донецький апеляційний господарський суд
Постанова

Іменем України

11.01.2017р. справа №905/2684/16

Донецький апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: суддівЛомовцевої Н.В. Колядко Т.М., Скакун О.А.
при секретарі судового засідання Склярук С.І.
за участю представників:
від позивача: не з'явився
від відповідача:не з'явився
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргуПублічного акціонерного товариства «Енергомашспецсталь» м.Краматорськ, Донецька область
на рішення господарського суду Донецької області
від30.11.2016р.
по справі№905/2684/16 (суддя: Ніколаєва Л.В.)
за позовом:Публічного акціонерного товариства «Енергомашспецсталь» м.Краматорськ, Донецька область
до відповідача:Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» м. Київ
провизнання недійсним договору купівлі-продажу природного газу №055/14-ПР від 18.12.2013р.

В С Т А Н О В И В:

Публічне акціонерне товариство «Енергомашспецсталь» м.Краматорськ, Донецька область звернулось до господарського суду Донецької області з позовом до Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» м. Київ про визнання недійсним договору купівлі-продажу природного газу №055/14-ПР від 18.12.2013р.

Рішенням господарського суду Донецької області від 30.11.2016р. у справі №905/2684/16 у задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Енергомашспецсталь» м.Краматорськ, Донецька область до Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» м. Київ про визнання недійсним договору купівлі-продажу природного газу №055/14-ПР від 18.12.2013р. відмовлено.

Позивач, не погодившись з прийнятим судовим рішенням, звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду та прийняти нове рішення, яким задовольнити позов в повному обсязі.

Підставами для скасування рішення місцевого суду апелянт зазначає порушення та неправильне застосування норм матеріального та процесуального права та неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи.

Зокрема, апелянт зазначає про те, що п. 9.3. Договору має пряме протиріччя Цивільному кодексу України, згідно якого позовна давність про стягнення основної заборгованості повинна бути застосована в три роки і по стягненню неустойки - один рік, а не тривалістю у п'ять років.

Також, скаржник зазначає про те, що зміст п. 7.3. Договору не відповідає нормам чинного законодавства та порушує права споживача, оскільки зміст Типової форми договору, затвердженої Постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики від 05.07.2012р. №849, взагалі не містить права сторін в односторонньому порядку розірвати договір. Крім того, позивач зазначає про те, що вимога щодо права сторони в односторонньому порядку розірвати договір порушує права споживача.

На думку позивача, господарське законодавство, на відміну від цивільного, не допускає можливості односторонньої відмови від виконання зобов'язань навіть з підстав, передбачених у договорі.

Представники позивача та відповідача у судове засідання не прибули.

Судова колегія вважає можливим здійснити розгляд справи у відсутності представників сторін за наявними матеріалами справи, оскільки сторони були повідомлені про день та час судового засідання належним чином відповідно до вимог Господарського процесуального кодексу України.

Колегія суддів Донецького апеляційного господарського суду відповідно до статті 101 Господарського процесуального кодексу України, на підставі встановлених фактичних обставин, переглядає матеріали господарської справи та викладені в скарзі доводи щодо застосування судом при розгляді норм матеріального та процесуального права, що мають значення для справи. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Розглянувши матеріали господарської справи, апеляційну скаргу, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, судова колегія апеляційної інстанції встановила.

З матеріалів справи вбачається, що 18.12.2013р. між Публічним акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» м. Київ (Продавець) та Публічним акціонерним товариством «Енергомашспецсталь» м.Краматорськ, Донецька область (Покупець) укладений договір купівлі - продажу природного газу № 055/14-ПР, відповідно до умов якого продавець зобов'язується передати у власність покупцю у 2014 році природний газ, ввезений на митну територію України продавцем за кодом згідно УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, а покупець зобов'язується прийняти та оплатити цей природний газ, на умовах цього договору. Газ, що продається за цим договором, використовується покупцем виключно для власних потреб. Покупець є кінцевим споживачем.

