номер провадження справи 33/124/16
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.01.2017 Справа № 908/3149/16

за позовом: Міського комунального підприємства Основаніє (69095, м. Запоріжжя, вул. Українська, 29-А)

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю Умвельт-Запоріжжя (69068, м.Запоріжжя, вул. Іванова, 99)

про стягнення суми

Суддя Мірошниченко М.В.

Секретар судового засідання Хилько Ю.І.

За участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1 довіреність № 443 від 03.01.2017 р.;

від відповідача: ОСОБА_2 довіреність № 9 від 10.01.2017 р., ОСОБА_3 довіреність № 8 від 10.01.2017 р.;

ВСТАНОВИВ:

Міське комунальне підприємство Основаніє, м. Запоріжжя звернулося в господарський суд Запорізької області з позовною заявою про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю Умвельт-Запоріжжя, м. Запоріжжя заборгованості за договором від 01.11.2015 р. про реструктуризацію заборгованості за договором № 10/1 від 17.01.2014 р. у розмірі 1 265 057,51 грн., в тому числі: 1 224 181,79 грн. основного боргу, 7 930,40 грн. 3% річних та 32 945,32 грн. інфляційних втрат.

Обґрунтовуючи позов позивач вказував, що за умовами Договору про реструктуризацію заборгованості, відповідачем визнано в повному обсязі заборгованість перед МКП «Основаніє» за отримані послуги по договору № 10/1 від 17.01.2014 р. та гарантовано оплату суми заборгованості в розмірі 1 446 272,67 грн. протягом 24 місяців згідно наведеного графіку. За доводами позивача, станом на дату подання позову до суду, відповідачем взяті на себе за Договором про реструктуризацію зобовязання належним чином не виконуються, заборгованість ТОВ Умвельт-Запоріжжя складає 1 224 181,79 грн. Зазначає, що у звязку з порушення відповідачем строків оплати заборгованості, передбачених графіком згідно умов Договору про реструктуризацію, МКП «Основаніє» має право на стягнення заборгованості у примусовому порядку із урахуванням суми інфляційних втрат та 3% річних. Посилаючись на приписи статей 509, 525, 526, 530, 598, 599, 610, 625, 629 ЦК України та ст. 193 ГК України, позивач просив позов задовольнити.

Ухвалою господарського суду Запорізької області від 28.11.2016 р. порушено провадження у справі № 908/3149/16, розгляд якої призначено на 10.01.2017 р.

Представник позивача у судовому засіданні підтримав доводи, викладені у позовній заяві, а також вказав на зменшення суми заборгованості відповідача на 609 000,00 грн. -шляхом укладення сторонами угоди про зарахування зустрічних позовних вимог від 30.11.2016 р. На підтвердження зазначених обставин представником позивача до матеріалів справи надано відповідні документи, а також довідку № 34/01-05 від 10.01.2017 р. за підписом головного бухгалтера підприємства, згідно з якою розмір заборгованості відповідача перед позивачем за Договором про реструктуризацію станом на момент розгляду справи складає 615 181,78 грн.

Представники відповідача у судовому засіданні в повному обсязі підтримали доводи, викладені у відзиві на позов. Вказують, що на адресу позивача було направлено пропозицію про укладення мирової угоди, проте, відповіді на неї на даний час не отримано.

У відзиві на позов відповідач проти наявності заборгованості перед позивачем у визначеній ним сумі не заперечує. Також зазначає, що 30.11.2016 р. між МКП «Основаніє» та ТОВ «Умвельт-Запоріжжя» було укладено договір № 20160437 про надання послуг із захоронення твердих побутових відходів та надано послуги на суму 609 000,00 грн., у звязку з чим сторонами укладено угоду про зарахування зустрічних однорідних вимог на суму 609 000,00 грн. За твердження відповідача, станом на 29.12.2016 р. за даними бухгалтерського обліку ТОВ «Умвельт-Запоріжжя» має заборгованість за Договором про реструктуризацію в розмірі 656 057,50 грн., яку просить розстрочити на 36 місяців. В обґрунтування клопотання про розстрочення суми заборгованості відповідач посилається на низькі темпи погашення дебіторської заборгованості з боку населення, що перешкоджає своєчасній оплаті поточних платежів, та на існування справи № 908/3188/16 щодо стягнення з ТОВ «Умвельт-Запоріжжя» значної суми заборгованості на користь МКП «Основаніє». Крім того вказує на невідповідність діючих тарифів на послуги з вивезення побутових відходів рівню мінімальної заробітної плати, що призведе до ще більш скрутного фінансового становища підприємства відповідача.

