ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" січня 2017 р. Справа № 920/715/16

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Істоміна О.А., суддя Гребенюк Н. В., суддя Пушай В.І.

при секретарі - Кохан Ю.В.

за участю представників сторін та інших учасників судового процесу:

позивача - не з"явився.

відповідача - ОСОБА_1, за довіреністю №250 від 22.07.16 року.

прокурора - Ногіної О.М., службове посвідчення №032167 від 29.03.2016 року.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Виробничо-комерційне підприємство "Нотехс" (вх. № 2758 С/3-12) на рішення господарського суду Сумської області від 08 вересня 2016 року по справі № 920/715/16

за позовом Заступника керівника Сумської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Управління капітального будівництва та дорожнього господарства Сумської міської ради, м. Суми

до Товариства з обмеженою відповідальністю Виробничо-комерційне підприємство "Нотехс", м. Суми

про стягнення 140848,27 грн.,-

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду Сумської області від 08.09.2016 року по справі №920/715/16 (суддя Жерьобкіна Є.А.) позов задоволено частково. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю Виробничо-комерційне підприємство "Нотехс" на користь Управління капітального будівництва та дорожнього господарства Сумської міської ради 107130,30 грн. основного боргу, 23201,99 грн. пені, 8352,90 грн. інфляційних збитків, 2130,87 грн. 3 % річних. У задоволенні позову в іншій частині відмовлено. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю Виробничо-комерційне підприємство "Нотехс" на користь Прокуратури Сумської області 2112,24 грн. судового збору.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, Товариство з обмеженою відповідальністю Виробничо-комерційне підприємство "Нотехс" звернулось до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду Сумської області від 08.09.2016 року по справі № 920/715/16.

В апеляційній скарзі заявник посилається на те, що оскаржуване рішення прийняте з порушенням норм чинного законодавства України і що суд першої інстанції не в повному обсязі з'ясував обставини справи, які мають значення для правильного вирішення господарського спору, неправильно та неповно дослідив докази, що призвело до невідповідності висновків суду обставинам справи, а також на те, що суд невірно застосував норми як матеріального, так і процесуального права, що потягло за собою неправильне вирішення господарського спору та згідно статті 104 Господарського процесуального кодексу України є підставою для його скасування.

Сумська місцева прокуратура у відзиві на апеляційну скаргу зазначила, що оскаржуване рішення прийняте без порушення норм матеріального та процесуального права, з доведеністю обставин, що мають значення для справи.

Розгляд справи був декілька разів відкладений.

Управління капітального будівництва та дорожнього господарства Сумської міської ради відзиву на апеляційну скаргу не надало, свого представника в судове засідання 13.12.2016 року не направило, про причини неявки суд не сповістило, про час та місце розгляду скарги було повідомлено належним чином.

Відповідач на адресу суду направив клопотання, в якому просить відкласти розгляд справи на іншу дату.

Розглянувши вище зазначене клопотання, враховуючи, строки розгляду справи, та з метою дотримання засад рівності всіх учасників процесу перед законом і судом, колегія суддів вирішила у задоволенні клопотання відповідача про відкладення розгляду справи відмовити.

У відповідності до статті 22 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що прийняття участі у судовому засіданні є правом сторони. При цьому, норми вказаної статті зобов'язують сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

Статтею 77 зазначеного Кодексу України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених статтею 69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Згідно із пунктом 3.9.2 Постанови №18 від 26.12.2011 року Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Одночасно, застосовуючи положення Господарського процесуального кодексу України та Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справи колегія суддів зазначає, що частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку, який кореспондується з обовязком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення від 07.07.1989 року Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

За висновками суду апеляційної інстанції, незважаючи на те, що Управління капітального будівництва та дорожнього господарства Сумської міської ради свого представника у судове засідання не направила, у відповідності до вимог статті 75 Господарського процесуального кодексу України справа може бути розглянута за наявними у ній документами, неявка вказаних учасників судового спору не перешкоджає вирішенню справи по суті.

З врахуванням конкретних обставин цієї справи, спір вирішено у строк більший, ніж передбачено статтею 69 ГПК України, однак з дотриманням критеріїв розумності строку, визначених у практиці Європейського суду з прав людини (п. 31 Рішення Європейського суду з прав людини від 01.02.2007 року у справі «Макаренко проти України», п. 27 Рішення Європейського суду з прав людини від 08.04.2010 року у справі "Гутка проти України").

