ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" січня 2017 р. Справа № 922/2966/16

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Слободін М.М., суддя Сіверін В. І. , суддя Терещенко О.І.

при секретарі Новіковій Ю.В.

за участю представників:

прокурор: Полякової С.О. посвідчення № 013758 від 06.12.2012 р.

позивача: Голіної О.Ю. за довіреністю № 03 від 04.01.2017 р.

відповідача: ОСОБА_2 за довіреністю № НВА 492771 від 19.09.2016 р.

третьої особи: Івасішиної Н.В. за довіреністю № 109 від 05.01.2016 р.

розглянувши апеляційну скаргу ФОП ОСОБА_4, м. Харків (вх. №3154Х/1) на рішення господарського суду Харківської області від 01.11.2016р. у справі № 922/2966/16

за позовом Харківської місцевої прокуратури №4, м. Харків в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по Харківській області, м. Харків

до ФОП ОСОБА_4, м. Харків

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Харківський національний університет міського господарства ім. О.М. Бекетова, м. Харків

про визнання недійсним договору

ВСТАНОВИЛА:

В вересні 2016 р. керівник Харківської місцевої прокуратури №4 звернувся до господарського суду Харківської області з позовною заявою в інтересах держави в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по Харківській області (позивач), в якій просив:

1. Визнати недійсним договір оренди державного майна №5871-Н від 21.01.2015 р., укладений між Регіональним відділенням Фонду державного майна по Харківській області та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4, та додаткову угоду до цього договору № 1 від 21.01.2015р.

2. Зобов'язати фізичну особу-підприємця ОСОБА_4 звільнити та повернути державне окреме індивідуально визначене майно - нежитлові приміщення їдальні кім. літ. "А-2-3-4", реєстровий № 02071151.ШЕРШХХ053, загальною площею 65,6 кв.м., розміщені за адресою: АДРЕСА_1, Регіональному відділенню Фонду державного майна по Харківській області.

3. Судові витрати покласти на відповідача.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 05.09.2016 р. було залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Харківський національний університет міського господарства ім. О.М. Бекетова.

Рішенням господарського суду Харківської області від 01.11.2016р. у справі №922/2966/16 (суддя Аріт К.В.) позов задоволено повністю; визнано недійсним договір оренди державного майна від 21.01.2015 року №5871-Н, укладений між Регіональним відділенням Фонду державного майна по Харківській області та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4, та додаткову угоду до цього договору № 1 від 21.01.2015 року; зобов'язано фізичну особу-підприємця ОСОБА_4 звільнити та повернути державне окреме індивідуально визначене майно - нежитлові приміщення їдальні кім. літ. "А-2-3-4", реєстровий № 02071151.ШЕРШХХ053, загальною площею 65,6 кв. м., розміщені за адресою: АДРЕСА_1, Регіональному відділенню Фонду державного майна по Харківській області; стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 на користь прокуратури Харківської області 2756,00 гривень судового збору.

Фізична особа - підприємець ОСОБА_4 з рішенням суду першої інстанції не погодився та звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду Харківської області від 01.11.2016р. у справі №922/2966/16 та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Так, в своїй апеляційній скарзі заявник зазначає, що не погоджується з твердженнями позивача щодо незаконність переданого у оренду спірного майна та щодо порушень, допущених під час передачі в оренду державного майна, оскільки приміщення навчального закладу передані суб'єкту господарювання для здійснення підприємницької діяльності, жодним чином не пов'язаної з навчальним процесом. Крім того, зазначає, що ч. 2 ст. 4 «Про оренду державного та комунального майна» встановлений перелік об'єктів, які не можуть передаватися в оренду. Відповідний перелік не містить заборону щодо передання оренду спірного майна. Передане відповідачу в оренду майно не заборонене до оренди законами України, не задіяне у процесі основного виробництва та за висновком органу, уповноваженого управляти цим майном, його оренда не порушить цілісності майнового комплексу.

Також, заявник зазначає, що не погоджується з твердженням позивача щодо того, що укладення договорів оренди майна, яке відповідно до пункту 2 статті 4 названого Закону та інших законодавчих актів України не може бути об'єктом оренди і є підставою для визнання таких договорів недійсними на підставі статті 215 ЦК України, оскільки п.4 ч.2. статті 4 Закону «Про оренду державного та комунального майна» має продовження змістового тексту, де зазначено, що не можуть бути об'єктом оренди об'єкти державної власності, що мають загальнодержавне значення і не підлягають приватизації відповідно до частини другої статті 5 Закону України "Про приватизацію державного майна". Так, Приміщення їдальні, переданої в оренду не є майном загальнодержавного значення, Слід розмежовувати поняття «загальнодержавне значення». Спірне майно, на думку апелянта, жодним чином не пов'язане із навчальним та науковим процесом. Приміщення їдальні не несе за собою загальнодержавне значення. З урахуванням вищенаведеного, заявник стверджує, що у даному випадку відсутні будь-які порушення, оскільки негативні наслідки від передання в оренду майна відсутні, оренда приміщення не перешкоджає виконанню основних функцій (наукових, учбових) балансоутримувачем. Так, вказане приміщення їдальні може бути предметом оренди, підстави для визнання договору оренди недійсним - відсутні.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 29.11.2016 р. апеляційну скаргу прийнято до провадження та призначено до розгляду на 20.12.2016 р.