За клопотанням представників сторін розгляд справи здійснювався без застосування технічних засобів фіксації судового процесу.

В судовому засіданні 10.01.2017 р. прийнято і проголошено вступну та резолютивну частини судового рішення.

Розглянувши та дослідивши матеріали справи, заслухавши представників сторін, суд приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову.

Матеріали справи свідчать, що 01.11.2015 р. між Міським комунальним підприємством «Основаніє» (позивачем у справі) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Ремондіс Запоріжжя» (правонаступником якого є відповідач у справі) було укладено договір про реструктуризацію заборгованості за договором № 10/1 від 17.01.2014 р. (надалі Договір про реструктуризацію).

За умовами п. 1 Договору про реструктуризацію ТОВ «Ремондіс Запоріжжя» визнає в повному обсязі суму заборгованості перед МКП «Основаніє» за отримані послуги за договором № 10/1 від 17.01.2014 р., яка станом на 01 листопада 2015 року складає 1 446 272,67 грн. за період з вересня 2014 року по вересень 2015 року, включно, у відповідності до ОСОБА_2 виконаних робіт.

Відповідно до п. 2 Договору про реструктуризацію ТОВ «Ремондіс Запоріжжя» гарантує перерахування на поточний рахунок МКП «Основаніє» суми заборгованості в розмірі 1 446 272,67 грн. протягом 24 місяців, починаючи з 01 листопада 2015 року згідно наведеного графіку.

Пунктом 4 Договору про реструктуризацію передбачено, що у випадку порушення ТОВ «Ремондіс Запоріжжя» строків оплати заборгованості, передбачених графіком погашення заборгованості, МКП «Основаніє» має право на стягнення заборгованості в примусовому порядку шляхом подання позовної заяви до господарського суду Запорізької області із врахуванням суми інфляційних втрат та 3% річних.

Згідно з п. 5 Договору про реструктуризацію даний договір набирає чинності з моменту підписання, діє до повного виконання сторонами обовязків та є підставою для проведення взаєморозрахунків та платежів між МКП «Основаніє» та ТОВ «Ремондіс Запоріжжя».

На підставі протокольного рішення № 56 від 28.10.2015 р. Зборів учасників ТОВ «Ремондіс Запоріжжя» додатковою угодою до Договору про реструктуризацію змінено найменування сторони за договором № 10/1 від 17.01.2015 р. з Товариства з обмеженою відповідальністю «Ремондіс Запоріжжя» - на Товариство з обмеженою відповідальністю «Умвельт-Запоріжжя», що є повним правонаступником усіх прав та обовязків ТОВ «Ремондіс Запоріжжя».

Як вбачається із матеріалів справи, на виконання умов п. 2 Договору про реструктуризацію відповідачем перераховано позивачу заборгованість в загальній сумі 222090,88 грн., що підтверджується долученими до матеріалів справи платіжними дорученнями № 4883 від 01.02.2016 р. на суму 20000,00 грн., № 5816 від 19.04.2016 р. на суму 21306,80 грн., №6136 від 23.05.2016 р. на суму 60261,36 грн., №6503 від 23.06.2016 р. на суму 60261,36 грн., № 6886 від 25.07.2016 р. на суму 60261,36 грн.

За доводами позивача, відповідачем порушуються умови Договору про реструктуризацію, що є підставою для стягнення з нього заборгованості у судовому порядку з урахуванням суми інфляційних втрат та 3% річних.

