ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

12.01.2017 Справа № 920/1855/15

За позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю Науково-виробниче

підприємство «Гарпун», м. Суми,

до відповідача: Держаного навчального закладу «Сумське міжрегіональне вище

професійне училище», м. Суми,

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача: Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1,

м. Суми,

за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача:

1) Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробничо-комерційне підприємство «Регіональний центр утеплення», м. Суми,

2) Товариства з обмеженою відповідальністю «Центр штукатурних Технологій», м. Київ,

про визнання права власності,

Головуючий суддя Джепа Ю.А.

Суддя Соп'яненко О.Ю.

Суддя Яковенко В.В.

Представники сторін:

від позивача: Солонар О.В. (довіреність від 27.01.2016 № б/н)

від відповідача: Рубан О.О. (довіреність № 1/1 від 12.01.2017), Штика Ю.М. (довіреність № 1/2 від 12.01.2017)

від третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача: не прибув

від третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: 1) не прибув

2) не прибув

При секретарі судового засідання: Пономаренко Т.М.

Суть спору: позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю Науково-виробниче підприємство «Гарпун», м. Суми, звернувся до суду з позовною заявою, в якій просить визнати за ним право власності на штукатурну станцію PFT G 54 E заводський № 18332, а також покласти на відповідача витрати по сплаті судового збору.

Відповідач проти позову заперечує з тих підстав, що вважає себе власником вищезазначеної штукатурної станції на підставі договору поставки від 17.04.2012, укладеного з ТОВ «ВКП «Регіональний центр утеплення», на підтвердження своєї позиції протягом розгляду справи подавав відповідні документи.

Ухвалою господарського суду Сумської області від 12.05.2016 (колегія суддів у складі: головуючий суддя Заєць С.В., судді Костенко Л.А., Жерьобкіна Є.А.), залишеною без змін постановою Харківського апеляційного господарського суду від 13.06.2016 у справі №920/1855/15 зупинено провадження та надіслано до прокуратури Сумської області матеріали вказаної справи з повідомленням про виявлені обставини, які вказують про наявність у діях посадових осіб ТОВ Науково-виробниче підприємство «Гарпун», ДНЗ «Сумське міжрегіональне вище професійне училище» чи інших третіх осіб порушення законності, що містять ознаки кримінального правопорушення.

Постановою Вищого господарського суду України від 05.10.2016 вищезазначену судову ухвалу від 12.05.2016 та постанову суду апеляційної інстанції від 13.06.2016 було скасовано через недоведеність судами попередніх інстанцій обставин, які об'єктивно перешкоджають розгляду справи по суті заявлених вимог та можливість вирішити справу незалежно від наслідків кримінального провадження, на підставі оцінки доказів, поданих сторонами; направлено справу на розгляд до суду першої інстанції.

Судовою ухвалою від 24.10.2016 було заявлено та задоволено самовідвід судді Заєць С.В., справу передано на розгляд іншому складу суду через автоматичний розподіл справи; відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24.10.2016 дану справу передано на розгляд наступному складу судової колегії: головуючий суддя Джепа Ю.А., судді: Жерьобкіна Є.А., Костенко Л.А.

22.11.2016 до суду надійшла заява представника позивача у справі про відвід суддів Жерьобкіної Є.А. та Костенко Л.А.

Ухвалою господарського суду Сумської області від 22.11.20165 вищезазначену заяву представника позивача було задоволено, справу передано на автоматизований розподіл для визначення нового складу судової колегії.

Відповідно до протоколу автоматичної заміни складу колегії суддів від 23.11.2016 визначено наступний склад судової колегії: головуючий суддя Джепа Ю.А., судді: Соп'яненко О.Ю., Яковенко В.В.

Представник позивача у судовому засіданні 12.01.2017 позовні вимоги підтримав, просить суд позов задовольнити, вимог судових ухвал від 24.11.2016 та від 21.12.2016 щодо надання додаткового обґрунтування своєї позиції у справі (в т.ч. з огляду на постанову Вищого господарського суду України) - не виконав.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 письмового обґрунтування своєї позиції у справі (в т.ч. з огляду на постанову Вищого господарського суду України) не подав, однак у судовому засіданні, яке відбулось 21.12.2016, позовні вимоги усно підтримав.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Товариство з обмеженою відповідальністю «Виробничо-комерційне підприємство «Регіональний центр утеплення» - у судове засідання свого представника не направила, вимог судових ухвал від 24.11.2016 та від 21.12.2016 не виконала.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Товариство з обмеженою відповідальністю «Центр штукатурних Технологій» - в судове засідання також представника не направила, вимог судових ухвал не виконала.

