КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" січня 2017 р. Справа№ 910/19789/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Разіної Т.І.

суддів: Отрюха Б.В.

Яковлєва М.Л.

За участю представників сторін:

- від позивача: ОСОБА_2, за довіреністю № 3162 від 04.08.2016;

ОСОБА_3, за довіреністю № 1-8 від 11.01.2017;

- від відповідача: Гончаренко Є.В., за довіреністю № 22/16 від 14.09.2016;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_5 на ухвалу господарського суду міста Києва від 24.11.2016 у справі № 910/19789/16 (суддя Головатюк Л.Д.)

за позовом ОСОБА_5

до уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства "Старокиївський банк" Пантіна Любов Олександрівна

про визнання протиправним та скасування рішення уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства "Старокиївський банк" Пантіна Л.О.

про визнання нікчемним договору банківського рахунку від 10.06.2014 № 5263, укладеного між публічним акціонерним товариством "Старокиївський банк" та ОСОБА_5

За результатами розгляду апеляційної скарги Київський апеляційний господарський суд

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2016 року ОСОБА_5 (надалі- Деркач Г.М./позивач/апелянт) звернувся до господарського суду міста Києва з позовною заявою до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Стракиївський банк» Пантіної Любов Олександрівни, в якій просив суд визнати протиправним та скасувати рішення Уповноваженої Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Старокиївський банк» Пантіної Любов Олександрівни (надалі- уповноважена особа ФГВФО/ відповідач) про визнання нікчемним договору банківського рахунку від 10.06.214 № 5263, укладеного між публічним акціонерним товариством «Старокиївський банк» та ОСОБА_5.

Позовні вимоги мотивовані тим, що між ним та публічним акціонерним товариством «Старокиївський банк» було укладено договір банківського рахунку від 10.06.214 № 5263, відповідно до якого позивачу було відкрито рахунок № НОМЕР_1; залишок коштів на вказаному рахунку становив 27 597, 56 грн.

Як зазначає ОСОБА_5 у поданій позовній заяві, відповідач листами повідомив позивача, що останнього не включено до переліку вкладників, яким відповідно до вимог ст. 26 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (надалі- Закон) фонд відшкодовує кошти за їхніми вкладами, у зв'язку з визнанням відповідачем нікчемним договору банківського рахунку № 5263 від 10.06.2014 на підставі п. 2, 3 ч. 3 ст. 38 вказаного Закону.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 04.11.2016 порушено провадження у справі № 910/19789/16 та призначено її до розгляду.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 24.11.2016 (суддя Головатюк Л.Д.) припинено провадження у справі № 910/19789/16 за позовом ОСОБА_5 до уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Старокиївський банк» Пантіної Любові Олександрівни про визнання протиправним та скасування рішення уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Старокиївський банк» Пантіна Л.О. про визнання нікчемним договору банківського рахунку від 10.06.2014 № 5263, укладеного між публічним акціонерним товариством «Старокиївський банк» та ОСОБА_5 на підставі п. 1 ч. 1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України.

Припиняючи провадження у даній справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України, місцевий господарський суд виходив з того, що договір банківського рахунку № 5263 від 10.06.2014 укладений між фізичною та юридичною особою, відтак вказана позовна заява з визначеним суб'єктним складом не підлягає вирішенню у господарському суді.

При цьому суд першої інстанції керувався приписами ст.ст. 1, 12, 49, 80, 86 Господарського процесуального кодексу України, ст. 3, 47, 54 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» та п. 14 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 24.10.2011 «Про деякі питання підвідомчості і підсудності справ господарським судам».

Не погоджуючись з вказаною ухвалою господарського суду міста Києва, ОСОБА_5 звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржувану ухвалу скасувати та справу № 910/19789/16 направити до господарського суду міста Києва для подальшого розгляду справи по суті.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що судом першої інстанції неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки, зроблені судом в оскаржуваній ухвалі, не відповідають обставинам справи, оскаржувана апелянтом ухвала прийнята з порушенням та неправильним застосуванням норм процесуального права, зокрема, ст. 12 ГПК України, а також судом першої інстанції не було враховано правову позицію викладену у постанові Верховного Суду України від 15.06.2016 у справі № 21-286а16.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 28.12.2016 відновлено ОСОБА_5 пропущений процесуальний строк на звернення з апеляційною скаргою на ухвалу господарського суду міста Києва від 24.11.2016 у справі № 910/19789/16; скаргу прийнято до провадження та призначено до розгляду на 12.01.2017.