Позовна вимога про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю Умвельт-Запоріжжя заборгованості за Договором від 01.11.2015 р. про реструктуризацію заборгованості за договором № 10/1 від 17.01.2014 р. у розмірі 1 265 057,51 грн., в тому числі: 1 224 181,79 грн. основного боргу, 7 930,40 грн. 3% річних та 32 945,32 грн. інфляційних втрат, стала предметом судового розгляду у даній справі.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з ч.ч. 2, 3 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини... Цивільні права та обов'язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.

Аналогічні положення містить ст. 174 Господарського кодексу України.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Аналогічні приписи містить ст. 193 Господарського кодексу України.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Як підтверджено матеріалами справи, правовідносини між позивачем та відповідачем були врегульовані укладеним між ними Договором № 10/1 від 17.01.2014 р.

В подальшому, 01.11.2015 р. між сторонами було укладено договір про реструктуризацію заборгованості за договором № 10/1 від 17.01.2014 р., за умовами якого відповідач в повному обсязі визнав суму заборгованості перед позивачем за отримані послуги за договором № 10/1 від 17.01.2014 р. в розмірі 1 446 272,67 грн. та зобовязався сплатити суму боргу протягом 24 місяців, починаючи з 01 листопада 2015 року згідно наведеного графіку.

Згідно з приписами п. 7 ст. 193 Господарського кодексу України та ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

При цьому, пунктом 2 ст. 193 Господарського кодексу України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Відповідно до приписів ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

За змістом п. 2 Договору про реструктуризацію, термін оплати заборгованості відповідача визначено до 20 числа кожного місяця, починаючи з листопада 2015 року, сума оплати кожного місяця 60 261,36 грн.

За доводами позивача, відповідачем порушуються умови Договору про реструктуризацію, станом на момент звернення до суду сплачено лише суму 222 090,88 грн.

Слід зазначити, що факт неналежного виконання умов Договору про реструктуризацію та розмір заборгованості відповідачем не заперечується.

Як вже зазначалося вище, пунктом 4 Договору про реструктуризацію передбачено право позивача на стягнення заборгованості в примусовому порядку шляхом подання позовної заяви до господарського суду Запорізької області із врахуванням суми інфляційних втрат та 3% річних у випадку порушення відповідачем строків оплати заборгованості, передбачених графіком погашення заборгованості.

Таким чином, в даному випадку, враховуючи встановлений факт порушення відповідачем строків оплати заборгованості, передбачених графіком погашення заборгованості, позивач цілком обґрунтовано скористався наданим йому законом правом на стягнення суми заборгованості у судовому порядку.

Враховуючи вищенаведене, суд відзначає, що позовна вимога про стягнення з відповідача основного боргу за Договором про реструктуризацію в сумі 1 224 181,79 грн. була заявлена позивачем обґрунтовано.

Однак, після порушення провадження у даній справі між сторонами було укладено угоду від 30.11.2016р. про зарахування зустрічних однорідних вимог на суму 609 000,00 грн., про що зазначив представник позивача у судому засіданні та надав відповідні докази. Також вказані обставини викладені відповідачем у відзиві на позов.

Отже, в частині стягнення 609 000,00 грн. основного боргу провадження у справі слід припинити на підставі п. 1-1 ст. 80 ГПК України у звязку з відсутністю предмету спору.

Враховуючи вимоги ст. 599 ЦК України, згідно якої зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином, суд вважає правомірними позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача суми 615 181,79 грн. основного боргу за Договором про реструктуризацію і в цій частині задовольняє позовну вимогу позивача про стягнення основного боргу. В частині стягнення 609 000,00 грн. основного боргу провадження у справі припиняється на підставі п. 1-1 ст. 80 ГПК України у звязку з відсутністю предмету спору.

Правові наслідки порушення грошового зобовязання передбачені, зокрема, ст.ст. 549, 611, 625 ЦК України.

Статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У постанові Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 р. № 14 Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань розяснено, що сплата 3% річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Також, право на нарахування позивачем на суму заборгованості 3% річних та інфляційних втрат, у разі порушення відповідачем строків оплати заборгованості, передбачено п. 4 Договору про реструктуризацію.

Вирішуючи спір, суд бере до уваги наведені вище приписи законодавства, представлені докази, а також розяснення, викладені у п. 1.12 Пленуму, відповідно до якого з огляду на вимоги ч.1 ст. 47 і ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань.

Позивач просить стягнути з відповідача суму 7930,40 грн. 3% річних та суму 32945,32 грн. втрат від інфляції.

Судом перевірено розрахунок 3% річних та втрат від інфляції за допомогою юридичної інформаційно-пошукової системи Законодавство та здійснено розрахунки з урахуванням визнаною обґрунтованою суми заборгованості в розмірі 1 224 181,79 грн.

Суд відзначає, що вимога про стягнення 3% річних підлягає частковому задоволенню. Так, за заявлений період (з урахуванням суми заборгованості, строків настання оплати згідно наведеного у Договорі про реструктуризацію графіку та за кожний окремо місяць з листопада 2015 р. по жовтень 2016 р.) належний до стягнення розмір 3% річних становить суму 7712,33 грн.

Отже, вимога про стягнення 3 % річних задовольняється судом частково - в загальному розмірі 7712,33 грн. В решті позовної вимоги про стягнення 3% річних слід відмовити, як нарахованої та заявленої до стягнення необґрунтовано.

Щодо вимоги позивача про стягнення втрат від інфляції суд зазначає, що позивачем при розрахунку не враховано рекомендації Постанови Пленуму Вищого господарського суду України Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань від 17.12.2013 р. № 14 та в листі Верховного Суду України від 03.04.1997р. № 62-97р.

Відповідно до п. 3.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» від 17.12.2013 р. № 14, індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому, в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

У застосуванні індексації можуть враховуватися рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладені в листі Верховного Суду України від 03.04.1997р. № 62-97р.

Так, в зазначеному листі ВСУ від 03.04.1997р. № 62-97р. вказано, що при застосуванні індексу інфляції потрібно мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць, тому умовно необхідно вважати, що сума, внесена за період з 1 по 15 число відповідного місяця, наприклад, травня, індексується за період з врахуванням травня, а якщо з 16 по 31 число, то розрахунок починається з наступного місяця - червня.

Дослідивши розрахунок інфляційних втрат, здійсненний позивачем, судом встановлено, що з урахуванням приписів постанови Пленуму ВГСУ від 17.12.2013 р. № 14, листа ВСУ від 03.04.1997р. № 62-97р., дати початку порушення грошового зобовязання, суми боргу, що існувала у спірний період, дат здійснених відповідачем оплат та самостійно визначеного позивачем періоду нарахування втрат від інфляції, суд прийшов до висновку, що належним періодом нарахування інфляційних втрат є:

- за листопад 2015 р. період грудень 2015 р. (а не період 11 днів листопада 2015 р. та 19 днів грудня 2015 р., як вказано позивачем у своєму розрахунку), розмір інфляційних втрат 421,83 грн.;

- за грудень 2015 р. період січень 2016 р. (а не період 12 днів грудня 2015 та 19 днів 2016 р., як вказано позивачем у своєму розрахунку), розмір інфляційних втрат 1084,70 грн.;

- за січень 2016 р. період лютий 2016 р. (а не період 12 днів січня 2016 р. та 1 день і 18 днів лютого 2016 р., як вказано позивачем у своєму розрахунку), розмір інфляційних втрат -642,14 грн. (дефляція);

- за лютий 2016 р. період березень 2016 р. (а не період 10 днів лютого 2016 р. та 19 днів березня 2016 р., як вказано позивачем у своєму розрахунку), розмір інфляційних втрат 2210,45 грн.;

- за березень 2016 р. період квітень 2016 р. (а не період 12 днів березня 2016 р. та 18 днів і 1 день квітня 2016 р., як вказано позивачем у своєму розрахунку), розмір інфляційних втрат 9845,74 грн.;