Третьою особою 19.12.2016 р. надані письмові пояснення.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 20.12.2016 р. розгляд справи відкладено на 10.01.2017 р.

10.01.2017 р. представником відповідача для залучення до матеріалів справи надано довідку щодо здійснення ремонту, копію рахунків-фактур з чеками оплати, копію видаткової накладної, як докази здійснення поліпшень орендованого спірного майна.

Прокурором 10.01.2017 р. надані пояснення в обгрунтування своєї позиції по справі.

10.01.2017 р. представником відповідача надано для залучення до матеріалів справи судову практику вищих інстанції на підтвердження своєї позиції по справі.

Третьої особою 10.01.2017 р. надано довідку, в якій зазначено, що приміщення їдальні коледжу не використовується за призначенням з 1992 р.

Дослідивши матеріали справи, а також викладені в апеляційній скарзі доводи сторони, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, та повторно розглянувши справу в порядку ст. 101 ГПК України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а оскаржуване рішення підлягає залишенню без змін, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, ст. 2 ГПК України встановлено, що господарський суд порушує справи за позовами прокурорів, які звертаються до господарського суду на захист інтересів держави.

Судом в ході вирішення позову прокурора встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ст. 53 Конституції України держава забезпечує доступність і безоплатність освіти в державних і комунальних навчальних закладах, розвиток дошкільної, повної загальної середньої, позашкільної, професійно-технічної, вищої і післядипломної освіти.

Статтею 3 Закону України "Про освіту" передбачено, що держава визнає освіту пріоритетною сферою соціально-економічного, духовного і культурного розвитку.

Відповідно до ч.2 ст.2 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" регіональні відділення Фонду державного майна України здійснюють державну політику у сфері оренди державного майна.

Статтею 2 Закону України "Про Фонд державного майна України" передбачено, що діяльність Фонду ґрунтується на принципах верховенства права та законності.

З огляду на те, що регіональне відділення Фонду державного майна України по Харківській області не вживає заходів щодо захисту державного майна від нецільового використання, у місцевої прокуратури наявні підстави для здійснення представництва інтересів держави в суді.

21.01.2015 року між Регіональним відділенням Фонду державного майна по Харківській області (орендодавець) та фізичною особою - підприємцем ОСОБА_4 (орендар) укладено договір оренди державного майна № 5871-Н, згідно з умовами якого орендар отримав в строкове платне користування державне окреме індивідуально визначене майно - нежитлові приміщення їдальні кім. літ. "А-2-3-4", реєстровий № 02071151.ШЕРШХХ053, загальною площею 65,6 кв. м, розміщені за адресою: АДРЕСА_1, що перебуває на балансі Харківського національного університету міського господарства ім. О.М. Бекетова.

Майно передано в оренду з метою розміщення цеху по виробництву трикотажних виробів.

Вартість об'єкту оренди визначається на підставі висновку про вартість майна і складає 102100 грн.

Цей договір укладено строком до 21.01.2016 року (п. 10.1 Договору).

Додатковою угодою № 1 від 04.03.2016 року основний договір оренди продовжено строком на 1 рік, тобто до 21.01.2017 року.

Таким чином, державне майне, що передано в оренду за спірним договором, на сьогоднішній день продовжує перебувати в користуванні відповідача.

Отже, Договором передбачено і орендар використовує об'єкт оренди не за визначеним чинним законодавством цільовим призначенням навчального закладу, а відповідно до профілю власної виробничої діяльності, з метою розміщення цеху по виробництву трикотажних виробів.

Відповідач зазначає, про те, що використанням орендованих приміщень не порушує права студентів та співробітників університету, а спірний договір не суперечить законодавству.

Окрім того, відповідач зазначає про те, що орендовані приміщення не відносяться до об'єктів освіти і не є підрозділом, технологічно пов'язаним із навчальним процесом у розумінні ч. 5 ст. 63 ЗУ "Про освіту".

В зв'язку з цим колегія суддів вважає за потрібне зазначити, що Частиною другої статті 18 Закону України "Про освіту" (в редакції чинній на момент виникнення спірних відносин) визначено, що навчальні заклади, що засновані на загальнодержавній або комунальній власності, мають статус державного навчального закладу.

