ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" січня 2017 р. Справа № 918/1248/16

Господарський суд Рівненської області в складі головуючого судді Політики Н.А., при секретарі судового засідання Фаєвській Л.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду матеріали справи за позовом Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця", від імені якого діє Регіональна філія "Львівська залізниця" Публічного акціонерного товариства "Укрзалізниця",

до Рівненської міської ради,

за участі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача:

1. ОСОБА_1,

2. ОСОБА_2,

про визнання недійсним рішення

за участю представників сторін:

від позивача - ОСОБА_3, довіреність № 9585 від 25.10.2016 р.;

від відповідача - не з'явився;

від третьої особи-1 - ОСОБА_4, договір № 16-12/41 від 01.12.2016 р.;

від третьої особи-2 - ОСОБА_4, договір № 16-12/41 від 01.12.2016 р.

В судовому засіданні 16 січня 2017 року, відповідно до статті 85 Господарського процесуального кодексу України (далі ГПК України) проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

22 листопада 2016 року Публічне акціонерне товариство "Українська залізниця" (далі Товариство), від імені якого діє Регіональна філія "Львівська залізниця" Публічного акціонерного товариства "Укрзалізниця" (далі Філія), звернулося до Господарського суду Рівненської області з даним позовом, посилаючись на те, що 23 червня 2015 року Рівненською міською радою (далі ОСОБА_5) було прийнято рішення "Про відмову в наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення в постійне користування земельної ділянки на вул. 16 Липня та скасування пунктів 1.1 та 3 рішення Виконавчого комітету Ровенської міської ОСОБА_5 народних депутатів від 20.06.1979 № 218". Оскільки вказане рішення, на думку позивача, було прийнято відповідачем безпідставно та з порушенням вимог чинного законодавства, останній, посилаючись на статті 18, 19, 65, 67, 68, 92, 116, 122, 123, 125, 141, 152 Земельного кодексу України (далі ЗК України), статті 1, 2, 17 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" та статті 16, 77 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", просив суд визнати недійсним вищенаведене рішення ОСОБА_5.

В обгрунтування свого позову Товариство також посилалося на те, що оспорюване рішення прийнято з порушенням вимог чинного законодавства України, яке регулює питання постійного користування для розміщення та експлуатації будівель і споруд залізничного транспорту за рахунок земель промисловості, транспорту, зв'язку, енергетики, оборони та іншого призначення, і одночасно цим рішенням порушено охоронюваний інтерес позивача. Так, орган місцевого самоврядування, на думку Товариства, не мав жодних правових підстав для прийняття спірного рішення про відмову в наданні дозволу позивачу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення в постійне користування вищезазначеної земельної ділянки, що згідно із даними Державного земельного кадастру обліковується за Рівненським відділком Львівської залізниці. Крім того, позивач наголошував, що вказана у графічних матеріалах земельна ділянка, що є додатком до його клопотання, перебувала у користуванні Рівненського відділу Львівської залізниці з 1979 року, оскільки на підставі рішення Виконавчого комітету Ровенської міської ради народних депутатів від 20 червня 1979 року № 218 зазначена земельна ділянка була передана позивачеві у цільове користування для спорудження центрального посту диспетчерської централізації.

Ухвалою Господарського суду Рівненської області від 28 листопада 2016 року позовну заяву Товариства від 21 листопада 2016 року № ДН-3-9/138 прийнято до розгляду суддею Політикою Н.А., порушено провадження у справі № 918/1248/16 та призначено її до розгляду на 12 грудня 2016 року.