Колегія суддів дослідивши матеріали справи, перевіривши повноту встановлених судом першої інстанції обставин справи та докази на їх підтвердження, їх юридичну силу, розглянувши доводи апеляційної скарги, письмові докази, долучені до матеріалів справи, встановила наступне.

Згідно статті 101 Господарського процесуального кодексу України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду в повному обсязі. В апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 18.12.2013 року між позивачем та відповідачем укладено договір № 90 про залучення, розрахунок розміру і використання коштів пайової участі замовників будівництва у розвитку інфраструктури м. Суми, відповідно до умов якого з урахуванням змін до договору згідно з додатковою угодою № 2 від 17.02.2015 року, відповідач зобовязався перерахувати на рахунок цільового фонду розвитку інженерно-транспортної і соціальної інфраструктури м. Суми, а саме, на рахунок спеціального фонду міського бюджету по КБК 24170000, відкритий у ГУДКСУ у Сумській області №0002, МФО 837013, код одержувача платежу 37970593, одержувач платежу УК м. Суми 241700002, грошові кошти (внесок) у розмірі 127130 грн. 30 коп.

Розмір пайової участі визначений відповідно до рішення Сумської міської ради від 22.06.2011 року №601-МР Про затвердження Порядку залучення, розрахунку розміру і використання коштів пайової участі замовників будівництва у розвиток інфраструктури м. Суми і Типового договору про залучення, розрахунок розміру і використання коштів пайової участі замовників будівництва у розвитку інфраструктури м. Суми і становить 4% від загальної кошторисної вартості будівництва об'єкта Дитячий торгівельно-розважальний центр з житловим будинком за адресою: вул. Д.Коротченка, 7-2, 7-3 в м. Суми.

Відповідно до п. 2.3. договору у редакції додаткової угоди № 2 від 17.02.2015 року, замовник перераховує кошти в повному обсязі до 01.11.2015 року.

В обґрунтування позовних вимог прокурор посилається на те, що відповідач не виконав належним чином договірних зобовязань, своєчасно не перерахував кошти з пайової участі у розвитку інфраструктури м. Суми.

Натомість, відповідач вказує на те, що 26.07.2016 року позивачу направлена заява про зарахування зустрічних однорідних вимог на підставі ст. 601 Цивільного кодексу України та ч. 3 ст. 203 Господарського кодексу України, в якій відповідач просить зарахувати різницю між здійсненими витратами та розміром пайової участі замовника у розвитку інфраструктури м. Суми в сумі 181558,21 грн. за договорами № 70 від 07.05.2014 та № 6 від 18.02.2015 про залучення, розрахунок розміру і використання коштів пайової участі замовників будівництва у розвитку інфраструктури м. Суми, укладених між позивачем та відповідачем в рахунок заборгованості за договором № 90 про залучення, розрахунок розміру і використання коштів пайової участі замовників будівництва у розвитку інфраструктури м. Суми від 18.12.2013 року.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному і об'єктивному дослідженні в судовому засіданні з урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи їх взаємний зв'язок, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 601 ЦК України зобов'язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги. Зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін.

За змістом наведеної норми згоди іншої сторони у зобов'язанні із зарахуванням вимог не вимагається.

Припинення зобов'язання зарахуванням означає відсутність предмета спору за умови, якщо між сторонами не залишилися спірних (неврегульованих) питань; однак, якщо позивач заперечує існування своєї заборгованості перед відповідачем, у господарського суду немає підстав для висновку про відсутність предмета спору.

Наведена позиція викладена в листі Вищого господарського суду України від 12.03.2009 року № 01-08/163.

Зарахування можливе за наявності таких умов:

- зустрічність вимог - одночасна участь сторін у двох зобов'язаннях і при цьому кредитор за одним зобов'язанням є боржником в іншому зобов'язанні;

- однорідність вимог (гроші, однорідні речі);

- настання строку виконання зобов'язання або визначення строку моментом запитання, або щоб термін виконання не був вказаний взагалі, тобто виконання можна було вимагати в будь-який момент;

- ясність вимог - відсутність спору відносно характеру зобов'язання, його змісту, умов виконання;

- звернення з заявою однієї сторони до іншої.