Представники позивача в судовому засіданні підтримали доводи апеляційної скарги з викладених в ній підстав та просили апеляційну скаргу задовольнити, ухвалу господарського суду міста Києва від 24.11.2016 скасувати.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечував вимоги апеляційної скарги та просив залишити її без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, колегія суддів Київського апеляційного господарського суду дійшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до статті 106 Господарського процесуального кодексу України апеляційні скарги на ухвали місцевого господарського суду розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення місцевого господарського суду. Окремо від рішення місцевого господарського суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали місцевого господарського суду, зокрема, про розгляд скарг на дії (бездіяльність) органів Державної виконавчої служби.

У відповідності до ст. 129 Конституції України та ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно ст. 99 ГПК України апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Частиною 1 ст. 101 ГПК України визначено, що у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу.

ОСОБА_5 звернувся до господарського суду міста Києва з позовною заявою до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Старокиївський Банк» Пантіної Л.О. про визнання протиправним та скасувати рішення Уповноваженої Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Старокиївський банк» Пантіної Любов про визнання нікчемним договору банківського рахунку від 10.06.214 № 5263.

За змістом ст. 12 Господарського процесуального кодексу України господарським судам підвідомчі:

1) справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні господарських договорів, у тому числі щодо приватизації майна, та з інших підстав, крім:

спорів про приватизацію державного житлового фонду;

спорів, що виникають при погодженні стандартів та технічних умов;

спорів про встановлення цін на продукцію (товари), а також тарифів на послуги (виконання робіт), якщо ці ціни і тарифи відповідно до законодавства не можуть бути встановлені за угодою сторін;

спорів, що виникають із публічно-правових відносин та віднесені до компетенції Конституційного Суду України та адміністративних судів;

інших спорів, вирішення яких відповідно до законів України та міжнародних договорів України віднесено до відання інших органів;

2) справи про банкрутство;

3) справи за заявами органів Антимонопольного комітету України, Рахункової палати з питань, віднесених законодавчими актами до їх компетенції;

4) справи, що виникають з корпоративних відносин у спорах між юридичною особою та її учасниками (засновниками, акціонерами, членами), у тому числі учасником, який вибув, а також між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи, пов'язаними із створенням, діяльністю, управлінням та припиненням діяльності такої особи, крім трудових спорів;

4-1) справи у спорах між господарським товариством та його посадовою особою (у тому числі посадовою особою, повноваження якої припинені) про відшкодування збитків, завданих такою посадовою особою господарському товариству її діями (бездіяльністю);

5) справи у спорах щодо обліку прав на цінні папери;

6) справи у спорах, що виникають із земельних відносин, в яких беруть участь суб'єкти господарської діяльності, за винятком тих, що віднесено до компетенції адміністративних судів;

7) справи у спорах з майновими вимогами до боржника, стосовно якого порушено справу про банкрутство, у тому числі справи у спорах про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника, за винятком спорів, пов'язаних із визначенням та сплатою (стягненням) грошових зобов'язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України, а також справ у спорах про визнання недійсними правочинів (договорів), якщо з відповідним позовом звертається на виконання своїх повноважень контролюючий орган, визначений Податковим кодексом України;

