КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" січня 2017 р. Справа№ 910/17023/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тищенко А.І.

суддів: Михальської Ю.Б.

Отрюха Б.В.

за участю представників сторін:

від позивача: Кравець Л.В., Прокопець О.В. -представники;

від відповідача: Печерський П.М.- представник;

від третьої особи: Музичук Л.В.- представник;

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Ніко центр Київ"

на рішення

Господарського суду м. Києва

від 18.10.2016р.

у справі № 910/17023/16

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Ніко центр Київ"

до Публічного акціонерного товариства "Банк Михайлівський"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача-

Фонд гарантування вкладів фізичних осіб

про зобов'язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Ніко центр Київ" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Публічного акціонерного товариства "Банк Михайлівський" про зобов'язати вчинити дії.

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що між позивачем та відповідачем було укладено договір банківського рахунку для зберігання грошових коштів та здійснення усіх видів операцій, але після запровадження тимчасової адміністрації позивач не зміг перерахувати кошти, які надійшли на рахунок позивача після її запровадження, на рахунок іншого банку.

Рішенням Господарського суду м. Києва від 18.10.2016р. у задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погодившись з прийнятим рішенням, позивач звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просив оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги повністю.

Позивач не погоджується з прийнятим рішенням, оскільки вважає, що воно прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, є необгрунтованим та винесеним з неповним з'ясуванням обставин справи.

Основні доводи апелянта грунтуються на невірному тлумаченні та застосуванні судом першої інстанції Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Відповідно до п. 1 ч. 5 ст. 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку.

Водночас, апелянт зазначає, що відповідно до п. 5 ч. 6 ст. 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" обмеження, встановлене пунктом 1 частини п'ятої цієї статті, не поширюється на зобов'язання банку щодо здійснення операцій з переказу, коштів фізичних та юридичних осіб, що надійшли на їхні рахунки, починаючи з наступного дня після запровадження процедури тимчасової адміністрації.

Зважаючи на те, що під час дії тимчасової адміністрації в ПАТ «БАНК МИХАЙЛІВСЬКИЙ» на рахунок ТОВ "НІКО ЦЕНТР КИЇВ" надійшли кошти в загальній сумі 406 244,57 грн., доступ до інформації про які за вини відповідача була відсутня, можливість користуватись цими коштами через неправомірні дії відповідача була заблокована, а законні вимоги про перерахування коштів, що надійшли на рахунок позивача під час дії тимчасової адміністрації відповідача, виконані не були.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 10.11.2016р. порушено апеляційне провадження у справі, справу призначено до розгляду.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 15.12.2016р. відкладено розгляд справи на 12.01.2017р.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши наявні матеріали справи у повному обсязі, перевіривши повноту встановлення обставин справи та надавши їм юридичну оцінку, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, заслухавши пояснення представників сторін, колегія встановила наступне.

23 грудня 2015 року між Публічним акціонерним товариством "Банк Михайлівський" (далі - відповідач, банк) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Ніко центр Київ" (далі - позивач, клієнт) було укладено договір банківського рахунку № 0101, відповідно до п. 1.1. якого для зберігання грошових коштів та здійснення усіх видів операцій у відповідності з чинним законодавством Україн банк на підставі наданої клієнтом заяви, про відкриття поточного рахунку та інших документів передбачених чинним законодавством України відкриває клієнту поточний рахунок (поточні рахунки), який/які надалі іменується(-ються) "рахунок(-и) та здійснює розрахунково-касове обслуговування (приймає і зараховує на рахунок (-и) грошові кошти, що надходять клієнту, виконує; розпорядження клієнта щодо перерахування відповідних сум з рахунка (-ів) та проводить інші операції за рахунком у межах чинного законодавства України, згідно з тарифним пакетом "Стандарт" ПАТ "банк Михайлівський" на банківські послуги для юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, а клієнт зберігає на рахунку (-ах) грошові кошти та здійснює оплату послуг банку, згідно з тарифами банку, діючими на дату надання послуги (здійснення операції).

Відповідно до п. 2.1 договору платежі з рахунку(-ів) виконуються банком у межах залишку грошових коштів на початок операційного дня банку та з урахуванням поточних надходжень грошових коштів на рахунок (-и) протягом операційного часу, визначеного тарифами.

Відповідно до п. 2.2 договору банк приймає розрахункові документи клієнта протягом усього операційного дня банку.

За приписами п. 2.4 договору операції за платіжними дорученнями в іноземній валюті банк виконує в межах строку, погодженого з клієнтом. Цей строк зазначається клієнтом у графі "Допоміжні реквізити" платіжного доручення в іноземній валюті.

