. заборгованість відповідача перед позивачем складала 59004,49 грн.

30 листопада 2016 року згідно платіжного доручення № 128 відповідачем були оплачені на загальну суму 7660,91 грн. наступні рахунки-фактури позивача: № 0126140 від 31.05.2015 р., № 0126112 від 30.06.2015 р., № 0126150 від 31.07.2015 р., № 0126025 від 31.08.2015 р., № 0126054 від 30.09.2015 р.

За таких обставин господарський суд приходить до висновку, що станом на момент подання позову до суду - 08 грудня 2016 року (згідно опису вкладення у цінний лист на адресу господарського суду Харківської області та поштового конверту (том 1 а.с.56-57)) сума основного боргу відповідача за договором складає 51343,58грн.

Згідно ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Відповідно до ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

У відповідності до ст. 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення, для господарського суду не є обов'язковими.

Згідно ч.1 ст. 509 Цивільного кодексу України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ч.1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частина 1 ст. 628 Цивільного кодексу України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов'язання.

Відповідно до ч. 1 ст. 903 Цивільного кодексу України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Враховуючи вищевикладене суд вважає, що сума основного боргу за договором у розмірі 51343,58 грн. підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Частиною 2 ст. 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За таких обставин позовні вимоги позивача про стягнення 3% річних у розмірі 1013,82 грн. є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Розглянувши розрахунок позивача інфляційних витрат за договором та перевіривши правильність нарахування позивачем інфляційних витрат, суд встановив, що позивачем не вірно були нараховані відповідачу інфляційні витрати на загальну суму 3688,15 грн. З огляду на викладене, враховуючи вихідні дані з розрахунку позивача інфляційних витрат за договором, судом було проведено перерахунок заявлених до стягнення суми інфляційних витрат та встановлено, що з відповідача підлягають стягненню на користь позивача інфляційні витрати у розмірі 2707,18 грн.

Щодо стягнення пені у розмірі 116,19 грн. суд зазначає, наступне.

Правові наслідки порушення зобовязання встановлені статтею 611 Цивільного кодексу України. Відповідно до частини 1 вказаної статті, у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки.

Відповідно до ч.3 ст. 549 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями є господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до ч. 4 ст. 231 Господарського кодексу України у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Відповідно до ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

В частині 2 статті 343 Господарського кодексу України прямо зазначається, що пеня за прострочку платежу встановлюється за згодою сторін господарських договорів, але її розмір не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України.

Пунктом 1 ч.2 ст. 258 Цивільного кодексу України передбачено, що позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

За правилами п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України період, за який нараховується пеня за прострочення виконання зобовязання не може перевищувати одного року. Виходячи з правової природи пені, яка нараховується за кожен день прострочення, право на позов про стягнення пені за кожен окремий день виникає щодня на відповідну суму, а позовна давність за позовом про стягнення пені відповідно до статті 253 ЦК України обчислюється по кожному дню, за який нараховується пеня, окремо, починаючи з дня, коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права (правова позиція Верховного Суду України у справі № 6-100 цс 14).

На підставі викладеного, враховуючи предявлення позивачем позову 08.12.2016 р., те, що нарахування пені у відповідності з умовами договору припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано, та те, що пеня підлягає стягненню лише в межах одного року до дня предявлення позову, суд дійшов висновку, що з відповідача підлягає стягненню пеня згідно розрахунку позивача за періоди починаючи з 08.12.2015 р. За таких обставин, враховуючи вихідні дані з розрахунку позивача пені за договором, судом було встановлено, що з відповідача підлягає стягненню на користь позивача пеня у розмірі 88,52 грн.

Таким чином, позов підлягає частковому задоволенню в частині стягнення з відповідача на користь позивача суми основного боргу за договором у розмірі 51343,58 грн., пені у розмірі 88,52 грн., інфляційних витрат у розмірі 2707,18 грн. та 3% річних у розмірі 1013,82 грн.

Враховуючи те, що позов підлягає частковому задоволенню, господарський суд відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача сплачену позивачем суму судового збору у розмірі 1190,59 грн.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст. 129 Конституції України, ст.ст. 230, 231, 232, 343 Господарського кодексу України, ст.ст. 258, 509, 526, 530, 549, 611, 625, 628, 629, 901, 903 Цивільного кодексу України, ст.ст. 1, 4, 12, 22, 32, 33, 34, 43, 44, 49, 75, 82-85, 111-28 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Обєднання співвласників багатоквартирного будинку "Будинок-104" (63460, Харківська область, Зміївський район, смт. Слобожанське, вул. Спортивна, 14, ідентифікаційний код 25617411, п/р № 9412 у ПАТ "Креді ОСОБА_3" МФО 300614) на користь Публічного акціонерного товариства "Центренерго" (юридична адреса: 03151, м. Київ, вул. Народного Ополчення, 1; поштова адреса: 03680, м. Київ, вул. Козацька, 120/4 "є"; ідентифікаційний код 22927045; п/р № 2 в ПАТ „Державний ощадний банк України" м. Києва МФО 300465) в особі відокремленого підрозділу Зміївської теплової електричної станції Публічного акціонерного товариства "Центренерго" (63460, Харківська область, Зміївський район, смт. Слобожанське, ідентифікаційний код 05471247) суму основного боргу за договором № 89 про постачання води з водопроводу та приймання стічних вод до каналізації Зміївської ТЕС від 01.04.2004 р. у розмірі 51343,58 грн.; пеню у розмірі 88,52 грн.; інфляційні витрати у розмірі 2707,18 грн.; 3% річних у розмірі 1013,82 грн. та суму сплаченого судового збору у розмірі 1190,59 грн.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

В решті позову відмовити.

На рішення господарського суду, яке не набрало законної сили, сторони мають право подати апеляційну скаргу, протягом десяти днів з дня прийняття (підписання) рішення через місцевий господарський суд.

Повне рішення складено 17.01.2017 р.

Суддя ОСОБА_2