8) справи за заявами про затвердження планів санації боржника до порушення справи про банкрутство.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що між позивачем та публічним акціонерним товариством «Старокиївський банк» був укладений договір №5263 банківського рахунку від 10.06.2014, на підставі якого позивачу відкрито рахунок № НОМЕР_1. Залишок коштів на вказаному рахунку становив 27 597,56 грн., а відтак, набуто право вимоги до публічного акціонерного товариства «Старокиївський банк» в сумі 27 597, 56 грн., і відповідно, у позивача наявне право вимоги вказаних коштів. В свою чергу, 17.06.2014 на підставі постанови Правління Національного банку України від 17.06.2014 № 365 «Про віднесення публічного акціонерного товариства «Старокиївський банк» до категорії неплатоспроможних», виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 17.06.2014 № 50 «Про виведення з ринку та запровадження тимчасової адміністрації в ПАТ «Старокиївський банк», яким запроваджено тимчасову адміністрацію строком на три місяці з 18.06.2014 по 18.09.2014, призначено Уповноважену особу Фонду та делеговано їй відповідні повноваження. Постановою Правління Національного банку України від 11.09.2014 № 563 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Старокиївський банк», виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 17.09.2014 № 92 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «Старокиївський Банк»» Як зазначає позивач, останній неодноразово звертався до відповідача з листами про видачу коштів з рахунку на підставі договору банківського рахунку № 5236 від 10.06.2014 та включення його до переліку вкладників, які мають право на виплату за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб. На звернення позивача, Уповноважена особа листами повідомила останнього, що його не включено до переліку вкладників, у зв'язку з визнанням відповідачем нікчемним договору банківського рахунку № 5263 від 10.06.2014 на підставі п. 2, 3 ч. 3 ст. 38 вказаного Закону; крім того відповідачем повідомлено позивача, що договір банківського рахунку № 5236 від 10.06.2014 є предметом кримінального провадження. Як зазначає позивач, 19.04.2016 ним було отримано відповідь від слідчого управління у м. Києві Національної поліції України, відповідно до якого ОСОБА_5 не являється підозрюваним, потерпілим, цивільним позивачем по кримінальному провадженню, у зв'язку з чим вважає таку бездіяльність протиправною і такою, що суперечить Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», що й стало підставою звернення позивача до суду з вказаним позовом.

Отже, спірні правовідносини виникли на підставі цивільно-правової угоди (договору банківського рахунку № 5263 від 10.06.2014), право позивача на кошти (яке є майном) - є порушеним на його думку, й в силу вимог закону саме на Фонд гарантування вкладів фізичних осіб в указаному спорі покладено обов'язок відшкодувати кошти від імені сторони правочину та вчинити на виконання такого обов'язку певні дії.

Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» установлюються правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду, порядок виплати відшкодування за вкладами, а також регулюються відносини між Фондом, банками, Національним банком України, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків.

Частиною 2 ст. 3 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» визначено, що Фонд є юридичною особою публічного права, має відокремлене майно, яке є об'єктом права державної власності і перебуває у його господарському віданні. Фонд є суб'єктом управління майном, самостійно володіє, користується і розпоряджається належним майном, вчиняючи стосовно нього будь-які дії (у тому числі відчуження, передача в оренду, ліквідація), що не суперечать законодавству та меті діяльності Фонду.

За змістом ст. 47 Закону уповноважена особа Фонду (кілька уповноважених осіб Фонду) визначається виконавчою дирекцією Фонду. До неї застосовуються правила та вимоги, визначені статтею 35 цього Закону. Рішення уповноваженої особи Фонду є обов'язковими для виконання працівниками банку, що ліквідується.

Уповноважена особа Фонду: 1) діє без довіреності від імені банку, що ліквідується; 2) звільняє працівників банку відповідно до законодавства України про працю; 3) виконує організаційно-розпорядчі функції для реалізації процедури ліквідації банку; 4) здійснює повноваження Фонду, визначені цим Законом та делеговані їй Фондом; 5) звітує про результати своєї роботи перед виконавчою дирекцією Фонду.

Згідно зі ст. 54 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» рішення, що приймаються відповідно до цього Закону Національним банком України, Фондом, працівниками Фонду, що виконують функції, передбачені цим Законом, у тому числі у процесі здійснення тимчасової адміністрації, ліквідації банку, виконання плану врегулювання, можуть бути оскаржені до суду.

Відповідно до ст. 1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. У випадках, передбачених законодавчими актами України, до господарського суду мають право також звертатися державні та інші органи, фізичні особи, що не є суб'єктами підприємницької діяльності.

Статтею 21 ГПК України визначено, що сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути підприємства та організації, зазначені у ст. 1 цього Кодексу.

Отже, справи, де позивачем і/або відповідачем є не юридична особа, господарським судам не підвідомчі, за виключенням випадків, прямо передбачених законодавчими актами України (наприклад, корпоративні спори), стороною яких можуть виступати фізичні особи, що не є суб'єктами підприємницької діяльності.