8 грудня 2016 року через відділ канцелярії та документального забезпечення суду надійшов відзив ОСОБА_5 на позовну заяву (а.с. 35-36), в якому остання заперечила проти задоволення вимог позивача з огляду на те, що спірне рішення було прийнято відповідачем у повній відповідності з імперативними законодавчими приписами. ОСОБА_5 зазначила, що підставою для відмови позивачу в наданні дозволу на розробку проекту землеустрою земельної ділянки орієнтовною площею 0,2200 га на вул. 16 Липня в місті Рівному стала бездіяльність самого позивача, який тривалий період часу не вчиняв жодних дій на виконання умов, встановлених рішенням Виконавчого комітету Ровенської міської ОСОБА_5 народних депутатів від 20 червня 1979 року № 218, пункти 1.1 та 3 якого були скасовані оскаржуваним рішенням ОСОБА_5. Крім того, підставою для прийняття спірного рішення та відмови позивачу в задоволенні його заяви про надання дозволу на розробку проекту землеустрою згаданої земельної ділянки була наявність на даній ділянці нерухомого майна, що належить іншим особам ОСОБА_1 та ОСОБА_2

Ухвалою суду від 12 грудня 2016 року розгляд справи відкладено на 26 грудня 2016 року. Крім того, цією ухвалою до участі в справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, було залучено ОСОБА_1 та ОСОБА_2.

Слід також зазначити, що через відділ канцелярії та документального забезпечення суду надійшов також відзив вказаних третіх осіб на позовну заяву від 12 грудня 2016 року (а.с. 60-65), в якому останні заперечили проти задоволення вимог позивача з огляду на те, що фактичними землекористувачами, які користуються спірною земельною ділянкою в силу будинковолодіння і мають незаперечне переважне право на отримання у користування та у власність спірної ділянки, є саме ОСОБА_1 та ОСОБА_2. У той же час позивач, на думку третіх осіб, не був і не є землекористувачем земельної ділянки орієнтовною площею 0,2200 га на вул. 16 Липня в місті Рівному, у звязку з чим спірне рішення ОСОБА_5 не порушило та не могло порушити прав та охоронюваних законом інтересів Товариства як землекористувача цієї ділянки.

Ухвалою суду від 26 грудня 2016 року розгляд справи відкладено на 16 січня 2017 року.

До початку призначеного судового засідання через відділ канцелярії та документального забезпечення суду надійшли додаткові письмові пояснення Товариства від 16 січня 2017 року (а.с. 113-114), в яких позивач зазначив про те, що скасування пунктів 1.1, 3 рішення Виконавчого комітету Ровенської міської ОСОБА_5 народних депутатів від 20 червня 1979 року № 218 відбулося лише у 2015 році при розмежуванні земель, а отже до цього часу позивач, на думку останнього, був належним землекористувачем спірної земельної ділянки.

У судовому засіданні 16 січня 2017 року представник позивача підтримав вимоги, викладені у позовній заяві, та наполягав на їх задоволенні.

Представник третіх осіб зазначив про відсутність правових підстав для задоволення цього позову з огляду на обставини, викладені у відзиві від 12 грудня 2016 року.

Відповідач про дату, час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, що підтверджується наявним у матеріалах справи повідомленням про вручення відповідного поштового відправлення (а.с. 110), проте явку свого повноважного представника у призначене судове засідання не забезпечив.

Згідно з частиною 1 статті 77 ГПК України господарський суд відкладає в межах строків, встановлених статтею 69 цього Кодексу, розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні. ОСОБА_5 обставинами, зокрема, є нез'явлення в засідання представників сторін, інших учасників судового процесу.

Зі змісту вищенаведених нормативних приписів чинного законодавства вбачається, що у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Аналогічна правова позиція викладена у пункті 3.9.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції".

За таких обставин, беручи до уваги те, що відповідачу надавалося достатньо часу для залучення до розгляду справи своїх представників, а також для подання письмових пояснень і додаткових документів, явка повноважного представника відповідача у призначене судове засідання обовязковою не визнавалася, а неявка його представника не перешкоджає вирішенню даного спору по суті, а також враховуючи, що у матеріалах справи наявні всі документи, необхідні для повного й всебічного розгляду зазначеного спору, зокрема відзив ОСОБА_5 на позовну заяву, суд не вбачає підстав для відкладення цієї справи та здійснює її розгляд за наявними матеріалами без участі представника відповідача.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши відповідність наявних у матеріалах справи копій документів поданим учасниками процесу оригіналам цих документів, заслухавши пояснення представників позивача та третіх осіб, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд -

ВСТАНОВИВ:

Листом від 12 лютого 2015 року № Н-10/326 Товариство звернулося до міського голови міста Рівного з клопотанням про прийняття ОСОБА_5 рішення про надання позивачу дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, що знаходиться за адресою: місто Рівне, вулиця 16 Липня, орієнтовною площею 0,2200 га (а.с. 12).

