РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.01.2017Справа №910/19060/16

За позовомТовариства з обмеженою відповідальністю «ДЦІНВЕС»
до1. Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» 2. Публічного акціонерного товариства «Альтбанк»
за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні

позивача1. ОСОБА_1 2. Товариства з обмеженою відповідальністю «Комерційна фірма «Олеван Плюс» 3. Товариства з обмеженою відповідальністю «Акрополіс Реаліті Груп»
провизнання недійсним договору факторингу та договору відступлення
Суддя Босий В.П.

Представники сторін:

від позивача:не з'явився
від відповідача 1:Дубров Д.Г.
від відповідача 2:не з'явився
від третьої особи 1:не з'явився
від третьої особи 2:не з'явився
від третьої особи 3:не з'явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «ДЦІНВЕС» (надалі - ТОВ «ДЦІНВЕС») звернулося до господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» (надалі - ТОВ «Кредитні ініціативи») та Публічного акціонерного товариства «НЕОС БАНК» про визнання недійсним договору факторингу та договору відступлення.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що укладені між відповідачами договір факторингу №1-06/15-Ф від 30.05.2015 р. та договір від 30.06.2015 р. відступлення (передачі) прав за іпотечним договором, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Петровою С.М. 22.01.2008 року, реєстровий номер 165, є недійсними, оскільки за вказаним договором факторингу відповідачем 2 було відступлено на користь відповідача 1 право неіснуючої вимоги.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 24.10.2016 р. порушено провадження у справі та призначено її до розгляду на 07.11.2016 р., залучено до участі у справі ОСОБА_1, Товариство з обмеженою відповідальністю «Комерційна фірма «Олеван Плюс» та Товариство з обмеженою відповідальністю «Акрополіс Реаліті Груп» в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача.

07.11.2016 р. представником відповідача 1 до канцелярії суду подано відзив на позовну заяву, в якому відповідач 1 проти задоволення позовних вимог заперечував з огляду на відсутність порушеного права у позивача для звернення до суду із позовом про визнання спірних договорів недійсними.

Розгляд справи неодноразово відкладався з незалежних від суду обставин.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 14.12.2016 р. замінено Публічне акціонерне товариство «НЕОС БАНК» його правонаступником - Публічним акціонерним товариством «Альтбанк», розгляд справи відкладено на 21.12.2016 р.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 21.12.2016 р. розгляд справи відкладено на 11.01.2017 р. у зв'язку із неявкою представників позивача, відповідача 2 та третіх осіб.

Представник позивача в судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, хоча про час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення №528, а його пояснення стосовно суті спору були заслухані судом в попередніх судових засіданнях.

В судове засідання представник відповідача 1 з'явився, надав пояснення по суті спору, проти задоволення позовних вимог заперечував з огляду на викладені у відзиві на позовну заяву обставини.

Представник відповідача 2 в судове засідання не з'явився, вимоги ухвали суду не виконав, про причини неявки суд не повідомив, хоча про час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення №510.

Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідач 2 повідомлений про час та місце судового розгляду належним чином, а матеріали справи містять достатні докази для її розгляду по суті.

Представники третіх осіб в судове засідання не з'явилися, про причини неявки суд не повідомили, хоча про час та місце розгляду справи були належним чином повідомлені, що підтверджується відмітками на звороті ухвали суду.

В судовому засіданні судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

У судових засіданнях складалися протоколи згідно статті 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представника відповідача 1, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

30.06.2015 р. між Публічним акціонерним товариством «НЕОС БАНК» (клієнт) та ТОВ «Кредитні ініціативи» (фактор) був укладений договір факторингу №1-06/15-Ф (надалі - «Договір факторингу»), відповідно до п. 2.1 якого в порядку та на умовах, визначених цим договором, фактор зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату, а клієнт зобов'язується відступити факторові свої права грошової вимоги до боржника за основним договором в розмірі та на умовах передбачених цим договором.

Згідно з п. 2.2 вказаного договору опис, характеристика, обсяг та розмір права грошової вимоги до боржника за основним договором, що відступаються відповідно до умов цього договору зазначені в додатку №1 до цього договору.

