КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" січня 2017 р. Справа№ 911/2637/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Мальченко А.О.

суддів: Дикунської С.Я.

Жук Г.А.

при секретарі судового засідання Найченко А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги Квартирно-експлуатаційного відділу м. Біла Церква

на рішення Господарського суду Київської області від 27.09.2016

у справі № 911/2637/16 (суддя Кошик А.Ю.)

за позовом Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України»

до Квартирно-експлуатаційного відділу м. Біла Церква,

про стягнення 90 597,54 грн,

за участю представників сторін:

від позивача: Іванкіна Ю.Б. - представник (довіреність №14-91 від 18.04.2014);

від відповідача: не з'явився,

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (надалі - ПАТ «НАК «Нафтогаз України», позивач) звернулось до Господарського суду Київської області із позовом до Квартирно-експлуатаційного відділу м. Біла Церква (надалі - КЕВ м. Біла Церква, відповідач) про стягнення 90 597,54 грн, з яких 73 958,30 грн основного боргу, 10 807,18 грн пені, 4 987,21 грн інфляційних втрат та 844,85 грн 3% річних, зумовлених неналежним виконанням відповідачем зобов'язань зі сплати отриманого природного газу за договором постачання від 05.02.2016 №92/16-БО(Т)-17.

Рішенням Господарського суду Київської області від 27.09.2016 у справі №911/2637/16 позов задоволено в повному обсязі. Стягнуто з Квартирно-експлуатаційного відділу м. Біла Церква на користь Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» 73 958,30 грн основного боргу, 10 807,18 грн пені, 844,85 грн 3% річних, 4 987,21 грн інфляційних втрат та 1 378,00 грн витрат зі сплати судового збору.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, Квартирно-експлуатаційний відділ м. Біла Церква звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Київської області від 27.09.2016 та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що рішення судом першої інстанції прийняте з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, неправильним і неповним дослідженням доказів, порушенням норм матеріального та процесуального права, у зв'язку з чим висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 27.10.2016 зазначену апеляційну скаргу у складі колегії суддів: головуючий суддя Мальченко А.О., судді Дикунська С.Я., Жук Г.А., прийнято до провадження, розгляд справи призначено на 23.11.2016.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 23.11.2016 було відкладено розгляд справи на 21.12.2016 у зв'язку з неявкою у судове засідання представника відповідача.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 21.12.2016 було продовжено строк розгляду апеляційної скарги на п'ятнадцять днів, відкладено розгляд справи на 11.01.2017 та зобов'язано Публічне акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» надати банківські виписки на підтвердження здійснення відповідачем часткових оплат за договором від 05.02.2016 №92/16-БО(1)-17 у межах заявленого ним періоду стягнення.

11.01.2017 через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду ПАТ «НАК «Нафтогаз України» подало витребувані судом докази.

11.01.2017 через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів від Квартирно-експлуатаційного відділу м. Біла Церква надійшли докази здійснення оплат за спірним договором, а саме, платіжні доручення від 19.10.2016 №1174 та від 08.11.2016 №1257.

В судовому засіданні представник позивача проти доводів апеляційної скарги заперечив, вважає їх безпідставними, а судове рішення законним та обґрунтованим, у зв'язку з чим просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити рішення суду без змін.

Відповідач свого уповноваженого представника у судове засідання не направив, про відкладення розгляду справи клопотань не заявляв, про дату, місце та час судового засідання був повідомлений належним чином, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення йому відповідних поштових відправлень.

Вислухавши думку представника позивача щодо можливості розгляду апеляційної скарги без участі уповноваженого представника відповідача, судова колегія, порадившись на місці, ухвалила здійснити розгляд апеляційної скарги за наявними у справі матеріалами та за відсутності зазначеного учасника судового процесу.

11.01.2017 в судовому засіданні колегією суддів було оголошено вступну та резолютивну частини постанови апеляційного господарського суду.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши наявні у справі докази, заслухавши пояснення представника позивача, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування господарським судом норм чинного законодавства, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги з огляду на наступне.

Місцевим господарським судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 05.02.2016 між Публічним акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (в тексті договору - постачальник) та Квартирно-експлуатаційним відділом м. Біла Церква (в тексті договору - споживач) був укладений договір постачання природного газу №92/16-БО(Т)-17 (надалі - договір), відповідно до умов якого постачальник зобов'язується передати у власність споживачу протягом лютого-квітня 2016 року природний газ, а споживач зобов'язується прийняти та оплатити цей газ на умовах договору.