Листом від 10 березня 2015 року № 01-12/262 відповідач повідомив Товариство про те, що на розгляд сесії ОСОБА_5 було підготовлено відповідний проект рішення (а.с. 37) про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 2 200 м2 на вулиці 16 Липня в постійне користування для розміщення та експлуатації будівель і споруд залізничного транспорту (а.с. 13).

У той же час рішенням ОСОБА_5 від 23 червня 2015 року № 5403 "Про відмову в наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення в постійне користування земельної ділянки на вул. 16 Липня та скасування пунктів 1.1 та 3 рішення Виконавчого комітету Ровенської міської ОСОБА_5 народних депутатів від 20.06.1979 № 218", позивачу було відмолено у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 2 200 м2 на вулиці 16 Липня в постійне користування для розміщення та експлуатації будівель і споруд залізничного транспорту за рахунок земель промисловості, транспорту, звязку, енергетики, оборони та іншого призначення комунальної власності територіальної громади міста Рівного в особі ОСОБА_5, які згідно з даними Державного земельного кадастру обліковуються за Рівненським відділком Львівської залізниці. Крім того, даним рішенням частково скасовано рішення Виконавчого комітету Ровенської міської ради народних депутатів від 20 червня 1979 року № 218 в частині пунктів 1.1 та 3, як такі, що не виконані (а.с. 14).

З матеріалів справи вбачається, що у місті Рівному по вулиці 16 Липня, 31А (попередня назва вулиці Комуністична) знаходиться житловий будинок, 1932 року будівництва, що підтверджується наявною у матеріалах справи відповідною довідкою (а.с. 67). У період Другої Світової Війни вказаний будинок був переданий у комунальну власність Рівненської міської ради. У 1954 році частину вищевказаного будинку була надано в користування сім'ї ОСОБА_2. Відтак, сім'я ОСОБА_2 проживає в цьому будинку і фактично користується прилеглою до нього земельною ділянкою з 50 років двадцятого століття і по даний час.

Судом встановлено, що рішенням Виконавчого комітету Ровенської міської ради від 20 червня 1979 року № 218 було вирішено відвести земельну ділянку площею 0,22 га по вулиці Комуністичній для будівництва центрального диспетчерського поста. При цьому, як вбачається зі змісту пункту 3 вказаного рішення, таке відведення було можливе лише за умови попереднього відселення Львівською залізницею мешканців будинку по вулиці Комуністичній, 31-А та наступного його знесення. Проте, вказані дії щодо знесення будівлі та відселення її мешканців упродовж з 1979 року і по цей час, позивачем вчинені не було.

Водночас, як вбачається зі змісту адресованого Виконавчому комітету Ровенської міської ради листа Рівненського відділу Львівської залізниці від 31 жовтня 1990 року № 117 (а.с. 66), останній повідомив даний орган про свою відмову від вчинення дій по відселенню мешканців вищевказаного будинку та його зносу, а також від будівництва інших нових споруд на спірній земельній ділянці. Відтак, вказаними діями Львівська залізниця фактично відмовилася від набуття прав землекористувача та подальшого можливого цільового використання цієї земельної ділянки.

Вказані обставини у подальшому слугували підставою для надання ОСОБА_5 дозволу на передачу у власність сім'ї ОСОБА_2 займаного ними житлового будинку. Так, частину займаного третіми особами житла було приватизовано ними самостійно, а решта приміщень житлового будинку по вулиці 16 Липня, 31А (Комуністичній) викуплена у інших мешканців, які також реалізували своє право на приватизацію власних частин цього будинку.

