ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

17.01.2017 Справа № 904/11158/16

За позовом Комунальне підприємство "САНСЕРВІС", м. Кривий Ріг, Дніпропетровська область

до Комунальне підприємство теплових мереж "КРИВОРІЖТЕПЛОМЕРЕЖА", м. Кривий Ріг, Дніпропетровська область

про стягнення

Суддя Ярошенко В.І.

Представники:

від позивача: ОСОБА_1 - представник за дов. № б/н від 08.07.16

від відповідача: ОСОБА_2 - представник за дов. № 3 від 03.01.17

СУТЬ СПОРУ:

Комунальне підприємство «Сансервіс» звернулось до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Комунального підприємства теплових мереж «Криворіжтепломережа» про стягнення 45853, 18 грн., з яких: основний борг - 38043, 67 грн., пеня 5665, 90 грн., три відсотки річних 612, 86 грн., інфляційні втрати 1530, 75 грн.

Позовні вимоги мотивовані неналежним виконанням відповідачем своїх зобовязань за договором підряду від 28.03.2016 № 47/70 в частині повної та своєчасної оплати виконаних підрядних робіт.

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 05.12.2016 порушено провадження у справі та її розгляд призначено на 17.01.2016.

22.12.2016 відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що сума основного боргу була сплачена ним 02.12.2016 до порушення провадження у справі, а тому просить суд відмовити у задоволенні позову у повному обсязі та розглянути справу без участі його представника.

17.01.2017 через канцелярію суду позивачем було подано заяву від 11.01.2017 № 14 про зменшення позовних вимог, відповідно до якої позивач просить стягнути з відповідача пеню 5665, 90 грн., три відсотки річних 612, 86 грн., інфляційні втрати 1530, 75 грн.

Відповідно до ст.. 22 Господарського процесуальног кодексу України позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог за умови дотримання встановленого порядку досудового врегулювання спору у випадках, передбачених статтею 5 цього Кодексу в цій частині, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог.

Дана заява прийнята судом до розгляду.

У судовому засіданні 17.01.2016 оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно та повно зясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення її по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

28.03.2016 між Комунальним підприємством «Сансервіс» (далі позивач, підрядник) та Комунальним підприємством теплових мереж «Криворіжтепломережа» (далі відповідач, замовник) було укладено договір підряду № 47/70 (далі - договір).

Відповідно до п. 1.1 договору, підрядник зобовязується виконати за завданням замовника своїми силами та засобами роботи з благоустрою території (омолодження, обрізування, звалювання дерев, знесення самосійних дерев та чагарників (поросль)) на територіях замовника, замовник зобовязується прийняти та оплатити виконанні підрядником роботи.

Згідно з п. 1.2 договору, зміст робіт, що виконуються підрядником за цим договором, їх обсяги, перелік матеріалів, обладнання та інші відомості за узгодженням сторін, можуть зазначатися у додатках до даного договору, зокрема, кошторисній документації, атах виконаних робіт (наданих послуг) тощо, які стають невідємною частиною цього договору.

Оплата робіт за цим договором здійснюється замовником на умовах 30 % передплати від кошторисної вартості робіт по кожному обєкту окремо, на розрахунковий рахунок підрядника ,протягом пяти робочих днів з моменту затвердження кошторису. В подальшому, оплата робіт за даним договором здійснюється за кожен місяць окремо на підставі підписаного сторонами акту виконаних робіт, протягом десяти календарних днів після підписання замовником акту здачі-приймання виконаних підрядних робіт (п. 4.2 договору).

Пунктом 6.1 договору сторони погодили, що передача виконаних підрядником робіт і приймання їх замовником оформлюється актом здачі-приймання виконаних підрядних робіт.

Сторонами було складено та підписано кошториси на виконання робіт по обєктах: вул. Телевізійна, 3, пр. Гагаріна, 57, вул. Коротченка, 5а на загальну суму 38043, 67 грн. (арк. с. 28-33).

На виконання умов договору, у квітні 2016 року позивач виконав підрядні роботи на загальну суму 38043, 67 грн., а відповідач прийняв їх, що підтверджується актами про виконання робіт № 1 на суму 9748, 27 грн., № 2 на суму 13179, 02 грн. та № 3 на суму 15116, 38 грн., підписаними обома сторонами (арк. с. 34, 37, 40). Також, позивач виставив відповідачу рахунки на оплату вищевказаної суми підрядних робіт (арк. с. 36, 39, 42).

Згідно ст. 173 Господарського кодексу України (далі - ГК України), господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 175 ГК України, майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 837 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу.

Згідно із ст. 843 ЦК України у договорі підряду визначається ціна роботи або способи її визначення.

Якщо договором підряду не передбачена попередня оплата виконаної роботи або окремих її етапів, замовник зобов'язаний сплатити підрядникові обумовлену ціну після остаточної здачі роботи за умови, що роботу виконано належним чином і в погоджений строк або, за згодою замовника, - достроково (ст. 856 ЦК України).