В подальшому сторонами укладались додаткові угоди, якими вносились зміни та доповнення до договору.

Відповідно до пункту 2.1. договору, в редакції додаткової угоди №3 від 28.03.2016, постачальник передає споживачу з 01 лютого 2016 року по 30 квітня 2016 року газ обсягом до 111,044 тис. куб.м.

Пунктом 3.4. договору передбачено, що приймання-передача газу, переданого постачальником споживачеві у відповідному місяці поставки, оформлюється актом приймання-передачі газу. Обсяг споживання газу покупцем у відповідному місяці поставки встановлюється шляхом складання добових обсягів, визначених на підставі показів комерційного вузла/вузлів обліку газу покупця.

Згідно з пунктом 6.1. договору в редакції, що діяла до укладення додаткової угоди №3 від 28.03.2016, остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Відповідно до пункту 6.1. договору, в редакції додаткової угоди №3 від 28.03.2016, остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 25-го числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Договір набуває чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками сторін і діє в частині реалізації газу з 01 лютого 2016 року до 30 квітня 2016 року (включно), а в частині проведення розрахунків - до їх повного здійснення (пункт 11.1. договору, в редакції додаткової угоди №3 від 28.03.2016).

За правовою природою укладений сторонами договір є договором поставки, за яким, відповідно до частини 1 статті 265 Господарського кодексу України, одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Аналогічні приписи містить стаття 712 Цивільного кодексу України.

Частиною 2 вказаної статті визначено, що до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно частини 1 статті 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Покупець, відповідно до статті 691 Цивільного кодексу України, зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу.

Отже, укладення між ПАТ «НАК «Нафтогаз України» та Квартирно-експлуатаційним відділом м. Біла Церква договору поставки було спрямоване на отримання останнім природного газу та одночасного обов'язку зі здійснення його оплати.

У відповідності до статей 626, 638 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків. Договір вважається укладеним, якщо сторони досягли згоди щодо усіх умов договору та є обов'язковим до виконання.

За приписами статей 509, 526 ЦК України, статей 173, 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

З матеріалів справи вбачається, що позивач зобов'язання за договором в частині постачання природного газу виконав належним чином.

Так, на виконання умов договору, протягом лютого-квітня 2016 року позивачем поставлено, а відповідачем прийнято природний газ загальною вартістю 857 503,70 грн, що підтверджується актами приймання-передачі природного газу від 29.02.2016 на суму 293 998,73 грн, від 29.02.2016 на суму 117 950,14 грн, від 31.03.2016 на суму 233 552,11 грн, від 31.03.2016 на суму 171 275,16 грн, від 30.04.2016 на суму 18 599,87 грн та від 30.04.2016 на суму 22 127,69 грн, підписаними уповноваженими представниками обох сторін та скріпленими печатками підприємств.

Проте відповідач свої зобов'язання з оплати отриманого природного газу своєчасно та в повному обсязі не виконав, здійснивши оплату, в тому числі з простроченнями платежів, в сумі 783 545,40 грн, у зв'язку з чим, за відповідачем утворилась заборгованість в розмірі 73 958,30 грн.

Вказані обставини підтверджуються наданими позивачем банківськими виписками з його особового рахунку за 18.03.2016 та 08.04.2016, а також відомістю по операціям за період з 01.01.2016 по 31.05.2016, підписаною головним бухгалтером та скріпленою печаткою підприємства.

З огляду на вищевикладене, підписання відповідачем актів приймання-передачі природного газу за лютий-квітень 2016 року без будь-яких заперечень щодо обсягу поставленого газу свідчить про прийняття відповідачем цього газу та, відповідно, породжує для останнього обов'язок щодо його оплати у повному обсязі у строки, встановлені пунктом 6.1. договору.

Згідно зі статтею 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Частиною 1 статті 612 Цивільного кодексу України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що відповідачем доказів оплати товару у повному обсязі не надано, що в розумінні статті 610 Цивільного кодексу України є порушенням зобов'язання.