Так, однією з умов зарахування є зустрічність вимог.

Відповідач вважає, що його зобов'язання стосовно оплати позивачу пайового внеску є припиненим, у зв'язку з тим, що загальна вартість будівництва останнім інженерних споруд перевищує розмір пайової участі на 181558,21 грн.

Проте, в даному випадку, одночасна участь сторін у двох різних зобов'язаннях, де при цьому кредитор (позивач) за одним зобов'язанням є боржником в іншому зобов'язанні (зустрічність вимог) відсутня.

За договором, на підставі якого подано позов, існує зобов'язання відповідача зі сплати чітко визначеної суми грошових коштів у встановлений строк.

Позивач, в свою чергу, не має перед відповідачем грошових зобов'язань з інших правовідносин.

Спірні зобов'язання за договором про пайову участь не є зустрічними.

Щодо посилань відповідача на пункт 2 частину п'ять статті 30 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності", слід зазначити наступне.

Відповідно до вказаної норми, у разі якщо кошторисна вартість будівництва інженерних мереж та/або обєктів інженерної інфраструктури (крім мереж, призначених для передачі та розподілу електричної енергії, трубопроводів, призначених для розподілу природного газу, транспортування нафти та природного газу) перевищує розмір пайової участі замовника у розвитку інфраструктури населеного пункту, орган місцевого самоврядування приймає рішення про відшкодування замовнику різниці між здійсненими витратами та розміром пайової участі замовника у розвитку інфраструктури населеного пункту.

Отже, дана норма права може бути застосована за наявності наступних умов: 1) кошторисна вартість будівництва інженерних мереж має перевищувати розмір пайової участі замовника у розвитку інфраструктури населеного пункту; 2) орган місцевого самоврядування має прийняти рішення про відшкодування замовнику різниці між здійсненими витратами та розміром пайової участі замовника у розвитку інфраструктури населеного пункту.

Отже, лише після виконання зазначених умов можливе зарахування вартості інженерних мереж до вартості пайового внеску.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи повинні діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 73 Закону України „Про місцеве самоврядування в Україні" встановлено, що акти ради, сільського, селищного, міського голови, голови районної в місті ради, виконавчого комітету сільської, селищної, міської, районної у місті (у разі її створення) ради, прийняті в межах наданих їм повноважень, є обов'язковими для виконання всіма розташованими на відповідній території органами виконавчої влади, об'єднаннями громадян, підприємствами, установами та організаціями, посадовими особами, а також громадянами, які постійно або тимчасово проживають на відповідній території.

Відповідачем жодних доказів того, що Сумською міською радою прийнято відповідне рішення до суду не надано.

Зазначене в свою чергу свідчить про те, що позивач не є боржником перед відповідачем в іншому зобов'язанні, тобто зустрічність вимог в даному випадку відсутня.

Таким чином, підстави для припинення зобов'язання зарахуванням відсутні.

Крім того, в наведеному контексті щодо розміру внеску, який має сплатити відповідач, слід зазначити наступне.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України встановлено, що підставами виникнення прав та обов'язків, є, зокрема, договори та інші правочини.

Частиною 1 ст. 626 Цивільного кодексу України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Договором чітко визначена сума коштів - 127130,30 грн. (п. 2.1 договору в редакції додаткової угоди №2), яку зобов'язаний сплатити відповідач.

Також, договором чітко встановлено строк виконання відповідачем свого грошового зобов'язання.

Відповідно до ч. ч. 1 та 2 ст. 251 Цивільного кодексу України:

- строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення;

- терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Відповідно до статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Пунктом 3.1 договору встановлено, що відповідач зобов'язується перерахувати кошти в сумі, зазначеній у п. 2.1 договору, в повному обсязі до 01.11.2015 року в період з травня 2015 року по жовтень 2015 року.

Доказів внесення змін до договору стосовно визначення іншого строку виконання зобов'язання в частині оплати відповідачем пайових внесків чи виключення наведених положень сторонами до суду не надано.

Отже, на момент звернення до суду з даними позовом строк виконання відповідачем зобов'язання з оплати пайових внесків настав, проте зобов'язання виконано так і не було.