Згідно наказу Управління житлово-комунального господарства Виконавчого комітету ОСОБА_5 від 8 вересня 2005 року № 426/01 (а.с. 69) вказаний будинок був знятий з обліку та обслуговування у міських житлового-експлуатаційних організаціях. Відтак, починаючи з 2005 року треті особи стали одноосібними власниками вищевказаного житлового будинку, розміщеного на спірній земельній ділянці.

Факт наявності прав власності третіх осіб на це нерухоме майно також підтверджується рішенням Рівненського міського суду у справі від 23 березня 2009 року у справі № 2-3785/2009 р., яке на час розгляду даного спору набрало законної сили (а.с. 57-58), та відповідними витягами із реєстру прав на нерухоме майно (а.с. 53-56).

Разом із тим, як вбачається із матеріалів справи та пояснень представників сторін і третіх осіб, впродовж всього часу сім'я ОСОБА_2 проводила дії по фактичному землекористуванню спірною земельною ділянкою, на якій знаходиться належний їм житловий будинок, тобто сім'я третіх осіб виступає фактичним землекористувачем цієї ділянки.

Відповідно до статті 20 Земельного кодексу Української РСР 1970 року (у редакції від 14 жовтня 1977 року, яка діяла на момент прийняття рішення Виконкому Ровенської міської ради від 20 червня 1979 року № 218) право довгострокового тимчасового користування землею засвідчується актами, форма яких встановлюється ОСОБА_5 Міністрів Української РСР. При цьому, стаття 22 Земельного кодексу Української РСР 1970 року (у редакції від 14 жовтня 1977 року) зауважує, що приступати до користування наданою земельною ділянкою до встановлення відповідними землевпорядними органами меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і видачі документа, який засвідчує право користування землею, забороняється.

Проте, як вбачається із матеріалів справи та вищевикладених пояснень, жодного документу в розумінні Земельного кодексу Української РСР 1970 року, який свідчить про наявне право землекористування спірною земельною ділянкою, а також її відведення в натурі, у Рівненського відділу Львівської залізниці не було та немає.

Разом з тим, згідно статті 35 Земельного кодексу Української РСР 1970 року (в редакції від 14 жовтня 1977 року) право підприємств, організацій і установ на користування наданою їм землею підлягає припиненню відповідно повністю або частково у випадках: 1) відпадання потреби в земельній ділянці; 2) закінчення строку, на який було надано земельну ділянку; 3) ліквідації підприємства, організації або установи; 4) виникнення потреби вилучення земельної ділянки для інших державних або громадських потреб; 5) неосвоєння протягом двох років підряд наданої земельної ділянки. Право землекористування може бути також припинене у випадку використання земельної ділянки не відповідно до тієї мети, для якої вона надана, в разі безгосподарного використання землі, а також при необхідності винесення підприємств за межі жилого району з санітарно-гігієнічних умов.

У той же час, як зазначалося вище, жодних заходів по цільовому використанню Рівненським відділом Львівської залізниці земельної ділянки, яка знаходиться за адресою: місто Рівне, вулиця 16 Липня (Комуністична), 31А, по цей час не здійснювалось, докази такого використання позивачем не надано.

З огляду на вищевикладене суд дійшов висновку про те, що право землекористування у Рівненського відділу Львівської залізниці щодо земельної ділянки, яка знаходиться за адресою: місто Рівне, вулиця 16 Липня (Комуністична), 31А, в розумінні Земельного кодексу Української РСР, не виникало, а сам позивач, на відміну від третіх осіб, не є її землекористувачем.

Разом з тим, згідно частини 1 статті 120 Земельного кодексу України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

За частиною 2 цієї статті якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

У разі набуття права власності на жилий будинок (крім багатоквартирного), який розташований на землях державної або комунальної власності, що перебувають у користуванні іншої особи, та необхідності поділу земельної ділянки площа земельної ділянки, що формується, не може бути меншою, ніж максимальний розмір земельних ділянок відповідного цільового призначення, визначених статтею 121 Земельного кодексу України (крім випадків, коли формування земельної ділянки в такому розмірі є неможливим) (частина 6 цієї статті).