Згідно з ч.5 ст.63 Закону України "Про освіту" об'єкти освіти і науки, що фінансуються з бюджету, а також підрозділи, технологічно пов'язані з навчальним та науковим процесом, не підлягають приватизації, перепрофілюванню або використанню не за призначенням.

Відповідно до ст.ст. З, 28 Закону України "Про освіту", під освітньою діяльністю розуміється діяльність закладів, що входять до системи освіти, з метою здобуття відповідного виду освіти і задоволення інших освітніх потреб здобувачів освіти та інших осіб, що визначаються метою освіти.

Відповідно до ст. 2 Закону України "Про освіту" завданням законодавства України про освіту є регулювання суспільних відносин у галузі навчання, виховання, професійної, наукової, загально - культурної підготовки громадян України.

Згідно зі ст. 63 Закону України "Про освіту", матеріально-технічна база навчальних закладів та установ, організацій, підприємств системи освіти включає будівлі, споруди, землю, комунікації, обладнання, транспортні засоби, службове житло та інші цінності. Майно навчальних закладів та установ, організацій, підприємств системи освіти належить їм на правах, визначених чинним законодавством.

Отже, об'єкт освіти - це не тільки навчальний заклад, а й будівлі, споруди, землі, комунікації, обладнання та інші цінності підприємств системи освіти, а тому передача будь-яких приміщень шкільних навчальних закладів у оренду суб'єктам господарювання для проведення господарської діяльності не пов'язаної з наданням освітніх послуг, прямо заборонена законом.

Частиною 4 ст. 61 Закону України «Про освіту» визначено, що додатковими джерелами фінансування державних навчальних закладів є, серед іншого, кошти від надання в оренду приміщень, споруд, обладнання.

Відповідно до ч. 5 ст. 63 Закону України "Про освіту" об'єкти освіти і науки, що фінансуються з бюджету, а також підрозділи, технологічно пов'язані з навчальним та науковим процесом, не підлягають приватизації, перепрофілюванню або використанню не за призначенням.

До того ж, згідно з п.3.19 Державних санітарних правил і норм влаштування, утримання загальноосвітніх навчальних закладів та організації навчально-виховного процесу ДСанПіН 5.5.2.008-01, здача в оренду території, будівель, приміщень, обладнання підприємствам, установам, організаціям іншим юридичним та фізичним особам для використання, що не пов'язано з навчально-виховним процесом, не дозволяється. Вказані норми затверджені постановою Головного державного санітарного лікаря України № 63 від 14.08.2001р. та розповсюджуються на загальноосвітні навчальні заклади І, І-ІІ, І-ІІІ ступенів, спеціалізовані школи І, ІІ, ІІІ ступенів, гімназії, ліцеї, колегіуми, які проектуються, будуються, реконструюються та ті, що функціонують незалежно від типу, форм власності та підпорядкованості.

Згідно з ч. 2 ст. 4 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" не можуть бути об'єктами оренди об'єкти державної власності, що мають загальнодержавне значення і не підлягають приватизації відповідно до ч. 2 ст. 5 Закону України "Про приватизацію державного чайна".

Відповідно до п. б ч. 2 ст. 5 Закону України "Про приватизацію державного майна" приватизації не підлягають об'єкти, що мають загальнодержавне значення, зокрема, об'єкти освіти, фізичної культури, :порту і науки, що фінансуються з державного бюджету.

Як свідчать матеріали справи, на момент вчинення спірного договору майно, що передане в оренду, перебувало на балансі вищого навчального закладу - Харківського національного університету міського господарства ім.О.М.Бекетова, який є об'єктом освіти, і відповідно до ст. 63 Закону України "Про освіту" не може використовуватися не за призначенням, а може бути передане в оренду виключно для діяльності, пов'язаної з навчально-виховним процесом.

При цьому колегія суддів враховує, що невикористання університетом спірного приміщення для навчального процесу не є підставою для визнання правомірним передачу такого приміщення в оренду з іншою метою, ніж пов'язаною з навчально - виховним процесом, оскільки заборона використання такого приміщення з іншою метою встановлена на законодавчому рівні.

Згідно з ч.ч.1,3 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Частиною 1 статті 207 ГК України передбачено, що господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним.