Явка представників сторін не визнавалася судом обов'язковою, а тому не з'явлення представників третіх осіб не перешкоджає розгляду справи, і відповідно до ст. 75 ГПК України справа розглядається за наявними в ній матеріалами.

У судовому засіданні 12.01.2017 представник відповідача заявив усне клопотання про залучення до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача ТОВ «Лізар Техно Сервіс», оскільки, на думку представника, дана юридична особа може надати пояснення стосовно факту поставки спірної штукатурної станції відповідачу.

Відповідно до ч. 1 ст. 27 Господарського процесуального кодексу України треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до прийняття рішення господарським судом, якщо рішення з господарського спору може вплинути на їх права або обов'язки щодо однієї з сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за клопотанням сторін, прокурора.

Із змісту ж заявленого представником відповідача клопотання не вбачається, на які саме права та обов'язки ТОВ «Лізар Техно Сервіс» вплине прийняття рішення у даній справі.

За таких підстав судова колегія дійшла висновку про відсутність правових підстав для задоволення заявленого представником відповідача клопотання про залучення до участі у справі у якості третьої особи ТОВ «Лізар Техно Сервіс».

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши наявні докази, суд встановив:

31.07.2012 ТОВ НВП «Гарпун» придбало у ТОВ «Центр штукатурних технологій» штукатурну станцію PFT G 54 Е заводський №18332 для власних потреб та водоповітряний шланг 3/4*40м , а з 01.08.2012 агрегат поставлено на облік основних засобів підприємства.

Рахунок-фактура № СФ-0000041 від 31.07.2012 на суму 80880,00 грн. був оплачений позивачем відповідно до платіжного доручення № 158 від 31.07.20112, за яким вищезазначена сума була перерахована на поточний рахунок продавця.

Факт отримання вищевказаного обладнання підтверджується видатковою накладною № РН-0000034 від 03.08.2012.

У подальшому, у квітні 2013 року штукатурну станцію було надано в оренду фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 (далі - третя особа-1), який 21.05.2013 повідомив, що дане обладнання було вкрадено з об'єкта, на якому він працював, розташованого за адресою: АДРЕСА_1.

За заявою третьої особи-1 до СВ Сумського РВ УМВС України в Сумській області розпочато та здійснюється на даний час досудове розслідування кримінального провадження №0000813 за фактом таємного викрадення майна з будинку ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_2, а саме: штукатурної станції, 12 радіаторів та іншого обладнання, на загальну суму 94 500,00 грн. Під час слідчих дій (санкціонованого суддею обшуку) по вказаному кримінальному провадженню у приміщенні, яке належить відповідачу, виявлено штукатурну станцію PFT G 54 заводський №18332 та документи, якими представники відповідача обґрунтовували правомірність знаходження штукатурної станції у ДНЗ «Сумське міжрегіональне вище професійне училище».

Зважаючи на тривалість кримінального провадження ТОВ НВП «Гарпун», вважаючи себе власником майна, звернулося до слідчого СВ Сумського РВ УМВС України у Сумській області Журко К.С. з клопотанням щодо повернення штукатурної станції. До клопотання були надані копії первинних документів, які підтверджують право власності на штукатурну станцію.

Повідомленням від 22.06.2015 №6395 слідчим СВ Сумського РВ УМВС України в Сумській області Журко К.С. було відмовлено у поверненні станції, оскільки вказана штукатурна станція визнана речовим доказом по кримінальному провадженню №0000813.

Оскільки відповідно до ст. 169 Кримінального процесуального кодексу України тимчасово вилучене майно повертається особі, у якої воно було вилучено, ТОВ НВП «Гарпун», вважаючи себе власником даного майна, з такою позицією слідчого не погодилося, звернулося до Ковпаківського районного суду м. Суми зі скаргою на такі дії слідчого.

За результатами розгляду скарги Ковпаківський районний суд м. Суми 20.07.2015 скаргу задовольнив, зобов'язав слідчого СВ Сумського РВ УМВС України в Сумській області Журко К.С. повернути власнику - ТОВ НВП «Гарпун», вказану штукатурну станцію, оскільки на тимчасово вилучене майно не був накладений арешт.

10.08.2015 ТОВ НВП «Гарпун» повторно звернулося до слідчого СВ Сумського РВ УМВС України в Сумській області Журко К.С. із заявою щодо повернення штукатурної станції, до якої було додано оригінал вказаної ухвали слідчого судді Ковпаківського районного суду м. Суми від 20.07.2015.

