РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" січня 2017 р. Справа № 906/834/16

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючого судді Василишин А.Р.

судді Філіпова Т.Л. ,

судді Гудак А.В.

при секретарі Першко А.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Рівненського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Відповідача-комунального підприємства "Бердичівтеплоенерго" на рішення господарського суду Житомирської області від 20 жовтня 2016 року у справі № 906/834/16 (суддя Маріщенко Л.О. )

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Арм-Електро"

до комунального підприємства "Бердичівтеплоенерго"

про стягнення 437 122 грн 16 коп.

за участю представників сторін:

позивача - ОСОБА_1, ОСОБА_2, представникик згідно довіреностві від 17 серпня 2016 року;

відповідача - ОСОБА_3, представник згідно довіреності від 20 жовтня 2016 року; ОСОБА_4, представник згідно довіреності № 289 від 29 липня 2016 року; ОСОБА_5, представник згідно контракту від 08 липня 2015 року.

Судом розяснено права та обовязки, передбачені ст.ст.20, 22 ГПК України.

Клопотання про технічну фіксацію судового процесу не поступало, заяв про відвід суддів не надходило.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Арм-Електро" (надалі - Позивач) звернувся в господарський суд з позовом про стягнення з комунального підприємства "Бердичівтеплоенерго" (надалі - Відповідач): 264 681 грн 95 коп. - сума основного боргу; 12 952 грн 05 коп. - річних; 109 979 грн 62 коп. - інфляційних втрат; 49 508 грн 54 коп. - пені.

Рішенням господарського суду Житомирської області позов задоволено частково.

Даним судовим рішенням стягнуто з Відповідача на користь Позивача - 264 681 грн 95 коп. заборгованості; 12 952 грн 05 коп. річних; 109 979 грн 62 коп. інфляційних втрат. також даним рішенням стягнуто судові витрати в розмірі 5 814 грн 22 коп. В решті позову (в частині стягненні пені в розмірі 49 508 грн 54 коп.) відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим судом першої інстанції рішенням, Відповідач звернувся до Рівненського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішенням місцевого господарського суду скасувати та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Мотивуючи апеляційну скаргу, скаржник звертає увагу суду на те, що ухвалою суду першої інстанції від 04 жовтня 2016 року було надіслано запит до Бердичівського відділу поліції ГУ НП Житомирської області стосовно стану кримінального провадження за номером Єдиного реєстру досудових розслідувань №0000004 від 19 березня 2015 року. Однак, як зазначає апелянт, відповідь суду не була надана, а відтак, не надання даної інформації, на думку апелянта, вплине на можливість коригування обсягів чи вартості виконаних робіт, що в свою чергу стане доказом зменшення розміру позовних вимог.

Ухвалою суду від 07 грудня 2016 року апеляційну скаргу прийнято до провадження, справу призначено до слухання.

Вимог, викладених в ухвалі суду від 07 грудня 2016 року Позивачем не було виконано.

На поштову адресу суду від Відповідача надійшло клопотання, в якому останній просить повторно витребувати інформацію від Бердичівського відділу поліції ГУ НП Житомирської області стосовно стану кримінального провадження за номером Єдиного реєстру досудових розслідувань №0000004 від 19 березня 2015 року. Разом з тим Відповідач просить витребувати від Бердичівського відділу поліції ГУ НП Житомирської області висновок судового експерта будівельно-технічної експертизи, який знаходиться в матеріалах кримінального провадження №0000004 від 19 березня 2015 року.

В судовому засіданні від 18 січня 2017 року представники Відповідача підтримали доводи, висвітленими в апеляційній скарзі та з підстав, викладених в ній, просять рішення місцевого господарського суду скасувати та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Також представники підтримали клопотання про витребувати від Бердичівського відділу поліції ГУ НП Житомирської області інформації щодо стану кримінального провадження №0000004 від 19 березня 2015 року та висновку судового експерта будівельно-технічної експертизи.

В судовому засіданні від 18 січня 2017 року представники Позивача заперечили щодо доводів, викладених в апеляційній скарзі, вважають її безпідставною та необгрунтованою, а тому просять відмовити в її задоволенні, а рішення суду першої інстанції залишити без з мін. крім того, представники заперечили щодо поданого Відповідачем вищевказаного клопотання, оскільки це призведе до затягування вирішення даного спору по суті.

Дослідивши подане клопотання, колегія суду відхиляє його. при цьому суд виходив з наступного.

В силу дії частини 4 статті 35 ГПК України, вирок суду у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, є обов'язковим для господарського суду при вирішенні спору з питань чи мали місце певні дії та ким вони вчинені.