Оскільки розмір заборгованості підтверджується наявними матеріалами справи, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що позовна вимога про стягнення з відповідача суми основного боргу є обґрунтованою, документально підтвердженою та такою, що підлягає задоволенню в розмірі 73 958,30 грн.

У зв'язку з простроченням виконання грошових зобов'язань за договором, позивач просив суд стягнути з відповідача 10 807,18 грн пені.

Відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань, зокрема, стягнення пені та порядок її нарахування, передбачено статтею 549 Цивільного кодексу України, статтями 230-232 Господарського кодексу України, а також Законом України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань».

Штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання, або неналежного виконання господарського зобов'язання (частина 1 статті 230 Господарського кодексу України).

Частиною 4 статті 231 Господарського кодексу України встановлено, що у разі, якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором.

За приписами частини 6 вказаної статті штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Відповідно до статей 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" вiд 22.11.1996 № 543/96-ВР платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня.

Крім того, відповідно до частини 6 статті 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язань припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано, якщо інше не встановлено законом або договором.

Пунктом 8.2. договору передбачено, що у разі невиконання споживачем пункту 6.1. цього договору він зобов'язується сплатити постачальнику, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу.

Враховуючи прострочення відповідачем виконання грошового зобов'язання за договором, перевіривши здійснений позивачем розрахунок пені з урахуванням часткових оплат, щодо кожного акту приймання-передачі окремо, колегія суддів встановила, що правильний розмір пені становить 10 792,66 грн, а тому вказана позовна вимога підлягає задоволенню частково, а рішення місцевого господарського суду - зміні у цій частині.

Крім того, позивач заявляє до стягнення з відповідача 3% річних у розмірі 844,85 грн та інфляційних втрат у розмірі 4 987,21 грн.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3 % річних (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті та отриманні від боржника компенсації (плати) за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Перевіривши здійснений позивачем розрахунок 3% річних, нарахованих з урахуванням часткових оплат щодо кожного акту приймання-передачі окремо, колегія суддів встановила, що вказаний розрахунок є арифметично правильним, а тому позовна вимога підлягає задоволенню у обсязі, заявленому позивачем - 844,85 грн.

В той же час, колегією суддів встановлено, що позивачем під час розрахунку інфляційних втрат помилково здійснено їх нарахування за березень 2016 року на суму 404 827,27 грн, в той час як прострочена заборгованість позивача за заявлений ним період з 26.04.2016 по 31.08.2016 становила 33 230,74.

Таким чином, правильний розмір інфляційних втрат в межах визначених позивачем періодів становить 4 416,39 грн, а тому вказана позовна вимога підлягає частковому задоволенню, а рішення місцевого господарського суду - зміні у цій частині.

Надані апелянтом докази часткових оплат за спірним договором, що здійснені ним після прийняття рішення місцевим господарським судом, не є підставою для його скасування рішення, оскільки частиною 1 статті 104 ГПК України не передбачено можливості скасування або зміни рішення у зв'язку із зміною стану розрахунків між сторонами (наприклад, зменшення або збільшення заборгованості), якщо така зміна сталася після прийняття такого рішення (абзац сьомий пункту 12. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.05.2011 №7 «Про деякі питання практики застосування розділу XII Господарського процесуального кодексу України»).

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог, апелянт вказав, що Квартирно-експлуатаційний відділ м. Біла Церква є бюджетною організацією та утримується за рахунок асигнувань Державного бюджету України, всі розрахунки за отримані послуги здійснюються відповідачем через Державну казначейську службу України.

Враховуючи вказані обставини, а також те, що у Державному бюджеті України не передбачено таку статтю витрат як виплата штрафних санкцій, на думку скаржника, відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог.

Колегія суддів відхиляє дані твердження апелянта, виходячи з наступного.

Згідно з частиною 1 статті 96 Цивільного кодексу України, юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов'язаннями, а статтями 525, 526 Цивільного кодексу України і статтею 193 Господарського кодексу України встановлено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Аналогічну правову позицію викладено в постанові Верховного Суду України від 15.05.2012 у справі № 11/446 та рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України" від 18.10.2005.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що відсутність бюджетних коштів не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення договірного зобов'язання.

В апеляційній скарзі апелянт також вказує, що враховуючи відсутність вини боржника у простроченні виконання грошового зобов'язання, обмеженість бюджетного фінансування, суд першої інстанції мав застосувати у даній справі пункт 3 частини 1 статті 83 Господарського процесуального кодексу України та зменшити розмір неустойки, яка підлягає стягненню.