Позивач зазначив, що на момент запровадження тимчасової адміністрації у банку на рахунку позивача знаходились кошти в сумі 3 542,14 грн. Протягом дії тимчасової адміністрації, як зазначає позивач, він неодноразово звертався до відповідача в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію ПАТ "Банк Михайлівський" Ірклієнка Юрія Петровича з листами про надання виписок з рахунку (листи від 13.06.2016 р., від 16.06.2016 р. та від 11.07.2016 р.), однак на жодний з листів відповідач не відповів. Вищевикладена інформація була підтверджена позивачем під час розгляду справи в апеляційному провадженні.

Надалі, позивачу стало відомо, що після запровадження тимчасової адміністрації на рахунок надійшли кошти в сумі не меншій, ніж 340 000,00 грн., внаслідок чого позивачем 12.07.2016 р. відповідачу був направлений лист № 160712/Вих-4 разом з платіжним дорученням № 924 з вимогою перерахувати кошти, які надійшли після введення тимчасової адміністрації на інший рахунок в ПАТ "Правекс Банк", проте вимога позивача відповідачем задоволена не була.

Окрім того, позивач стверджував, що він 15.07.2016р. звернувся до банку, на підставі чого йому було надано виписку по рахунку, згідно якого виявилось надходження на рахунок коштів під час дії тимчасової адміністрації в загальній сум: 406 244,57 грн., про надходження яких, як зазначалось вище, позивач не мав інформації через незаконні дії відповідача.

Таким чином, позивач звертав увагу суду, що 18.07.2016р. позивачем була направлена відповідачу вимога№ 160718/вих.-2 про перерахування всіх коштів з рахунку на інший рахунок в ПАТ "Правекс Банк", але відповідна вимога задоволена не була, жодної відповіді позивач не отримав.

Відповідач заперечував проти позову, посилаючись на те, що у банку відповідача діє ліквідаційна процедура, тому чинним законодавством встановлений спеціальний порядок задоволення вимог кредиторів після прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку, а задоволення таких вимог кредиторів здійснюється за участю Фонду гарантування вкладів фізичних осіб через відповідні позасудові механізми, передбачені чинним законодавством України. Відповідач зазначає, що іншого порядку задоволення вимог кредитора, ніж у встановлений Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" спосіб, чинним законодавством не передбачено, а тому позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Фонд гарантування вкладів фізичних осіб підтримав позицію відповідача та зазначив, що позовні вимоги не можуть бути задоволені з огляду на те, що у Публічному акціонерному товаристві "Банк Михайлівський" діє ліквідаційна процедура, під час дії якої не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку.

Оцінивши наявні в матеріалах справи документи та докази, судова колегія апеляційного господарського суду погоджується із висновком місцевого господарського суду про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

З огляду на вимоги частини першої статті 4 ГПК господарський суд у прийнятті судового рішення керується не лише тими законодавчими та/або нормативно-правовими актами, що на них посилалися сторони та інші учасники процесу, а й тими, на які вони не посилалися, але якими регулюються спірні правовідносини у конкретній справі (якщо це не змінює матеріально-правових підстав позову) (Постанова Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2013р.)

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу.

Нормами ст. 11 Цивільного кодексу України встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі, інші юридичні факти.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

За приписами ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Частиною 1 статті 509 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Положеннями статті 628 Цивільного кодексу України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Статтею 1073 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом.

У ч. 1 ст. 1089 Цивільного кодексу України визначено, що за платіжним дорученням банк зобов'язується за дорученням платника за рахунок грошових коштів, що розміщені на його рахунку у цьому банку, переказати певну грошову суму на рахунок визначеної платником особи (одержувача) у цьому чи в іншому банку у строк, встановлений законом або банківськими правилами, якщо інший строк не передбачений договором або звичаями ділового обороту.

Частиною 3 статті 1090 Цивільного кодексу України визначено, що платіжне доручення платника приймається банком до виконання за умови, що сума платіжного доручення не перевищує суми грошових коштів на рахунку платника, якщо інше не встановлено договором між платником і банком.

Відповідно до ч. 1 ст. 1091 Цивільного кодексу України банк, що прийняв платіжне доручення платника, повинен перерахувати відповідну грошову суму банкові одержувача для її зарахування на рахунок особи, визначеної у платіжному дорученні.

У разі невиконання або неналежного виконання платіжного доручення клієнта банк несе відповідальність відповідно до цього кодексу та закону. У разі невиконання або неналежного виконання платіжного доручення, у зв'язку з порушенням правил розрахункових операцій виконуючим банком відповідальність може бути покладена судом на цей банк (ч.ч. 1, 2 ст. 1092 Цивільного кодексу України).