- за квітень 2016 р. період травень 2016 р. (а не період 11 днів квітня 2016 р. та 19 днів травня 2016 р., як вказано позивачем у своєму розрахунку), розмір інфляційних втрат 320,26 грн.;

- за травень 2016 р. період червень 2016 р. (а не період 3 дня, 1 день і 8 днів травня 2016 р. та 19 днів червня 2016 р., як вказано позивачем у своєму розрахунку), розмір інфляційних втрат -640,52 грн. (дефляція);

- за червень 2016 р. період липень 2016 р. (а не період 3 дня, 1 день і 7 днів червня 2016 р. та 19 днів липня 2016 р., як вказано позивачем у своєму розрахунку), розмір інфляційних втрат -320,26 грн. (дефляція);

- за липень 2016 р. період серпень 2016 р. (а не період 4 дня, 1 день і 6 днів липня 2016 р. та 19 днів серпня 2016 р., як вказано позивачем у своєму розрахунку), розмір інфляційних втрат -960,78 грн. (дефляція);

- за серпень 2016 р. період вересень 2016 р. (а не період 12 днів серпня 2016 р. та 19 днів вересня 2016 р., як вказано позивачем у своєму розрахунку), розмір інфляційних втрат 6849,41 грн.;

- за вересень 2016 р. період жовтень 2016 р. (а не період 11 днів вересня 2016 р. та 19 днів жовтня 2016 р., як вказано позивачем у своєму розрахунку), розмір інфляційних втрат 12341,95 грн.

За період жовтень 2016 р. інфляційні втрати на суму заборгованості нарахуванню не підлягають, оскільки період прострочення становить менш ніж 15 днів (12 днів), що не відповідає приписам постанови Пленуму ВГСУ від 17.12.2013 р. № 14 та листа ВСУ від 03.04.1997р. №62-97р.

Таким чином, перевіривши розрахунок інфляційних втрат за допомогою юридичної інформаційно-пошукової системи Законодавство, вимога про їх стягнення задовольняється судом частково - в загальному розмірі 30 510,64 грн. В решті позовної вимоги про стягнення інфляційних втрат слід відмовити, як нарахованих та заявлених до стягнення необґрунтовано.

За таких обставин, враховуючи вищевикладене, вимоги позивача підлягають частковому задоволенню, а саме: в сумі 615 181,79 грн. основного боргу, в сумі 7 712,33 грн. 3% річних та сумі 30 510,64 грн. інфляційних втрат. В частині стягнення 609 000,00 грн. основного боргу провадження у справі припиняється на підставі п. 1-1 ст. 80 ГПК України у звязку з відсутністю предмету спору. В іншій частині позовних вимог про стягнення 3% річних та інфляційних втрат суд відмовляє з огляду на необґрунтованість.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, судовий збір покладається на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, внаслідок чого з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума 9800,51 грн. судового збору пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Також, суд констатує наявність підстав для повернення з Державного бюджету суми сплаченого судового збору.

Правові засади справляння судового збору, платників, обєкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору врегульовано Законом України Про судовий збір.

Так, пунктом 1 статті 4 вказаного Закону встановлено, що судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. Зокрема, згідно пп. 2 п.2 ч. 2 ст. 4 Закону України Про судовий збір за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру 1,5 відсотки ціни позову, але не менше 1 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 150 розмірів мінімальних заробітних плат; позовної заяви немайнового характеру - 1 розмір мінімальної заробітної плати.

Судом розглядаються вимоги про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю Умвельт-Запоріжжя заборгованості за Договором від 01.11.2015 р. про реструктуризацію заборгованості за договором № 10/1 від 17.01.2014 р. у загальному розмірі 1 265 057,51 грн., тобто, предметом розгляду даної справи є вимога майнового характеру, за яку належить до сплати 1,5 відсотки ціни позову, але не менше 1 розміру мінімальної заробітної плати, що складає 18 975,86 грн.