Згідно з роз'ясненнями, наданими у п. 2.7. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013р. №11, частиною третьою статті 207 ГК України передбачена і можливість припинення господарського зобов'язання лише на майбутнє. Отже, якщо зі змісту господарського договору випливає, що зобов'язання за цим договором може бути припинено дише на майбутнє, оскільки неможливо повернути усе одержане за ним наприклад, вже здійснене користування за договором майнового найму (оренди), користування електроенергією, спожиті послуги, зберігання, здійснене за відповідним договором, тощо), то господарський суд одночасно з визнанням господарського договору недійсним (за наявності підстав для цього) зазначає в резолютивній частині рішення, що зобов'язання за договором припиняється лише на майбутнє.

Оскільки орендар здійснив користування приміщеннями, договір оренди підлягає визнанню недійсним лише на майбутнє.

З огляду на те, що згідно з умовами спірного договору будівля навчального закладу, передана ФОП ОСОБА_4 для розміщення цеху по виробництву трикотажних виробів, тобто використовується для підприємницької діяльності, не пов'язаної з навчально-виховним процесом, такий договір колегія суддів визнає недійсним на підставі невідповідності його змісту положенням законодавства згідно зі статтями 2 23, 215 ЦК України.

Отже, законом визначено обов'язкове використання об'єктів освіти і науки, що фінансуються з бюджету, за цільовим призначенням, тобто пов'язане з навчально-виховним процесом мети такого використання (в тому числі на умовах оренди).

Колегія суддів, надавши правову оцінку оспорюваному договору на предмет мети використання переданого в оренду об'єкту, встановив, що діяльність орендаря не пов'язана з навчально-виховним процесом та не передбачає мету надання освітніх послуг.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що об'єкти освіти, навчальні заклади, засновані на комунальній власності, джерелами фінансування яких є кошти місцевих/державних бюджетів, не підлягають приватизації і використання їх не за призначенням, тобто не для навчального та наукового процесу суперечить вимогам чинного законодавства, а тому спірний договір з додаткову угоду до нього визнається господарським судом недійсним.

Дана правова позиція щодо наявності підстав для визнання недійсним договору оренди об'єкта освіти, за яким вказаний об'єкт використовується для діяльності, не пов'язаної з навчально-виховним процесом, підтверджується у постановах Вищого господарського суду України: від 16.09.2015 (№918/144/15), 28.01.2014 (№918/1165/13), 04.09.2014 (№910/4113/14), 15.10.2014 (№2910/17883/13), 26.02.2015 (№923/866/14), 17.12.2014 (№« 923/591/14), 20.04.2016 (№922/1805/15), 21.03.2016 (922/5066/15), 15.03.2016(913/483/15), 23.03.2016 (922/5128/15), №922/1469/16, які прийняти в аналогічних справах.

В свою чергу, представник відповідача послалася на постанову судової палати у господарських справах Верховного суду України від 27.05.2015 р..

В цій частині колегія суддів вважає за потрібне зазначити, що у відповідності до ст. 111-28 ГПК України Рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішеннями Верховного Суду України.

Так, колегія суддів судової палати у господарських справах Верховного суду України від 27.05.2016 р. дійшла висновку щодо відсутності підстав для визнання недійсним договору оренди, в зв'язку з тим, що прокурором не доведено того, що діяльність орендаря спірного приміщення не пов'язана з навчально-виховним процесом.

Разом із тим, даний спір не є подібним, оскільки спірне приміщення, розташоване у навчальному закладі, є за своїм призначенням їдальнею, тобто безпосередньо використовується для забезпечення навчального процесу шляхом забезпечення студентів їжею. А після передання в оренду приміщення втратило своє призначення і було переобладнане в цех по виробництву трикотажних виробів, що повністю унеможливлює використання даного майна для цілей навчання.

Відповідно до ч.1 ст.216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Відповідно до частини 1 статті 785 Цивільного кодексу України, у разі припинення договору найму наймач зобов'язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що спірний договір підлягає визнанню недійсним, отже, відповідач повинен повернути майно, що є предметом спірного договору до комунальної власності територіальної громади міста, а тому позовні вимоги прокурора в частині зобов'язання відповідача звільнити та повернути нежитлове приміщення підлягають задоволенню.

На підставі вищевикладеного колегія суддів вважає, що твердження відповідача, викладені ним в апеляційній скарзі ґрунтуються на припущеннях, не доведені належними доказами, тоді як господарським судом першої інстанції в повній мірі з'ясовані та правильно оцінені обставини у справі та ухвалене ним рішення є законним та обґрунтованим, у зв'язку з чим підстав для його скасування та задоволення апеляційної скарги колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. ст. 99, 101, п. 1 ст. 103, ст. ст. 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ФОП ОСОБА_4, м. Харків на рішення господарського суду Харківської області від 01.11.2016р. у справі № 922/2966/16 залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 01.11.2016р. у справі № 922/2966/16 залишити без змін.

Головуючий суддя Слободін М.М.

Суддя Сіверін В. І.

Суддя Терещенко О.І.