Згідно з приписами ст. 193 ГК України та ст. ст. 525, 526 ЦК України цивільні та господарські зобов'язання мають бути виконані належним чином відповідно до закону та договору. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідач 02.12.2016 сплатив суму основного боргу у розмірі 38043, 67 грн., що підтверджується платіжними дорученнями від 02.12.2016 №№ 1238, 1236, 1234, 1235, 1237 (арк. с. 53-57).

У зв'язку з несвоєчасним виконання відповідачем своїх зобов'язань щодо оплати виконаних підрядних робіт, позивач нарахував відповідачу пеню у розмірі 5665, 90 грн. за період з 14.05.2016 по 12.11.2016.

Відповідно до положень ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Статтею 611 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Відповідно до п. 5.3 договору, за порушення грошових зобовязань, замовник зобовязаний виплатити виконавцеві на його вимогу пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми заборгованості за кожен день прострочення.

Згідно з ч. 2 ст. 218 Господарського кодексу України, учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання. У разі, якщо інше не передбачено законом або договором, суб'єкт господарювання за порушення господарського зобов'язання несе господарсько-правову відповідальність.

Відповідно до ч. 1. ст. 216 Господарського кодексу України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

У сфері господарювання, згідно з ч. 2 ст. 217 та ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України, застосовуються господарські санкції, зокрема, штрафні санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно ст. 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Спеціальним законом, що регулює договірні правовідносини між платниками і одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за невчасне виконання грошових зобов'язань, є Закон України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань», відповідно до статті 3 якого, розмір пені за порушення грошового зобов'язання розраховується із суми простроченого платежу і не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Частиною шостою статті 232 Господарського кодексу України передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Відповідно до ст. 55 Господарського процесуального кодексу України, суд, здійснивши перерахунок пені за заявлений позивачем період з 14.05.2016 по 12.11.2016, встановив, що її розмір у даний період становить 6116, 10 грн. Проте, у пункті 1.12 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» від 17.12.2013 № 14 (далі Постанова Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 № 14) зазначено, що з огляду на вимоги частини першої статті 47 і статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань.

Враховуючи, що перерахована судом сума пені перевищує суму, яка заявлена позивачем до стягнення, та з огляду на те, що у суду відсутнє право виходити за межі позовних вимог, суд приходить до висновку про задоволення вимоги про стягнення з відповідача пені у повному обсязі у розмірі 5665, 90 грн.

Також, за порушення відповідачем виконання грошового зобов'язання позивачем нараховано три відсотки річних за період з 12.05.2016 по 23.11.2016 у розмірі 612, 86 грн. та інфляційні втрати за період червень-жовтень 2016 у сумі 1530, 75 грн.

Спірні акти про виконання робіт за квітень 2016 року не містять дати підписання, а тому суд вважає, що вони були підписані сторонами в останній день квітня місяця. Тобто 30.04.2016.

Таким чином, з урахування положень п. 4.2 договору, відповідач повинен був сплатити вартість виконаних у квітні 2016 року підрядних робіт у строк до 11.05.2016.

Відповідно ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошових зобов'язань на вимогу кредитора, зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 відсотка річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з рахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Тобто, у разі неналежного виконання боржником грошового зобов'язання виникають нові додаткові зобов'язання, які тягнуть за собою втрату матеріального характеру.

За своїми ознаками, індекс інфляції є збільшенням суми основного боргу у зв'язку з девальвацією грошової одиниці України, а три відсотки річних є платою за користування чужими коштами в цей період прострочки виконання відповідачем його договірного зобов'язання, і за своєю правовою природою вони є самостійними способами захисту цивільних прав і забезпечення виконання цивільних зобов'язань.

Відповідно до п. 3.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 № 14, індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Відповідно до ст. 55 Господарського процесуального кодексу України, суд, перевіривши правильність нарахування інфляційних втрат, задовольняє дану вимогу повністю у розмірі 1530, 75 грн.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача трьох відсотків річних, суд задовольняє дану вимогу частково у розмірі 611, 19 грн., оскільки позивачем при здійсненні нарахування трьох відсотків річних не було враховано, що 2016 рік мав 366 днів.

Враховуючи вищевикладені обставини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Витрати зі сплати судового збору, відповідно до ст. 49 ГПК України, стягуються з відповідача на користь позивача пропорційно задоволеним вимогам, а саме у розмірі 1377, 71 грн.

Керуючись ст. 22, 44, 49, 82-85, 115-117 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Комунального підприємства теплових мереж «Криворіжтепломережа» (5000, Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, провулок Дежньова, буд. 9; ідентифікаційний код 03342184) на користь Комунального підприємства «Сансервіс» (5000, Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, пр. Дзержинського, буд. 15, прим. 15; ідентифікаційний код 30644336) пеню у розмірі 5665, 90 грн., три відсотки річних у сумі 611, 19 грн., інфляційні втрати у розмірі 1530, 75 грн. та 1377, 71 грн. витрат зі сплати судового збору.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його підписання і може бути оскарженим протягом цього строку до Дніпропетровського апеляційного господарського суду.

Повне рішення складено 19.01.2017.

Суддя ОСОБА_3