Згідно наданого до позову платіжного доручення № 15548 від 24.06.2016 р. МКП «Основаніє» сплачено суму 20 175,00 грн. судового збору, отже, сума зайво сплаченого судового збору складає 1 199,14 грн.

Статтею 7 Закону України Про судовий збір врегульовано загальні питання повернення сплачених сум судового збору, в тому числі визначено підстави такого повернення, яке здійснюється за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду. Зокрема, сума судового збору підлягає поверненню у разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом (п. 1 ч.1 вказаного Закону) та у випадку закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв'язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом) (п. 5 ч. 1 ст. 7 вказаного Закону).

Таким чином, із урахуванням ст. 7 Закону України Про судовий збір крім зайво сплаченого судового збору в сумі 1 199,14 грн., позивачу підлягає поверненню з державного бюджету і судовий збір за вимогами, провадження у справі за якими припинено в частині стягнення 609 000,00 грн., що складає суму 9 135,00 грн., що загалом становить суму 10334,14грн.

Отже, позивачу підлягає повернення з державного бюджету сума судового збору в розмірі 10 334,14 грн., про що слід видати ухвалу згідно ч. 1 ст. 7 Закону України Про судовий збір - за наявності відповідної заяви.

04.01.2017 р. судом від відповідача отримано відзив на позовну заяву, в якому він просить суд надати розстрочку виконання рішення на 36 місяців зі сплатою рівними частинами.

Розглянувши клопотання відповідача про надання розстрочки виконання судового рішення, суд не знаходить підстав для його задоволення.

Обґрунтовуючи своє клопотання про розстрочення суми заборгованості, відповідач посилається на низькі темпи погашення дебіторської заборгованості з боку населення, що перешкоджає своєчасній оплаті поточних платежів, на існування справи № 908/3188/16 щодо стягнення з ТОВ «Умвельт-Запоріжжя» значної суми заборгованості на користь МКП «Основаніє», а також на невідповідність діючих тарифів на послуги з вивезення побутових відходів рівню мінімальної заробітної плати, що призведе до ще більш скрутного фінансового становища підприємства відповідача.

Пунктом 6 ст. 83 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд, приймаючи рішення, має право відстрочити або розстрочити виконання рішення.

Підставою для відстрочки, розстрочки, зміни способу та порядку виконання рішення можуть бути конкретні обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у визначений строк або встановленим господарським судом способом. При цьому слід мати на увазі, що згоди сторін на вжиття заходів, передбачених статтею 121 ГПК, ця стаття не вимагає, і господарський суд законодавчо не обмежений будь-якими конкретними термінами відстрочки чи розстрочки виконання рішення. Проте, вирішуючи питання про відстрочку чи розстрочку виконання рішення, зміну способу і порядку виконання рішення, господарський суд повинен враховувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи, зокрема, щодо фізичної особи (громадянина) - тяжке захворювання її самої або членів її сім'ї, скрутний матеріальний стан, стосовно юридичної особи - наявну загрозу банкрутства, відсутність коштів на банківських рахунках і майна, на яке можливо було б звернути стягнення, щодо як фізичних, так і юридичних осіб - стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо (п. 7.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 9 від 17.10.2012 р. «Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів»).

Господарський процесуальний кодекс України не визначає переліку обставин, які свідчать про неможливість виконання рішення чи ускладнюють його виконання. Тому суд оцінює докази, що підтверджують зазначені обставини, за правилами ст. 43 ГПК України.

При цьому суд зазначає, що наведені відповідачем доводи не є доказом наявності виняткових обставин, достатніх та необхідних для розстрочки виконання судового рішення в розумінні ст.ст. 32-36, 83 ГПК України та не доводять неможливість виконання рішення суду у даній справі.

При цьому, заявник в порушення ст.ст. 33, 34 ГПК України не надав жодних належних доказів в підтвердження наявності обставин для розстрочки рішення суду, зокрема, документів, які підтверджують тяжке фінансове становище заявника, документально не підтвердив неприбутковість відповідача, не надав документального обґрунтування наявності тих виняткових обставин, які роблять неможливим одночасне і повне виконання рішення суду по даній справі у встановлений строк.