Аналогічна за змістом норма міститься і в статті 377 Цивільного кодексу України, згідно якої до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

У той же час, як було зазначено вище, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 2005 року є власниками житлового будинку, розташованого на земельній ділянці, яка знаходиться за адресою: місто Рівне, вулиця 16 Липня (Комуністична), 31А, що підтверджується рішенням Рівненського міського суду від 23 березня 2009 року у справі № 2-3785/2009 р. та відповідними витягами із державного реєстру прав власності на нерухоме майно.

З огляду на викладене суд дійшов висновку про те, що переважне право на землекористування спірною земельною ділянкою, в розумінні чинних Земельного та Цивільного кодексів України, закріплене саме за третіми особами, а не за позивачем.

Крім того, відповідно до частини 3 статті 35 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Відтак, вирішуючи дану справу по суті, суд також враховує преюдиційні факти, що встановлені постановою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 25 листопада 2014 року у справі № 817/1833/14 за позовом ОСОБА_1 до Управління Держземагентства у м. Рівне Рівненської області про визнання дій незаконними та зобовязання вчинення певних дій. Так, даним судовим рішенням, яке на час розгляду даного господарського спору набрало законної сили, вимоги ОСОБА_1 задоволено; визнано протиправними дії Управління Держземагентства у м. Рівне Рівненської області щодо відмови в погодженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,10 га у спільну сумісну власність для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд в м. Рівне по вул. 16 Липня, 31А та проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,0443 га в оренду для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд в м. Рівне по вул. 16 Липня, 31А, а також зобовязано відповідача погодити відповідний проект землеустрою.

Зазначеним судовим рішенням адміністративного суду апеляційної інстанції було встановлено, що Державне територіально-галузеве об'єднання "Львівська залізниця" в особі його відокремлених підрозділів не є землекористувачем земельної ділянки, яка знаходиться за адресою: місто Рівне, вулиця 16 Липня, 31А та ніколи ним не було. А саме, суд дійшов вищевказаного висновку у зв'язку з відсутністю у Державного територіально-галузевого об'єднання "Львівська залізниця" будь-яких документів, які підтверджують його право користування, вимоги щодо обов'язкової наявності яких містяться як в Земельному кодексі Української РСР (1970 року), так і в чинному Земельному кодексі України, а також наявністю інших письмових доказів, які свідчать про спроби останнього отримати у користування спірну земельну ділянку лише у 2013 році.

Слід зазначити, що відповідно до ухвали Вищого адміністративного суду України від 8 жовтня 2015 року зазначена постанова Житомирського апеляційного адміністративного суду була залишена без змін. Тобто, наразі є ухвалене в установленому законом порядку судове рішення вищої судової інстанції, яким задекларовано право третіх осіб на користування, з наступною можливістю приватизації, спірною земельною ділянкою.

Окрім того, вирішуючи даний спір по суті, суд вважає за необхідне звернути увагу на причини, які слугували підставою для прийняття відповідачем оспорюваного рішення.

Так, обґрунтовуючи свої позовні вимоги позивач вказує на відсутність в оскарженому рішенні ОСОБА_5 мотивованої відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою. Однак, зазначене не відповідає дійсним обставинам справи та спростовується наступним. Так, пунктом 1 рішення ОСОБА_5 від 23 червня 2015 року № 5403 відмовлено в наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 2 200 м2 на вул. 16 Липня, 31А ДТГО "Львівська залізниця" в постійне користування для розміщення та експлуатації будівель і споруд залізничного транспорту за рахунок земель промисловості, транспорту, зв'язку, енергетики, оборони та іншого призначення комунальної власності територіальної громади міста Рівного в особі Рівненської міської ради, які згідно з даними Державного земельного кадастру обліковуються за Рівненським відділком Львівської залізниці.