У ч. 3 ст. 51 Закону України "Про банки і банківську діяльність" визначено, що безготівкові розрахунки проводяться на підставі розрахункових документів на паперових носіях чи в електронному вигляді.

Частинами 1, 2 статті 55 Закону України "Про банки і банківську діяльність" визначено, що відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Банк зобов'язаний докладати максимальних зусиль для уникнення конфлікту інтересів працівників банку і клієнтів, а також конфлікту інтересів клієнтів банку.

У відповідності до п. 1.15 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 21.01.2004 р. № 22, доручення платників про списання коштів зі своїх рахунків і зарахування коштів на рахунки отримувачів банки здійснюють у термін, встановлений законодавством України.

Пунктами 8.1, 8.4 ст. 8 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні", та п. 2.19 вищезазначеної Інструкції встановлено, що розрахункові документи, що надійшли до банку протягом операційного часу, він виконує в день їх надходження. Розрахункові документи, що надійшли після операційного часу, банк виконує наступного робочого дня, міжбанківський переказ виконується в строк до трьох операційних днів.

Так, враховуючи вищенаведені норми чинного законодавства, суд дійшов висновку, що невиконанням умов договору було порушене майнове право позивача на вільне володіння та розпорядження належним йому майном, яким, у розумінні статей 177, 190 Цивільного кодексу України, є грошові кошти, у т.ч., враховуючи положення пункту 3.1 статті 3 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні", які існують у формі запису на поточному рахунку позивача, відкритому у банку.

При цьому, судом встановлено, що на підставі рішення Національного банку України від 23 травня 2016 року № 14/БТ "Про віднесення Публічного акціонерного товариства "Банк Михайлівський" до категорії неплатоспроможних" Виконавчою дирекцією Фонду гарантування прийнято рішення від 23.05.2016 року № 812 "Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ "Банк Михайлівський" та делегування повноважень тимчасового адміністратора банку" та рішення від 13.06.2016 року № 991 "Щодо продовження строку тимчасової адміністрації у ПАТ "Банк Михайлівський".

Згідно з даними рішеннями було розпочато процедуру виведення ПАТ "Банк Михайлівський" з ринку шляхом запровадженням в ньому тимчасової адміністрації строком з 23 травня 2016 року до 22 липня 2016 року включно. Уповноваженою особою Фонду гарантування на здійснення тимчасової адміністрації в ПАТ "Банк Михайлівський" призначено Ірклієнка Юрія Петровича (далі - Уповноважена особа Фонду).

Рішенням Правління Національного банку України № 124-рш від 12.07.2016р. ПАТ "Банк Михайлівський" оголошено про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ "Банк Михайлівський". На підставі Постанови № 124-рш Виконавчою дирекцією Фонду гарантування винесено Рішення, яким розпочато процедуру ліквідації ПАТ "Банк Михайлівський" уповноваженою особою Фонду гарантування та делеговано всі повноваження ліквідатора ПАТ "Банк Михайлівський" Ірклієнку Юрію Петровичу строком на два роки з 13.07.2016 року по 12.07.2018 р.

Рішенням Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 1702 від 01.09.2016 року призначено Уповноваженою особою Фонду гарантування та делеговано повноваження ліквідатора ПАТ "Банк Михайлівський" Волкову Олександру Юрійовичу з 05.09.2016 року.

На виконання вимог ст. 34 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", далі - Закон, Фондом здійснено опублікування оголошення про запровадження тимчасової адміністрації у банку - ПАТ "Банк Михайлівський", яке міститься на офіційному сайті Фонду гарантування вкладів фізичних осіб за посиланням, яке розміщено 24.05.2016 року.

Також, на виконання ст. 45 Закону Фондом здійснено опублікування оголошення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку ПАТ "Банк Михайлівський" в газеті "Голос України" № 132 (6386) від 16.07.2016 року, та розміщено 13.07.2016р. на офіційному сайті Фонду гарантування вкладів фізичних осіб. Так само Фондом на офіційному сайті розміщено 05.09.2016р. оголошення про зміну Уповноваженої особи.

Зокрема, інформація про запровадження тимчасової адміністрації та ліквідацію банку ПАТ ""Банк Михайлівський" міститься на офіційному сайті Національного банку України, яка розміщується у порядку доступу до публічної інформації.