Пунктом 2.3 Договору факторингу визначено, що права грошової вимоги вважаються відступленими фактору в день підписання цього договору. Додаткового відступлення прав грошової вимоги не вимагається. Після переходу прав грошової вимоги до фактора останній стає кредитором по відношенню до боржника та набуває відповідні права грошової вимоги. Таке відступлення не потребує вчинення будь-яких додаткових дій з боку фактора чи клієнта або підписання будь-яких документів.

Додатком №1 до Договору факторингу сторони передбачили, що фактору відступаються право грошової вимоги за кредитним договором №002-4/208 від 22.01.2008 р., укладеним між клієнтом та ОСОБА_1.

Також 30.06.2015 р. між ПАТ «НЕОС БАНК» (первісний іпотекодержатель) та ТОВ «Кредитні ініціативи» (новий іпотекодержатель) був укладений договір відступлення (передачі) прав за іпотечним договором, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Петровою С.М. 22.01.2008 року, реєстровий номер 165 (надалі - «Іпотечний договір»).

Відповідно до п. 1.1 вказаного договору первісним іпотекодержатель передає, а новий іпотекодержатель приймає всі права, що належать первісному іпотекодержателю за іпотечним договором від 22.01.2008 р., що укладений між первісним іпотекодержателем та ОСОБА_1, та посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Петровою С.М. 22.01.2008 року, реєстровий номер 165.

Спір у справі виник у зв'язку із наявністю, на думку позивача, підстав для визнання недійсним Договору факторингу та відступлення (передачі) прав за Іпотечним договором.

За приписами частин 1-5 статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно із частиною 1 статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до п. 2.10 постанови пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013 р. «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» якщо чинне законодавство прямо не визначає кола осіб, які можуть бути позивачами у справах, пов'язаних з визнанням правочинів недійсними, господарському суду для вирішення питання про прийняття позовної заяви слід керуватися правилами статей 1 і 2 ГПК. Отже, крім учасників правочину (сторін за договором), а в передбачених законом випадках - прокурора, державних та інших органів позивачем у справі може бути будь-яке підприємство, установа, організація, а також фізична особа, чиї права та охоронювані законом інтереси порушує цей правочин.

Крім того, згідно з п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Таким чином, заявляючи позов про визнання недійсним договору, позивач має довести наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настанням відповідних наслідків, а у випадку якщо позов заявляється не стороною оспорюваного правочину - наявність порушеного права такої особи.

За змістом п. 2.10 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» №11 від 29.05.2013 р. в силу припису ст. 204 Цивільного кодексу України правомірність правочину презюмується. Отже, обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача (прокурора - в разі подання ним відповідного позову).

Статтею 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Як на підставу для визнання недійсним договорів позивач вказує на те, що станом на момент їх укладення кредитний договір №002-4/208 від 22.01.2008 р. був розірваний рішенням Подільського районного суду міста Києва від 23.10.2009 р. у справі №6-69/11, а відтак за Договором факторингу було передано право неіснуючої вимоги.

При цьому, наявність порушеного права позивач обґрунтовує тим, що на підставі договору купівлі-продажу нежилих приміщень, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Петріцькою А.П. 18.01.2011 р. за реєстровим №128, він набув право власності на групу приміщень №173 (в літ. А), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, яке було передано в іпотеку згідно умов Іпотечного договору.

Зокрема, рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 23.02.2009 р. за ОСОБА_1 було визнано право власності на групу приміщень №172 загальною площею 366,0 кв.м. та групу приміщень №173 загальною площею 368,0 кв.м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_1.

Вподальшому група приміщень №173 (в літ. А), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, була відчужена на користь ТОВ «Акрополіс Реаліті Груп», який продав таке майно ТОВ «Комерційна фірма «Олеван Плюс», а останній - позивачу у даній справі.