При цьому, пунктом 2 вищенаведеного рішення ОСОБА_5 скасовано пункти 1.1 та 3 рішення Виконавчого комітету Ровенської міської ОСОБА_5 народних депутатів від 20 червня 1979 року № 218 "Про відведення земельних ділянок та капітальне будівництво", якими Ровенському відділку Львівської залізниці відведено земельну ділянку площею 0,22 га по вул. Комуністичній для будівництва центрального поста диспетчерської централізації в комплексі з існуючим корпусом відділку та дозволено знести комунальні житлові будинки по даній адресі в зв'язку з будівництвом. Вказані пункти рішення Виконавчого комітету Ровенської міської ради були скасовані як такі, що не виконані.

Системний аналіз наведених пунктів оскаржуваного рішення ОСОБА_5 від 23 червня 2015 року № 5403 дає підстави дійти висновку, що основними причинами для відмови в наданні дозволу на виготовлення проекту землеустрою, які зафіксовані як в самому рішенні, так і в доданих до нього поясненнях посадових осіб комітетів та управлінь, є по-перше, бездіяльності самого позивача, адже, як вказувалось на те вище, він впродовж тривалого період часу не вчиняв жодних дій для виконання умов, встановлених рішенням Виконавчого комітету Ровенської міської ОСОБА_5 народних депутатів від 20 червня 1979 року № 218; по-друге, наявність на земельній ділянці, що пропонувалась до відведення ДТГО "Львівська залізниця", нерухомого майна третіх осіб, а саме житлового будинку, що належить ОСОБА_1 та ОСОБА_2, які з огляду на вище викладені обставини виступали фактичними землекористувачами спірної земельної ділянки.

Щодо посилань позивача на неможливість органів місцевого самоврядування скасовувати свої попередні рішення з посиланням на рішення Конституційного Суду України від 16 квітня 2009 року № 7-рп/2009, то суд вважає за необхідне звернути увагу на таке. В Законі України "Про місцеве самоврядування в Україні" передбачено, що рішення виконавчого комітету ради з питань, які належать до власної компетенції виконавчих органів ради, можуть бути скасовані відповідною радою, і що раді належить право скасовувати акти виконавчих органів ради, які не відповідають Конституції чи законам України, іншим актам законодавства, рішенням відповідної ради, прийнятим у межах її повноважень (частина 9 статті 59, пункт 15 частини 1 статті 26 Закону).

Абзацом 6 пункту 5 мотивувальної частини Рішення КСУ від 16 квітня 2009 року № 7-рп/2009 встановлено: "Ненормативні правові акти органу місцевого самоврядування є актами одноразового застосування, вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, тому вони не можуть бути скасовані чи змінені органом місцевого самоврядування після їх виконання". Таким чином, суд приходить до висновку, що Конституційний Суд України встановив певні умови за сукупності яких органи місцевого самоврядування позбавлені права скасовувати свої попередні рішення: 1) рішення є ненормативним правовим актом; 2) рішення, на момент його скасування, виконане.

Згідно з пунктами 1.1 та 3 рішення Виконавчого комітету Ровенської міської ОСОБА_5 народних депутатів від 20 червня 1979 року № 218 "Про відведення земельних ділянок та капітальне будівництво" Ровенському відділку Львівської залізниці відведено земельну ділянку площею 0,22 га по вул. Комуністичній для будівництва центрального поста диспетчерської централізації. Однак, як встановлено судом, Рівненська дирекція ДТГО "Львівська залізниця" цього впродовж з 1979 по 2015 роки не зробила, знесення будинку та відселення його мешканців не провела, а листом від 31 жовтня 1990 року № 117 взагалі відмовилася від наданого їй права на відселення мешканців і знесення будівель, та повідомила про небажання подальшого будівництва диспетчерського поста. Тому суд дійшов висновку, що пункти 1.1 та 3 рішення Виконавчого комітету Ровенської міської ОСОБА_5 народних депутатів від 20 червня 1979 № 218 в частині, що стосується спірної земельної ділянки, фактично виконані не були.

Враховуючи той факт, що пункти 1.1 та 3 рішення Виконавчого комітету Ровенської міської ОСОБА_5 народних депутатів від 20 червня 1979 року № 218 вже більше як 37 років не виконуються, дії відповідача щодо скасування цих пунктів цілком відповідають положенням Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" та не суперечать вищенаведеному рішенню Конституційного Суду України.