Судом встановлено, що доступ до інформації про ліквідацію банку ПАТ "Банк Михайлівський" та призначення Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних забезпечено у порядку, передбаченому ст. 5 Закону України "Про доступ до публічної інформації", шляхом оприлюднення на єдиному державному веб-порталі відкритих даних центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців - сайт Міністерства Юстиції України та в газеті "Голос України" № 132 (6386) від 16.07.2016 року, при цьому, газета "Голос України" визначена як офіційне друковане видання згідно Указу Президента України "Про порядок офіційного оприлюднення нормативно-правових актів та набрання ними чинності" від 10.06.1997 року.

Матеріалами справи підтверджено, що у відповідності до вимог законодавства України забезпечено публічний доступ до інформації про ліквідацію банку ПАТ "Банк Михайлівський" та призначення Уповноваженої особи.

Процедура виведення неплатоспроможного банку з ринку та питання запровадження, а також здійснення тимчасової адміністрації і ліквідації регулюються нормами Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", який є спеціальним відносно інших законодавчих актів України у цих правовідносинах.

Відтак, у спорах пов'язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація чи почата процедура його ліквідації, своїх зобов'язань перед його кредиторами, норми вказаного Закону є спеціальними, а даний Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у цих правовідносинах.

Відповідно до ч. 2 ст. 1 зазначеного Закону метою цього Закону є захист прав і законних інтересів вкладників банків, зміцнення довіри до банківської системи України, стимулювання залучення коштів у банківську систему України, забезпечення ефективної процедури виведення неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків.

Статтею 1 вказаного Закону унормовано, що цим Законом встановлюються правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд), порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами, а також регулюються відносини між Фондом, банками, Національним банком України, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків.

Метою цього Закону є захист прав і законних інтересів вкладників банків, зміцнення довіри до банківської системи України, стимулювання залучення коштів у банківську систему України, забезпечення ефективної процедури виведення неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків.

Відносини, що виникають у зв'язку із створенням і функціонуванням системи гарантування вкладів фізичних осіб, виведенням неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків, регулюються цим Законом, іншими законами України, нормативно-правовими актами Фонду та Національного банку України.

Пунктом 16 статті 2 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" визначено, що тимчасова адміністрація - це процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом, а відповідно до пункту 6 статті 2 цього Закону ліквідація банку - це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства.

За змістом частини п'ятої статті 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку, зокрема щодо майнових зобов'язань, які здійснюються виключно у межах процедури ліквідації банку.

Даний Закон не дає визначення поняття "кредитор банку". Визначення терміну "кредитор банку" міститься у статті 2 Закону України "Про банки і банківську діяльність", та під яким розуміється - юридична або фізична особа, яка має документально підтверджені вимоги до боржника щодо його майнових зобов'язань.

Відтак, виходячи з аналізу вищенаведених положень, позивач є кредитором банку, на якого поширюються обмеження, встановлені пунктом 1 частини 5 статті 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", і тому, не можуть бути задоволені його вимоги (у т.ч. спірні) до відповідача під час запровадження у останньому тимчасової адміністрації.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 25.03.2015року, прийнятій за результатами перегляду постанови Вищого господарського суду України від 12.11.2014 року у справі № 910/9232/14 за позовом Приватного акціонерного товариства "Актівсервіс" до Публічного акціонерного товариства "Банк Форум" про зобов'язання вчинити дії.

Зокрема, у вказаній постанові Верховного Суду України вказується, що зобов'язальні правовідносини на підставі договору банківського рахунка, які склалися між сторонами, носять майново-грошовий характер, а відтак, у даному випадку позивач виступає кредитором за майновою вимогою з розпорядження належними йому коштами, на якого поширюється обмеження, встановлені п. 1 ч. 5 ст. 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Аналогічної позиції дотримується Верховний Суд України в постановах від 1 квітня 2015 року у справах №№ 3-25гс15, 3-34гс15, від 22 квітня 2015 року у справі № 3-63гс15, від 29 квітня 2015 року у справі № 3-61гс15, від 13 травня 2015 року у справі № 3-153гс від 27 травня 2015 року у справі № 3-217гс15, від 10 червня 2015 р. у справі № 3-223гс15.

Відповідно до ст. 111-28 Господарського процесуального кодексу України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2частини першої статті 111-16 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Крім того, відповідно до п. 26 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, від 30.03.2012 р. № 5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" під час процедури ліквідації банку суди повинні виходити із вимог статей 601 - 602 ЦК, статей 92 - 96 Закону України "Про банки і банківську діяльність" та враховувати, що цим Законом встановлено чіткий порядок задоволення вимог кредиторів, визнаних ліквідатором, який не передбачає можливості індивідуального задоволення вимог конкретного кредитора.