Нестабільний фінансовий стан боржника не може бути підставою для звільнення його від обовязку належного виконання зобовязань перед позивачем та не робить неможливим виконання рішення суду. Тому посилання заявника на важкий фінансовий стан (доказів на підтвердження наявності якого відповідачем взагалі не надано), суд не може сприймати у якості достатньої підстави для розстрочки виконання судового рішення, оскільки, як зазначено вище, нестабільний фінансовий стан боржника не може бути підставою для звільнення його від обовязку належного виконання зобовязань за судовим рішенням.

В той же час, суд приймає до уваги необхідність врахування майнових інтересів обох сторін, а не лише відповідача у справі. При цьому суд зауважує, що заборгованість відповідача за отримані від позивача послуги за договором № 10/1 від 17.01.2014 р., яка фактично була розстрочена за Договором про реструктуризацію і яка є предметом стягнення у даній справі, виникла у період з вересня 2014 р. по вересень 2015 р. Отже, зобовязання по оплаті наданих позивачем послуг виникло ще у вересні 2014 року.

Тобто, з моменту виникнення грошового зобовязання відповідача пройшов великий проміжок часу, що також негативно впливає на майнові інтереси позивача у справі.

Також слід зазначити, що, з огляду на наявність світової фінансової кризи, всі підприємства знаходяться у рівних умовах. Відповідач, як субєкт господарювання, здійснює свою діяльність самостійно, ініціативно, на власний ризик, тож негативний результат його господарської діяльності сам по собі не може бути підставою для звільнення його від виконання взятих на себе зобовязань.

За таких обставин, суд констатує, що наведені відповідачем обставини, не є такими, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим, а тому не можуть бути підставою для звільнення відповідача від обовязку виконання судового рішення.

Отже, викладені та повідомлені суду відповідачем обставини, за змістом ст. 83 ГПК України, не є підставою для розстрочки виконання рішення суду. Таким чином, відповідач не довів належними доказами наявність виключних обставин, які дають підстави для застосування розстрочки виконання рішення суду.

Враховуючи вищевикладене, беручи до уваги фінансовий стан обох сторін, строк існування заборгованості перед відповідачем, суд відмовляє у задоволенні клопотання відповідача про надання розстрочки виконання судового рішення.

Відповідач не позбавлений права на звернення з заявою про розстрочку або відстрочку виконання рішення в порядку ст. 121 Господарського процесуального кодексу України з наданням належних та допустимих доказів в обґрунтування.

Керуючись ст.ст. 49, 75, п. 1-1 ст. 80, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю Умвельт-Запоріжжя (69068, м. Запоріжжя, вул. Іванова, 99, ) на користь Міського комунального підприємства Основаніє (69095, м. Запоріжжя, вул. Українська, 29-А, ) суму 615 181 (шістсот п'ятнадцять тисяч сто вісімдесят одна) грн. 79 коп. основного боргу, суму 7 712 (сім тисяч сімсот дванадцять) грн. 33 коп. 3% річних, суму 30 510 (тридцять тисяч пятсот десять) грн. 64 коп. інфляційних втрат та суму 9 800 (девять тисяч вісімсот) грн. 51 коп. судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

В частині стягнення 609 000,00 грн. основного боргу провадження у справі припинити на підставі п. 1-1 ст. 80 ГПК України.

В іншій частині позову відмовити.

Видати ухвалу на повернення з державного бюджету України Міському комунальному підприємству Основаніє (69095, м. Запоріжжя, вул. Українська, 29-А, ) суми 10 334 (десять тисяч триста тридцять чотири) грн. 14 коп. судового збору, сплаченого згідно платіжного доручення № 15548 від 24.06.2016 р., - за наявності відповідної заяви.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Рішення оформлено у повному обсязі та підписано згідно із вимогами ст. 84 ГПК України та ч.3 ст. 51 ГПК України 13.01.2017 р.

Суддя М.В. Мірошниченко