Право господарського суду зменшити у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання, встановлено в пункті 3 частини 1 статті 83 ГПК України, а саме, господарський суд, приймаючи рішення, має право зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

Оскільки відповідач не подавав до суду першої інстанції клопотання про зменшення розміру штрафних санкцій з належним його обґрунтуванням та підтвердженням відповідними доказами, колегія суддів дійшла висновку, що місцевий суд правомірно не скористався своїм правом, передбаченим пунктом 3 частини 1 статті 83 ГПК України.

Колегія суддів відхиляє як безпідставні твердження апелянта про те, що позивач до моменту подання даного позову не звертався до Квартирно-експлуатаційного відділу м. Біла Церква з вимогами про оплату пені, 3 % річних та інфляційних втрат, а також не було виставленого жодного рахунку на оплату вказаних нарахувань, виходячи з наступного.

Чинним законодавством України не передбачена заборона звертатись з позовом до суду у випадку порушень договірних зобов'язань контрагентом без попереднього пред'явлення претензії.

Рішенням Конституційного суду України від 09.07.2002 у справі №1-2/2002 щодо офіційного тлумачення положення частини другої статті 124 Конституції України (справа про досудове врегулювання спорів) встановлено, що обов'язкове досудове врегулювання спорів, яке виключає можливість прийняття позовної заяви до розгляду і здійснення за нею правосуддя, порушує право особи на судовий захист. Можливість використання суб'єктами правовідносин досудового врегулювання спорів може бути додатковим засобом правового захисту, який держава надає учасникам певних правовідносин, що не суперечить принципу здійснення правосуддя виключно судом. Виходячи з необхідності підвищення рівня правового захисту держава може стимулювати вирішення правових спорів у межах досудових процедур , однак їх використання є правом, а не обов'язком особи, яка потребує такого захисту.

Згідно статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

З огляду на вищевикладене, апеляційний господарський суд вважає, що доводи апеляційної скарги обґрунтованих висновків суду не спростовують, апеляційна скарга Квартирно-експлуатаційного відділу м. Біла Церква залишається без задоволення.

Згідно пункту 4 частини 1 статті 103 Господарського процесуального кодексу України, апеляційна інстанція за результатами розгляду апеляційної скарги має право змінити рішення.

У відповідності до пункту 1 частини 1 статті 104 Господарського процесуального кодексу України підставами для скасування або зміни рішення місцевого господарського суду є порушення судом норм процесуального права.

Відповідно до частини 6 статті 49 Господарського процесуального кодексу України якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Судовий збір за розгляд апеляційної скарги у зв'язку з відмовою в її задоволенні на підставі статті 49 Господарського процесуального кодексу України покладається на апелянта.

Керуючись статтями 4-3, 32-34, 43, 44, 49, 96, 99, 101 - 106 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Квартирно-експлуатаційного відділу м. Біла Церква на рішення Господарського суду Київської області від 27.09.2016 у справі №911/2637/16 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Київської області від 27.09.2016 у справі №911/2637/16 змінити.

3. Резолютивну частину рішення викласти в наступній редакції:

«Позов задовольнити частково.

Стягнути з Квартирно-експлуатаційного відділу м. Біла Церква (09100, Київська обл., м.Біла Церква, вул. Ярмаркова, 1, код 08167863) на користь Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (01001, м. Київ, вул. Б.Хмельницького, 6, код 20077720) 73 958 (сімдесят три тисячі дев'ятсот п'ятдесят вісім) грн 30 коп. основного боргу, 10 792 (десять тисяч сімсот дев'яносто дві) грн 66 коп. пені, 844 (вісімсот сорок чотири) грн 85 коп. 3% річних, 4 416 (чотири тисячі чотириста шістнадцять) грн 39 коп. інфляційних втрат та 1 369 (одна тисяча триста шістдесят дев'ять) грн 00 коп. витрат зі сплати судового збору.

В решті позову відмовити».

4. Доручити Господарському суду Київської області видати наказ на виконання даної постанови.

5. Матеріали справи №911/2637/16 повернути до Господарського суду Київської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя А.О. Мальченко

Судді С.Я. Дикунська

Г.А. Жук