Оплата за природний газ з врахуванням вартості транспортування територією України проводиться покупцем виключно грошовими коштами в такому порядку: оплата в розмірі 30% (тридцять відсотків) від вартості запланованих місячних обсягів проводиться не пізніше ніж за 5 (п'ять) банківських днів до початку місяця поставки газу; оплата в розмірі по 35 % (тридцять п'ять відсотків) від вартості запланованих місячних обсягів проводиться до 5-го числа та до 15-го числа поточного місяця поставки. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-ого числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу (п. 6.1. Договору).

Ціна газу узгоджена сторонами у п. 5 Договору.

Відповідно до умов п. 7.2. Договору у разі невиконання покупцем умов пункту 6.1. цього договору він у безспірному порядку повинен сплатити продавцю, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу, а за прострочення понад 30 (тридцять) днів додатково сплатити штраф у розмірі 7 (семи) відсотків від суми простроченого платежу.

Також, у п. 7.3. Договору передбачено, що у разі невиконання покупцем умов пункту 6.1. цього договору продавець має право в односторонньому порядку розірвати цей договір.

Відповідно до умов п. 9.3. Договору строк, у межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист своїх прав за цим договором (строк позовної давності), у тому числі щодо стягнення основної заборгованості, штрафів, пені, відсотків річних, інфляційних нарахувань, встановлюється тривалістю у 5 (п'ять) років.

Договір набуває чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками сторін, і діє в частині реалізації газу до 31.12.2014р., а в частині проведення розрахунків - до їх повного здійснення. (п. 11.1. Договору).

Додатковими угодами № 1 від 27.01.2014р., № 2 від 15.04.2014р., № 3 від 22.05.2014р., № 4 від 10.06.2014р., № 5 від 16.09.2014р., № 6 від 17.11.2014р., № 7 від 01.12.2014р. внесені зміни до пп. 5.2 п. 5 «Ціна газу» договору.

Оцінивши зміст спірного договору, апеляційний господарський суд дійшов висновку, що останній за правовою природою є договором купівлі-продажу (поставки), який підпадає під правове регулювання норм глави 54 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до статті 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору.

Згідно ст.ст. 526, 527 Цивільного кодексу України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок та зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства.

Позивач, звернувся до суду з позовними вимогами про визнання недійсним Договору №055/14-ПР від 18.12.2013 року, посилаючись на невідповідність п. 7.3. договору змісту Типового договору, затвердженого постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики від 05.07.2012р. № 849 (далі - НКРЕ), положенням ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» та ст. 193 Господарського кодексу України та на невідповідність п. 9.3. договору змісту Типового договору, затвердженого постановою НКРЕ від 22.09.2011р. № 1580 та положенням ст. 258 Цивільного кодексу України.

На підставі зазначеного, колегія суддів зазначає наступне.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, а саме: частина 1 - зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; частина 2 - особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; частина 3 - волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; частина 5 - правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; частина 6 - правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей (ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно ч. 3 ст. 215 Цивільного кодексу України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Частиною 1 ст. 216 Цивільного кодексу України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

Правочин може бути визнаний недійсним з підстав, передбачених законом. Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин (п.2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013р. «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними»).

Статтею 204 Цивільного кодексу України встановлена презумпція правомірності правочину, обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.

Відповідно до п.1 ч.2 ст.11 Цивільного кодексу України однією із підстав виникнення цивільних прав та обов'язків є договір, який в силу вимог ч.1 ст.629 Цивільного кодексу України є обов'язковим для виконання сторонами. Аналогічні вимоги щодо підстав виникнення господарських зобов'язань мітяться у ч.1 ст.174 Господарського кодексу України, згідно з якою господарські зобов'язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до ст. 638 Цивільного кодексу України та ст. 180 Господарського кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У п. 7.3. Договору сторони визначили, що у разі невиконання позивачем умов п. 6.1. цього договору, відповідач має право в односторонньому порядку розірвати цей договір.

Частиною 1 ст.627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з п.4 ст.179 Господарського кодексу України при укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі вільного волевиявлення, зокрема, мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

Статтями 628 Цивільного кодексу України та 180 Господарського кодексу України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

В свою чергу, згідно з ч. 1 ст. 188 Господарського кодексу України та ч. 1 ст. 651 Цивільного кодексу України зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором.