Вказаною нормою встановлено, що факти, які містяться у прийнятих раніше судових рішеннях мають для суду преюдиціальний характер. Преюдиціальність - обов'язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ.

Однак, колегія апеляційного суду звертає увагу, що на час розгляду справи № 906/834/16 місцевим господарським судом та судом апеляційної інстанції, в матеріалах справи відсутні докази винесення вироку в кримінальному провадженні №0000004 від 19 березня 2015 року, а тому відсутні будь-які фактичні дані та встановлені обставини, які могли б значно вплинути на розгляд даного спору по суті.

Крім того, колегія суду зауважує, що дії сторони (з огляду на попередні визнання позову в місцевому господарському суді) більше вказує на бажання отримати в господарській справі докази з кримінальної справи, яка порушена проти їх керівника.

Оцінивши дані обставини, суд відхиляє це клопотання. Водночас, колегія апеляційного господарського суду констатує, що після винесення вироку в кримінальній справі у разі встановлення нових фактів, які впливають (у разі їх реального встановлення) на справу №906/834/16, то дане буде підставою для перегляду рішення за нововиявленими обставинами (котрим може стати такий вирок).

Що ж до клопотання Відповідача щодо зупинення виконавчого провадження №52928762 по виконанню судового наказу №906/834/16 по стягненню із Відповідача на користь Позивача 393 427 грн 84 коп. апеляційний суд зазначає наступне.

Відповідно до приписів частини 1 статті 121-1 ГПК України суд касаційної інстанції за заявою сторони чи прокурора або за своєю ініціативою може зупинити виконання оскарженого рішення господарського суду до закінчення його перегляду в порядку касації.

Відтак, колегія Рівненського апеляційного господарського суду, враховуючи вищевикладені норми ГПК України, констатує, що суд апеляційної інстанції позбавлений повноважень щодо зупинення виконавчого провадження (наш суд не є судом касаційної інстанції), а тому також відмовляє і в задоволенні цього клопотання Відповідача.

Дослідивши матеріали та обставини справи на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, колегія суддів Рівненського апеляційного господарського суду прийшла до висновку, що в її задоволенні слід відмовити, а оскаржуване рішення залишити без змін. При цьому колегія виходила з наступного.

Як встановлено апеляційним господарським судом, 23 жовтня 2014 року між Відповідачем та Позивачем укладено договір № 392 на виконання підрядних робіт (з матеріалу підрядника) (надалі - Договір; том 1, а.с. 11-13), згідно якого Позивач зобов'язався на свій ризик виконати "Капітальний ремонт котельні з встановленням твердопаливних котлів на альтернативних видах палива по вул. Котовського, 41 в м. Бердичів Житомирської області", обсяг якого і терміни здачі визначаються прикладеним актом виконаних робіт, який є невід'ємною частиною Договору, а Відповідач зобов'язався прийняти та оплатити виконану роботу, згідно пункту 1.1 Договору.

Приписами пункту 2.1 Договору визначено, що ціна робіт динамічна, включає відшкодування витрат Позивача та плату за виконану ним роботу і визначається актами виконаних робіт (довідка про вартість виконаних робіт у звітному періоді, форма КБ-2в, КБ-3), які вступають в силу і стають частиною Договору з моменту підтвердження її Відповідачем і становить - 1 174 867 грн , в тому числі ПДВ - 195 811 грн 17 коп..

Відповідно пункту 2.2 Договору, Відповідач проводить попередню оплату на придбання матеріалів та устаткування на суму 895 881 грн 53 коп., в тому числі ПДВ - 149 313 грн 59 коп, а решту суми Відповідач оплачує протягом 7 днів після підписання сторонами акту виконаних робіт.

Так, згідно акту № 1 приймання виконаних будівельних робіт за грудень місяць 2014 року та довідки про вартість виконаних будівельних робіт за грудень місяць 2014, підписаних сторонами, Позивач виконав роботи з встановленням твердопаливних котлів на суму 1 169 864 грн 95 коп. (том 1, а.с. 14-36).

В свою чергу, Відповідач провів попередню оплату за Договором в сумі 799 000 грн, згідно платіжних доручень № 3 від 31 жовтня 2014 року, № 4 від 31 жовтня 2014 року та № 8 від 04 грудня 2014 року.