В той же час, як встановлено судом, рішенням Апеляційного суду м. Києва від 03.11.2011 р. рішення Святошинського районного суду м. Києва від 23.02.2009 р. скасовано в частині задоволення позову про визнання за ОСОБА_1 права власності на групи нежилих приміщень, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 1,8 кв.м.; групу нежилих приміщень №172 загальною площею 366,0 кв.м.; групу нежилих приміщень №169 загальною площею 1,1 кв.м.; групу нежилих приміщень №173 загальною площею 368,0 кв.м., як на окремі об'єкти нерухомого майна.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 24.10.2013 р. у справі № 761/18823/13-ц визнано недійсним договір купівлі - продажу нежилих приміщень від 18.01.2011 р., зареєстрований в реєстрі за № 128, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «КОМЕРЦІЙНА ФІРМА «ОЛЕВАН ПЛЮС» і Товариством з обмеженою відповідальністю «ДЦІНВЕС».

Вказані рішення набрали законної сили у встановленому чинним законодавством України порядку.

Таким чином, правова підстава, на якій позивач володів нерухомим майном (групою приміщень №173 загальною площею 368,0 кв.м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_1), станом на момент звернення до суду із даним позовом відпала.

При цьому, рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 29.07.2015 р. у справі №761/5351/15-ц позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_1, Товариства з обмеженою відповідальністю «Акрополіс Реаліті Груп», Товариства з обмеженою відповідальністю «Комерційна Фірма «Олеван Плюс», Товариства з обмеженою відповідальністю «Еліт Менеджмент Груп», Товариства з обмеженою відповідальністю «НВФ «Масальот», Публічного акціонерного товариства Банк «Контракт», Товариства з обмеженою відповідальністю «Дцінвест» про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок часткового погашення заборгованості за кредитним договором, - задоволено; в рахунок часткового погашення заборгованості ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) за Кредитним договором №002-4/2008 від 22.01.2008р. на суму 14 571 049,00грн. (загальний розмір заборгованості -17 499 313,56грн.), звернуто стягнення на предмет іпотеки за Іпотечним договором від 22.01.2008р.(номер в реєстрі нотаріуса №165) шляхом визнання за Товариством з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» () права власності на:

- групу нежитлових приміщень №172 в літері «А» по АДРЕСА_1, загальною площею 366,00 кв.м. вартістю 7 237 080,00грн.;

- групу нежитлових приміщень №168 в літері «А» по АДРЕСА_1, загальною площею 1,80 кв.м. вартістю 35 592,00грн.;

- групу нежитлових приміщень №173 в літері «А» по АДРЕСА_1, загальною площею 368,00 кв.м. вартістю 7 276 626,00грн.;

- групу нежитлових приміщень №169 в літері «А» по АДРЕСА_1, загальною площею 1,10 кв.м. вартістю 21 751,00грн., (загальна площа приміщень становить 736,90кв.м. вартість нежитлових приміщень №№ 168, 169, 172, 173 згідно Звіту про експертну оцінку ринкової вартості нежитлової нерухомості за 02.02.2015р. становить 14 571 049,00грн).

Вказане рішення набрало законної сили, а відтак саме відповідач 1 є власником нерухомого майна станом на момент вирішення спору у даній справі.

За змістом п. 2.10 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» №11 від 29.05.2013 р. в силу припису ст. 204 Цивільного кодексу України правомірність правочину презюмується. Отже, обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача (прокурора - в разі подання ним відповідного позову).

Статтею 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Твердження позивача про невідповідність оспорюваних договорів нормам чинного законодавстваУкраїни за відсутності при цьому порушень прав та інтересів позивача, не є підставою для визнання таких договорів недійсними в судовому порядку, оскільки завданням суду є саме захист порушених або оспорюваних прав та інтересів особи.

Таким чином, приймаючи до уваги вищенаведене, враховуючи, що позивач не є стороною Договорів, обставин, які б свідчили про те, що укладення оспорюваних договорів впливає на будь-які права та обов'язки відсутні, то суд дійшов висновку про безпідставність доводів позивача про порушення його прав та інтересів внаслідок укладення між відповідачами таких договорів.

За таких обставин, позивачем не доведено, а судом не встановлено обставин, з якими чинне законодавство пов'язує можливість визнання Договорів недійсними, а тому підстави для задоволення позову із викладених у ньому підстав відсутні.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «ДЦІНВЕС» відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 16.01.2017 р.

Суддя В.П. Босий