За таких обставин, сторони передбачили право відповідача розірвати договір купівлі-продажу природного газу №055/14-ПР від 18.12.2013р. та визначили передумову для одностороннього розірвання договору, внаслідок якої у відповідача з'являється таке право, що не суперечить вищенаведеним приписам а ні господарського, а ні цивільного кодексів.

Посилання позивача на те, що п. 7.3. Договору суперечить положенням ч. 1, п. 6. ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», як на підставу для визнання його недійсним, є безпідставними з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком господарського суду, що приписи Закону України «Про захист прав споживачів» не поширюються на правовідносини сторін - господарських суб'єктів.

Щодо посилання апелянта на те, що п.7.3. договору купівлі - продажу природного газу № 055/14-ПР від 18.12.2013р. не відповідає змісту Типового договору, затвердженого Постановою НКРЕ від 05.07.2012р. № 849, а п. 9.3. вказаного договору - змісту Типового договору, затвердженого Постановою НКРЕ від 22.09.2011р. № 1580, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч.4 ст. 179 Господарського кодексу України при укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі, зокрема, типового договору, затвердженого Кабінетом Міністрів України, чи у випадках, передбачених законом, іншим органом державної влади, коли сторони не можуть відступати від змісту типового договору, але мають право конкретизувати його умови.

Постановою НКРЕ від 22.09.2011р. № 1580 було затверджено типову форму договору на постачання природного газу за регульованим тарифом та встановлено для суб'єктів господарювання, що провадять діяльність на підставі ліцензії на постачання природного газу, газу (метану) вугільних родовищ за регульованим тарифом, обов'язок привести свої договірні відносини у відповідність до вимог Типового договору до 1 січня 2012 року.

Також, постановою НКРЕ від 05.07.2012р. № 849 затверджено типовий договір на купівлю-продаж природного газу (між власниками та постачальниками природного газу). Згідно п.2 вказаної постанови встановлено для власників природного газу та суб'єктів господарювання, що провадять діяльність на підставі ліцензії на постачання природного газу за регульованим тарифом, обов'язок привести свої договірні відносини у відповідність до вимог Типового договору у місячний строк з дати набрання чинності цією постановою.

Таким чином, необхідність приведення своїх договірних відносин у відповідність до затвердженої НКРЕ типової форми передбачена для спеціального кола суб'єктів ринку природного газу, а саме - суб'єктів господарювання, що провадять діяльність на підставі ліцензії на постачання природного газу за регульованим тарифом та власників природного газу.

На момент укладення договору купівлі-продажу природного газу №055/14-ПР від 18.12.2013р. ПАТ "НАК Нафтогаз України" здійснював постачання природного газу, газу (метану) вугільних родовищ за нерегульованим тарифом на підставі виданої НКРЕ ліцензії від 27.12.2012р. №1799 (термін дії з 31.01.2013р. по 30.01.2018р.).

А ліцензію на право провадження господарської діяльності з постачання природного газу, газу (метану) вугільних родовищ за регульованим тарифом Публічному акціонерному товариству «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» видано 24.09.2015р., як вбачається з постанови НКРЕ від 24.09.2015р. №2453.

Таким чином, укладення оспорюваного договору не суперечить ч. 4 ст. 179 Господарського кодексу України.

Також, некоректним є посилання апелянта на обмеженість Постановою НКРЕ від 13.09.2012р. № 1181 «Про затвердження Правил користування природним газом для юридичних осіб», яка зареєстрована в Міністерстві юстиціі України 11 жовтня 2012р. за №1715/22027, підстав призупинення договору на постачання природного газу, оскільки поняття призупинення та розірвання договору є нетотожними за правовою природою та наслідками.