Крім того, відповідно до пункту 3 розділу II "Прикінцеві положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо сприяння будівництву" від 16 вересня 2008 року № 509-VI, прийняті і не виконані до набрання чинності цим Законом рішення відповідних органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування про погодження місця розташування об'єкта або про надання дозволу на розроблення проекту відведення земельної ділянки зберігають чинність протягом двох років з дня набрання чинності цим Законом, а розроблені відповідно до цих рішень проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок розглядаються в установленому законом порядку.

Отже, пункти 1.1 та 3 рішення Виконавчого комітету Ровенської міської ОСОБА_5 народних депутатів від 20 червня 1979 року № 218, з огляду на вказане положення Закону України від 16 вересня 2008 року № 509-VI слід вважати такими, що втратили чинність, незалежно від факту окремого скасування цих пунктів оскаржуваним рішенням відповідача.

Відповідно до пунктів а, б, в частини 1 статті 12 Земельного кодексу України до повноважень, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить: розпорядження землями територіальних громад; передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу; надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу.

Таким чином, рішення ОСОБА_5 від 23 червня 2015 року № 5403 "Про відмову в наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення в постійне користування земельної ділянки на вул. 16 Липня та скасування пунктів 1.1 та 3 рішення Виконавчого комітету Ровенської міської ОСОБА_5 народних депутатів від 20.06.1979 № 218" прийняте в межах чинного законодавства України та підлягає обов'язковому виконанню, відповідно до статті 73 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" та статті 144 Конституції України.

Посилання позивача як на підставу своїх вимог на довідку з державної статистичної звітності (форми 6-зем) про наявність земель та розподіл їх за власниками земель, землекористувачами, угіддями від 16 грудня 2014 року № 02-4341 (а.с. 17), згідно якої спірна земельна ділянка обліковується за Рівненським відділком Львівської залізниці, також не беруться судом до уваги, оскільки термін "обліковується", вжитий у цьому документі, безпідставно ототожнюється позивачем з поняттям користування земельною ділянкою на певних правових підставах.

Твердження позивача про неправомірну зміну оспорюваним рішенням ОСОБА_5 цільового призначення земельної ділянки за адресою: м. Рівне по вул. 16 Липня, 31А, також оцінюються судом критично, оскільки пунктом 3 даного рішення цю земельну ділянку було віднесено до земель запасу міста Рівного без зміни її цільового призначення. Водночас докази, які свідчать про прийняття відповідачем відповідного рішення про зміну цільового призначення зазначеної земельної ділянки в порядку, встановленому статтею 20 Земельного кодексу України, у матеріалах даної справи відсутні.

Згідно статті 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до статті 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно статті 34 ГПК України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно статті 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Враховуючи все вищенаведене, а також зважаючи на те, що позивачем не було доведено належними і допустимими доказами тих обставин, на які він посилався як на підставу своїх вимог до ОСОБА_5, суд дійшов висновку про необґрунтованість позову Товариства, у звязку з чим в його задоволенні слід відмовити.

Згідно вимог статті 49 ГПК України сума сплаченого судового збору за подання даного позову до суду в розмірі 1 378 грн. 00 коп. залишається за позивачем.

Керуючись ст. ст. 1, 12, 22, 32-34, 43, 49, 81-1, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення складено та підписано 18.01.2017 року.

Суддя Н.А. Політика

Віддруковано 6 примірників:

1 - до справи;

2-3 - позивачу рекомендованим (03680, м. Київ, вул. Тверська, 5; 79000, м. Львів, вул. Гоголя, 1);

4 - відповідачу рекомендованим (33028, м. Рівне, вул. Соборна, 12А);

5- третій особі-1 рекомендованим (33028, м. Рівне, вул. 16 Липня, 31а);

6- третій особі-2 рекомендованим (33028, м. Рівне, вул. 16 Липня, 31а).