Судова колегія апеляційної інстанції погоджується із твердженням апелянта, що відповідно до п.5 ч.6 ст. 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" обмеження, встановлене пунктом 1 частини п'ятої цієї статті, не поширюється на зобов'язання банку щодо виконання операцій з виплати переказу коштів фізичних та юридичних осіб, що надійшли на їхні рахунки з дня початку процедури виведення Фондом банку з ринку. Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив з наступного:

Порядок ліквідації банку регулюється розділом VIII Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

У відповідності до ч. 1 ст. 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" з дня призначення Уповноваженої особи Фонду призупиняються всі повноваження органів управління банку (загальних зборів, спостережної ради і правління (ради директорів) та органів контролю (ревізійної комісії та внутрішнього аудиту). Уповноважена особа Фонду від імені Фонду набуває всі повноваження органів управління банку та органів контролю з дня початку тимчасової адміністрації і до її припинення.

Згідно з ч. 5 ст. 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" під час тимчасової адміністрації не здійснюється:

1) задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку;

2) примусове стягнення коштів та майна банку, звернення стягнення на майно банку, накладення арешту на кошти та майно банку;

3) нарахування неустойки (штрафів, пені), інших фінансових (економічних) санкцій за невиконання чи неналежне виконання зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), а також зобов'язань перед кредиторами, у тому числі не застосовується індекс інфляції за весь час прострочення виконання грошових зобов'язань банку;

4) зарахування зустрічних однорідних вимог, якщо це може призвести до порушення порядку погашення вимог кредиторів, встановленого цим Законом;

5) нарахування відсотків за зобов'язаннями банку перед кредиторами.

Згідно п.3 ст.37 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" уповноважена особа Фонду має право продовжувати, обмежувати або припиняти здійснення банком будь-яких операцій.

Уповноваженою особою фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ "Банк Михайлівський" 23.05.2016 року було видано наказ № 7 про заборону видаткових операцій, відповідно до п. 1 якого наказано заборонити з 19 год. 35 хв. 23.05.2016 року здійснювати у ПАТ "Банк Михайлівський" будь-які видаткові банківські операції - безготівкові та готівкові, здійснювати оплату за укладеними правочинами без дозволу уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ "Банк Михайлівський" Ірклієнка Ю.П.

Отже, з огляду на зазначене вище, та враховуючи прийняте рішенням правління Національного Банку України рішення про ліквідацію Публічного акціонерного товариства "Банк Михайлівський" задоволення вимог кредиторів банку, здійснюється виключно у межах процедури ліквідації банку та у порядку передбаченому Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Відкликання Національним банком України на момент вирішення спору банківської ліцензії відповідача та ініціювання процедури його ліквідації як юридичної особи, зумовило для позивача настання відповідних правових наслідків, зокрема, виникнення спеціальної процедури пред'явлення майнових вимог до банку та їх задоволення в порядку та черговості, передбачених Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", при цьому задоволення вимог окремого кредитора, заявлених поза межами ліквідаційної процедури банку, не допускається, оскільки в такому випадку активи з банку виводяться, а заборгованість третіх осіб перед банком збільшується, що порушує принцип пріоритетності зобов'язань неплатоспроможного банку за вкладами фізичних осіб, гарантованими Фондом.

Враховуючи вищевикладене, перерахування коштів позивача на рахунок іншого банку за його заявою було неможливо, оскільки зазначені операції були заборонені наказом № 7 Уповноваженої особи фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ "Банк Михайлівський", що діяв у межах своїх повноважень.

У свою чергу, позивач не позбавлений можливості захистити свої майнові права за договором банківського рахунку в порядку передбаченому Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Таким чином, Публічне акціонерне товариство "Банк Михайлівський" позбавлене можливості здійснити перерахування грошових коштів позивачу у спосіб або в іншому порядку, ніж у порядку задоволення вимог кредиторів, що визначений Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

За таких обставин справи, доводи апеляційної скарги законних та обґрунтованих висновків суду першої інстанції не спростовують, фактичні обставини справи судом першої інстанції встановлені повно та об'єктивно, доказам по справі надана належна юридична оцінка, відтак, підстав для задоволення апеляційної скарги і скасування рішення Господарського суду міста Києва немає.

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги у зв'язку з відмовою в її задоволенні на підставі статті 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на апелянта (позивача).

У судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частину постанови.-

Керуючись ст.ст. 33, 34, 43, 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Ніко центр Київ" на рішення Господарського суду м. Києва від 18.10.2016р. у справі № 910/17023/16 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду м. Києва від 18.10.2016р. у справі № 910/17023/16 залишити без змін.

Матеріали справи № 910/17023/16 повернути до Господарського суду м. Києва.

Головуючий суддя А.І. Тищенко

Судді Ю.Б. Михальська

Б.В. Отрюх