Також, на підставі довідки про проведеної перевірки Фінінспекції в Житомирській області №06-04-09/094-з від 25 серпня 2015 року, якою було встановлено відхилення вартості витрат на загальну суму 106 183 грн, сторонами було підписано скориговану довідку про вартість виконаних будівельних робіт та витрати за грудень 2014 року в сумі 264 681 грн 95 коп..

Оскільки Відповідачем не було виконано зобов'язань щодо оплати виконаних робіт, Позивач надіслав претензію № 1 від 22 січня 2016 року, згідно якої просив перерахувати в 10-ти денний термін суму боргу в розмірі 264 681 грн 95 коп. на поточний рахунок Позивача (том 1, а.с. 53-54).

В свою чергу, Відповідач відповіддю № 87/а від 26 лютого 2016 року повідомив про важке фінансове становище, у зв'язку з чим останній не має можливості здійснювати платежі (том 1, а.с. 55).

Суд констатує, що станом на день винесення оспорюваного судового рішення заборгованість Відповідачем не погашена та становить 264 681 грн 95 коп..

При цьому, визнавши дану заборгованість при розгляді справи в місцевому господарському суді, апелянт не надав жодних доказів у спростування її існування.

Рівненський апеляційний господарський суд констатує, що відповідно до частини 1 статті 11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Частиною 1 статті 509 ЦК України, визначено, що зобов'язанням є правовідношення , в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

В силу дії частини 1 статті. 175 ГК України майново-господарськими визначаються цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управлена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Приписами частини 1 статті 837 ЦК України встановлено, за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу.

Змістом статтей 525, 526 ЦК України визначено, що зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Порушенням зобов'язання, згідно статті 610 ЦК України, є його невиконання або неналежне виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно статті 174 ГК України господарські зобов'язання виникають безпосередньо із господарського договору або безпосередньо із закону.

В силу приписів частини 1 статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Апеляційний господарський суд констатує, що відповідно до статті 229 ГК України учасник господарських відносин у разі порушення ним грошового зобов'язання не звільняється від відповідальності через неможливість виконання і зобов'язаний відшкодувати збитки, завдані невиконанням зобов'язання, а також сплатити штрафні санкції відповідно до вимог, встановлених ГК України та іншими законами України.

Також суд зауважує, що обставини, які звільняють Відповідача від обов'язку виконати свої зобов'язання за Договором, та обставини, які звільняють Відповідача від відповідальності за його невиконання, в матеріалах справи відсутні.

Відповідно до приписів частини 1 статті 3 Закону України Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні (надалі - Закон), метою ведення бухгалтерського обліку і складання фінансової звітності є надання користувачам для прийняття рішень повної, правдивої та неупередженої інформації про фінансове становище, результати діяльності та рух грошових коштів підприємства.

Приписами частини 8 Закону головний бухгалтер або особа, на яку покладено ведення бухгалтерського обліку організовує контроль за відображенням на рахунках бухгалтерського обліку всіх господарських операцій, забезпечує перевірку стану бухгалтерського обліку у філіях, представництвах, відділеннях та інших відокремлених підрозділах підприємства.

Враховуючи вищевикладене, колегія апеляційного господарського суду констатує, що акти звірки взаємних розрахунків не є первинними документами, проте в силу статтей 33, 34 ГПК України є доказами, які в сукупності з іншими доказами можуть встановлювати юридичний факт наявність заборгованості відповідача.

Суд наголошує на тому, що на підставі проведеної перевірки Фінінспекції в Житомирській області № 06-04-09/094-з від 25 серпня 2015 року, було підписано сторонами скоригована довідка про вартість виконаних будівельних робіт та витрати за грудень 2014 в сумі 264 681 грн 95 коп. (а.с. 49-50). Також дану суму заборгованості Відповідач неодноразово підтвердив, підписуючи акти звірки з Позивачем.

Враховуючи усе вищевикладене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що заявлена Позивачем сума боргу 264 681 грн 95 коп. підлягає до задоволенню і задовільняє позов в цій частині.

Дане вчинено і місцевим господарським судом. Відтак, Рівненський апеляційний господарський суд залишає без змін в цій частині оспороюване судове рішення.

Водночас, Позивачем заявлено вимоги про стягнення з відповідача 3% річних за період з 01 січня 2015 року по 18 серпня 2016 року в сумі 12 952 грн 06 коп. та інфляційних втрат за період з січня місяця 2015 року по липень місяць 2016 року в сумі 109 979 грн 62 коп..

Приписами частини 2 статті 625 ЦК України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Проаналізувавши норми частини 1 статті 509, статей 610, 625 ЦК України, перевіривши наданий Позивачем розрахунок (а.с. 9-10), суд вважає його арифметично вірним та таким, що здійснений відповідно до вимог чинного законодавства.