Щодо доводу апелянта про те, що п. 9.3. Договору має пряме протиріччя Цивільному кодексу України, згідно якого позовна давність про стягнення основної заборгованості повинна бути застосована в три роки і по стягненню неустойки - один рік, а не встановлення тривалістю у п'ять років, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно ст. 258 Цивільного кодексу України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог: про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Статтею 259 Цивільного кодексу України визначено, що позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Пунктом 3.3. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 29.05.2013 р. «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» визначено, що за правилами частини першої статті 259 Цивільного кодексу України сторонам дозволено за домовленістю збільшувати встановлену законом як загальну, так і спеціальну позовну давність. Умова про збільшення позовної давності може бути вміщена як в укладеному сторонами договорі купівлі-продажу, поставки, надання послуг тощо, так і в окремому документі або в листах, телеграмах, телефонограмах та інших документах, якими обмінювалися сторони і які повинні однозначно свідчити про досягнення згоди сторін щодо збільшення строку позовної давності.

Як вбачається з умов Договору, у п. 9.3. Договору сторони узгодили, що строк, у межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист своїх прав за цим договором (строк позовної давності), у тому числі щодо стягнення основної заборгованості, штрафів, пені, відсотків річних, інфляційних нарахувань, встановлюється тривалістю у 5 (п'ять) років.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком господарського суду, що сторони за взаємною згодою передбачили у договорі більш тривалий строк позовної давності в п'ять років відносно основної заборгованості, штрафів, пені, відсотків річних, інфляційних нарахувань, що не суперечить вищенаведеним приписам законодавства, а отже і не може бути підставою для визнання пункту 9.3. Договору недійсним.

За приписами статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

З матеріалів справи вбачається, що до початку розгляду справи до господарського суду надійшла змінена позовна заява позивача, згідно з якою останній просить суд визнати недійсною додаткову угоду № 1 від 27.01.2014р. до договору купівлі - продажу природного газу від 18.12.2013р. № 055/14-ПР, укладеної між ПАТ "НАК "Нафтогаз України" та ПАТ "Енергомашспецсталь" з моменту її укладення.

В обґрунтування вказаної заяви позивач посилається на те, що додаткова угода № 1 від 27.01.2014р. від імені позивача підписана невстановленою особою (підпис не відповідає підпису повноважного представника підприємства), а також на те, що положення вказаної додаткової угоди щодо встановлення з 01.01.2014р. ціни газу у розмірі 3 113грн. без урахування ПДВ, збору у вигляді цільової надбавки до затвердженого тарифу на природний газ, тарифів на транспортування, розподіл та постачання природного газу, що передається за договором, суперечать ч. 3 ст. 631 Цивільного кодексу України.

Ухвалою господарського суду Донецької області від 16.11.2016р. змінена позовна заява від 31.10.2016р. за вх. № 31102/16 залишена судом без задоволення, оскільки направлена на одночасну зміну предмета та підстав позову.

Колегія суддів зазначає, що відповідно до абзацу 4 п.3.12 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Відтак зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Одночасна зміна і предмета, і підстав позову не допускається.

У разі подання позивачем заяви, направленої на одночасну зміну предмета і підстав позову, господарський суд повинен відмовити в задоволенні такої заяви і, приєднавши її до матеріалів справи та зазначивши про цю відмову в описовій частині рішення (або в ухвалі, якою закінчується розгляд справи), розглянути по суті раніше заявлені позовні вимоги, якщо позивач не відмовляється від позову. Позивач при цьому не позбавлений права звернутися з новим позовом у загальному порядку.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком господарського суду, що розгляду підлягають позовні вимоги, які були заявлені позивачем у позові.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Енергомашспецсталь» м. Краматорськ, Донецька область залишити без задоволення, а рішення господарського суду Донецької області від 30.11.2016р. по справі №905/2684/16 - без змін.

Відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на заявника.

Керуючись статтями 99, 101, 102, 103, 104, 105, 106 Господарського процесуального кодексу України, Донецький апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Енергомашспецсталь» м.Краматорськ, Донецька область на рішення господарського суду Донецької області від 30.11.2016р. по справі №905/2684/16 залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Донецької області від 30.11.2016р. по справі №905/2684/16 - без змін.

Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

Головуючий Н.В. Ломовцева

Судді: Т.М. Колядко

О.А. Скакун

Надруковано 5 прим:1.Позивачу ; 2.Відповідачу; 3.У справу; 4.ДАГС; 5.ГСДО.