Таким чином, оскільки позивач - фізична особа, яка не є суб'єктом підприємницької діяльності, звернулася за захистом порушених прав, що виникли із цивільних відносин, зважаючи на суб'єктний склад даного спору, де відповідачем виступає саме Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб ПАТ «Старокиївський Банк", місцевий господарський суд дійшов висновку, що спір не підлягає вирішенню в господарських судах України, і має розглядатися в порядку цивільного, а не господарського судочинства.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 80 ГПК України господарський суд припиняє провадження у справі, якщо спір не підлягає вирішенню в господарських судах України.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що дана позовна заява не підлягає розгляду в господарських судах, з огляду на те, що склад учасників спору не відповідає приписам статті 1 ГПК України.

Правова позиція стосовно того, що відповідні спори підлягають розгляду у порядку цивільного судочинства, наведена у постанові Верховного Суду України від 09.11.2016 у справі № 6-2309цс16.

Так, у вказаній постанові Верховного суду України від 09.11.2016 у справі № 6-2309цс16 за позовом фізичної особи до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про стягнення коштів за договором строкового банківського вкладу, в якій зазначено, що згідно із частинами першою, другою статті 15 ЦПК України у порядку цивільного судочинства суди розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд справ за КАС України або Господарським процесуальним кодексом віднесено до компетенції адміністративних чи господарських судів. Враховуючи зазначене, звернення позивача до суб'єкта владних повноважень не є підставою для розгляду спору у порядку адміністративного судочинства, оскільки, позивач звернувся за захистом порушених прав, що виникли із цивільних відносин, а саме із цивільно-правової угоди, тому такий спір підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства.

Згідно зі ст. 111-28 Господарського процесуального кодексу України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 111 16 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Щодо посилань скаржника як у позовній заяві так і у апеляційній скарзі на те, що даний спір підвідомчий господарським судам з огляду на позицію, яка була викладена у постанові Верховного Суду України від 15.06.2015 у справі № 21-286а16, то у цьому зв'язку колегія суддів апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.

Так у постанові Верховного Суду України від 15.06.2016 прийнятій колегією суддів Судової палати в адміністративних справах наведено правовий висновок про підвідомчість спору на стадії ліквідації банку між фізичною особою та Фондом гарантування вкладів фізичних осіб господарським судам, оскільки вказана постанова містить правове обґрунтування стосовно того, що на спори, які виникають на стадії ліквідації (банкрутства) банку, не поширюється юрисдикція адміністративних судів. У той же час, у вказаній постанові не наводиться правове обґрунтування щодо віднесення такого спору до юрисдикції господарських судів.

Якщо в законодавчому акті підвідомчість спорів визначена альтернативно: суду чи господарському суду, або зазначено, що спір вирішується в судовому порядку, господарському суду слід виходити з суб'єктного складу учасників спору та характеру спірних правовідносин (п. 14 постанови пленуму вищого господарського суду України № 10 від 24.10.2011 «Про деякі питання підвідомчості і підсудності справ господарським судам»).

Крім того, суд апеляційної інстанції зазначає, що позовні вимоги заявлено до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб Фонду гарантування вкладів фізичних осіб «Старокиївський банк».

Відповідно до вимог Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» уповноважена особа не наділена самостійною дієздатністю, а діє, залежно від характеру відносин від імені або Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, або неплатоспроможного банку як його керівник. З урахуванням зазначених положень процесуального та матеріального права, уповноважена особа як фізична особа стороною у господарському процесі бути не може. За наявності у позивача вимог до цієї особи такий спір підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства.

За наведених вище обставин, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апелянта, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків господарського суду першої інстанції наведених в оскаржуваній ухвалі, а тому відсутні підстави для скасування або зміни ухвали господарського суду міста Києва від 24.11.2016 у справі № 910/19789/16.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. (ст. 33 ГПК України).

Згідно зі ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. (ст. 43 ГПК України).

Відповідно до ст. 104 Господарського процесуального кодексу України, підставами для скасування або зміни рішення місцевого господарського суду є: неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

Колегія суддів вважає, що господарський суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, належним чином дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законну та обґрунтовану ухвалу у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, а тому, оскаржувана ухвала підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - без задоволення.

Згідно статті 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати за подачу апеляційної скарги покладаються судом на апелянта.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 102, п. 1 ч. 1 ст. 103, ст. 105, 106 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення, ухвалу господарського суду міста Києва від 24.11.2016 у справі № 910/19789/16 залишити без змін.

Головуючий суддя Т.І. Разіна

Судді Б.В. Отрюх

М.Л. Яковлєв