Відповідно, Рівненський апеляційний господарський суд задовольняє позов в цій частині. Дане вчинено і місцевим господарським судом. Відтак, суд залишає без змін оспорюване судове рішення і в цій частині.

Окрім боргу, інфляційних та річних, Позивач просив суд стягнути з Відповідача пеню за період з 11 лютого 2016 року по 18 серпня 2016 року в сумі 49 508 грн 54 коп..

Суд апеляційної інстанції зазначає, що відповідно до статті 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно частиною 1 статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Відповідно до частини 1 статті 230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно пункту 6 статті 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Як встановлено судом, пунктом 7.1.1 Договору передбачено, що за порушення термінів оплати виконаних робіт Відповідач сплачує Позивачу пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочки від суми неоплаченого платежу.

Відповідно до абзацу 3 пункту 2.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", якщо у вчиненому сторонами правочині розмір та базу нарахування пені не визначено або вміщено умову (пункт) про те, що пеня нараховується відповідно до чинного законодавства, суму пені може бути стягнуто лише в разі, якщо обов'язок та умови її сплати визначено певним законодавчим актом.

Пунктом 6 статті 232 ГК України визначено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Так, відповідно до умов Договору та статті 232 ГК України, пеня мала бути нарахована за період з 01 січня 2015 по 01 липня 2015 року. Здійснивши перевірку розрахунку пені, апеляційний суд зазначає що він є арифметично вірним та правильним. Однак, в матеріалах справи міститься клопотання Відповідача про застосування строку позовної давності щодо нарахованої пені.

В силу дії статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Як визначено приписами статті 267 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. У відповідності до положень частин 3, 4 статті 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Приписами частини 1 статті 261 ЦК України визначено, що перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до частини 4 статті 267 Цивільного кодексу України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Пунктом 2.1 статті 258 ЦК України визначено, що спеціальна позовна давність - в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до пункту 2.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" від 29 травня 2013 року № 10, за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Як встановлено апеляційним судом та підтверджується матеріалами справи, акт приймання-передачі будівельних робіт № 1 підписаний сторонами 24 грудня 2014 року, а тому пеня мала бути нарахована за період з 01 січня 2015 року по 01 липня 2015 року.

Строк позовної давності щодо стягнення пені закінчився у періоди відповідно з 01 січня 2016 року по 01 червня 2016 включно. Однак, Позивач звернувся до суду з позовною заявою лише 19. серпня 2016 року, тобто з пропуском строку позовної давності (а.с. 60).

Разом з тим, відповідно до п. 2.3 Постанови Пленуму ВГСУ "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" від 29 травня 2013 року №10, якщо позовні вимоги господарським судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, то суд зобов'язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 ЦК України та вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто або відмовити в позові у зв'язку зі сплавом позовної давності, або, за наявності поважних причин її пропущення, - захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму ЦК України).

Статтею 267 ЦК України, зокрема визначено, що якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Однак, суд констатує, що Позивачем не було подано клопотання про відновлення строку позовної давності і не наведено жодних підстав (відповідно) для такого відновлення.

Відтак, враховуючи усе вищевикладене, колегія апеляційного господарського суду приходить до висновку про відмову в частині задоволення позовних вимог щодо стягнення пені.

Дане вчинено і судом першої інстанції, а відтак апеляційний господарський суд залишає без змін оспорюване рішення і в цій частині.

Суд констатує, що інші доводи Відповідача, висвітлені в апеляційній скарзі, є безпідставними, спростовуються усім вищеописаним в даній судовій постанові, а тому Рівненський апеляційний господарський суд не бере їх до уваги.

З огляду на усе вищевикладене у даній судовій постанові, Рівненський апеляційний господарський суд приходить до висновку, що рішення господарського суду Житомирської області слід залишити без змін, а апеляційну скаргу Відповідача без задоволення.

Судові витрати за подачу апеляційної скарги, відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України, суд залишає за Відповідачем.

Керуючись статтями 49, 99, 101, 103 105 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу комунального підприємства "Бердичівтеплоенерго" на рішення господарського суду Житомирської області від 20 жовтня 2016 року у справі № 906/834/16 залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду Житомирської області від 20 жовтня 2016 року у справі №906/834/16 залишити без змін.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

4. Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

5. Справу № 906/834/16 повернути до господарського суду Житомирської області.

Головуючий суддя Василишин А.Р.

Суддя Філіпова Т.Л.

Суддя Гудак А.В.