Частиною 1 ст. 610 Цивільного кодексу України встановлено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 2 ст. 615 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов'язання.

Згідно частини 1 статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Відповідно до статей 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно частини 1 статті 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Факт наявності заборгованості, як станом на день подачі позову, так і станом на день ухвалення рішення, підтверджується матеріалами справи.

Доводи відповідача про те, що сума пайових внесків повинна бути зменшена на суму виконаних робіт з будівництва інженерних мереж, відхиляються колегією суддів з наведених вище підстав.

Колегія суддів вважає, що місцевий господарський суд виконавши всі вимоги процесуального законодавства, всебічно перевірив обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.

В процесі розгляду справи, прокурором було подано заяву про зменшення позовних вимог, за якою просив суд стягнути з відповідача суму основної заборгованості в розмірі 107130,30 грн.

Вказана заява прийнято місцевим господарським судом до розгляду, та відповідно було здійснено розгляд позовної заяви в редакції наданої прокурором заяви про зменшення розміру позовних вимог.

За наведених обставин, враховуючи не виконання відповідачем зобов'язання з оплати пайових внесків, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення з відповідача суми основної заборгованості в розмірі 107130,30 грн.

Крім суми основної заборгованості по сплаті пайового внеску прокурором заявлено до стягнення пеню за несвоєчасну сплату пайового внеску в сумі 23234,07 грн., інфляційні втрати в сумі 8352,90 грн. та 3% річних в сумі 2131,00 грн.

Положеннями ст. 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Згідно з ч. 1 ст. 550 Цивільного кодексу України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Частиною 2 ст. 551 Цивільного кодексу України встановлено, що якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно з ч. 6 ст. 231 Господарського кодексу України штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Згідно п. 4.3 договору у разі прострочення термінів сплати коштів Замовник сплачує пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня за кожен день прострочення.

Позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача пені (з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог) в розмірі 23234,07 грн. за невиконання останнім покладених на нього договірних зобовязань.

Колегія суддів здійснивши перерахування суми пені, з урахуванням встановленого договором терміну перерахування коштів на розвиток інфраструктури м. Суми, а також періоду прострочення оплати, відповідно до вимог частини 6 статті 232 Господарського кодексу України, погоджується з висновком місцевого господарського суду про стягнення з відповідача суми пені в розмірі 23201,99 грн.

Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Слід зауважити, що сплата трьох процентів річних та інфляційних втрат від простроченої суми не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора, який полягає у отриманні від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові та відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

З системного аналізу наведених законодавчих норм, вбачається право кредитора вимагати стягнення боргу, враховуючи відсотки річних, як спосіб захисту майнових прав та інтересів кредитора, сутність яких складається з відшкодування матеріальних втрат кредитора та знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів, а також отримання компенсації (плати) від боржника за користування ним грошовими коштами, які належать до сплати кредитору.

Розглядаючи вимоги про стягнення річних та інфляційних втрат, суд попередньої інстанцій дослідив наданий прокурором розрахунку сум, встановив вірний період за які вказані суми повинні нараховуватись, що є беззаперечним дотриманням судом першої інстанції вимог статті 43 Господарського процесуального кодексу України щодо всебічного, повного і об'єктивного розгляду в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності.

Підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів відзначає відсутність належних доказів щодо обставин, передбачених статтею 104 Господарського процесуального кодексу України, які підтверджували б наявність підстав для задоволення апеляційної скарги.

У відповідності з пункту 4 частини 3 статті 129 Конституції України та статті 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

На підставі викладеного колегія суддів вважає, що рішення господарського суду Сумської області від 08.09.2016 року по справі №920/715/16 прийняте при належному зясуванні обставин, що мають значення для справи та у відповідності до норм матеріального і процесуального права і відсутні підстави для його скасування, в звязку з чим, апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю Виробничо-комерційне підприємство "Нотехс" не підлягає задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись статтями 99, 101, 102, пунктом 1 статті 103, статтею 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Виробничо-комерційне підприємство "Нотехс" залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Сумської області від 08.09.2016 року по справі №920/715/16 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня її прийняття.

Головуючий суддя Істоміна О.А.

Суддя Гребенюк Н. В.

Суддя Пушай В.І.