У той же час, 23.09.2015 прокурор Сумського району Передерій В.Г. звернувся до Ковпаківського районного суду міста Суми з клопотанням про арешт штукатурної станції. Під час розгляду клопотання виявилося, що на штукатурну станцію претендує ДНЗ «Сумське міжрегіональне вище професійне училище» (відповідач у справі), стверджуючи, що це майно було придбано в установленому законом порядку у 2012 році. Зважаючи на наявність спору про належність штукатурної станції слідчим суддею відмовлено у задоволенні клопотання про арешт даного майна, одночасно роз'яснено представникам ТОВ НВП «Гарпун», що питання про право власності на спірну штукатурну станцію і її подальшу долю повинні вирішуватися у порядку господарського судочинства, оскільки ДНЗ «Сумське міжрегіональне вище професійне училище» також вважає себе законним власником штукатурної станції.

На підтвердження права власності позивачем були подані копії наступних документів: рахунку-фактури № СФ-0000041 від 31.07.2012 на суму 80 880,00 грн.; - платіжного доручення №158 від 31.07.2012; податкової накладної №12 від 31.07.2012; видаткової накладної № РН-0000034 від 03.08.2012; довіреності № 13 від 01.08.2012 на отримання цінностей, виданої на ім'я ОСОБА_7; інвентарної картки на штукатурну станцію.

У той же час, відповідач також вважає себе власником спірного майна з огляду на наступні факти.

Згідно з обласною програмою розвитку профтехосвіти на 2012-2015 роки Сумською обласною радою були виділені кошти на створення інноваційного будівельно-технічного центру на базі ДНЗ «СМВПУ». Частина отриманих коштів планувалася на закупівлю шпаклювальної та штукатурної станцій.

Так, навчальним закладом за договором поставки № 26 від 17.04.2012 була придбана у ТОВ «ВКП «Регіональний центр утеплення» (далі-третя особа 2) штукатурна станція PFT G 5, зварювальні автомати, шпаклювальна станція ТМАХ-506, нівелір лазерний, лазерна лінійка, шліфувальна машина для штукатурки. Вказана штукатурна станція PFT G 5 та зварювальні напівавтомати були передані відповідачу згідно накладної №РН-0000005/1 від 21.05.2012. Відповідач - ДНЗ «СМВПУ» розрахувався за штукатурну станцію 23.05.2012, що підтверджується копією платіжного доручення №14 від 23.05.2012 та випискою про рух коштів із банківського рахунку відповідача. Вартість штукатурної станції згідно первинних облікових документів - 99 900,00 грн.

Суд також встановив, що, отримавши штукатурну станцію у травні 2012 року, відповідач з'ясував, що станція не укомплектована повністю, а саме - відсутній шланг високого тиску, тому повернув її постачальнику (ТОВ «ВКП «Регіональний центр утеплення») на відповідальне зберігання за договором відповідального зберігання від 25.05.2015 на підставі акту приймання-передачі №1 від 25.05.2012, копія якого міститься у матеріалах справи. При цьому, суд зазначає, що в акті приймання-передачі № 1 від 25.05.2012 відсутні характеристики обладнання, яке було передано третій особі 2 за договором відповідального зберігання, а лише зазначено: шпаклевочна станція, у кількості 1 шт., вартістю 95000,00 грн.; штукатурна станція у кількості 1 шт. вартістю 99900,00 грн.

Штукатурна станція у стані, придатному до використання, нова, у заводському пакуванні, доукомплектована шлангом для подачі сумішей була повернута відповідачу згідно акту приймання-передачі від 18.06.2013 ТОВ «ВКП «Регіональний центр утеплення». При цьому постачальник пояснив, що доукомплектування поставленої за договором від 17.04.2012 штукатурної станції не було можливе, оскільки шланг високого тиску окремо виробниками не поставляється, а нові штукатурні станції PFT в Україну не завозилися. За таких обставин ТОВ «ВКП «Регіональний центр утеплення» передав ДНЗ «СМВПУ» штукатурну станцію G-54 Е, яка мала, як зазначив постачальник, кращі технічні характеристики. Так, з акту приймання-передачі № 2 від 18.06.2013 вбачається, що відповідачу були передані шпаклевочна станція (поршневий розпилювач RTX1500-220V EUROPE VERSION(702200001/2012/016458)) у кількості 1 шт., вартістю 95000,00 грн., штукатурна станція (G-54 Е-(380В)) у кількості 1 шт. вартістю 99900,00 грн.

На підставі зазначеного відповідач вважає, що штукатурна станція G-54 Е-(380В) є власністю ДНЗ «СМВПУ», а враховуючи організаційно-правову форму навчального закладу - державною власністю та з травня 2012 року перебуває на бухгалтерському обліку навчального закладу.

Відповідно до ст. 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ч.1 ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а ч. 2 вказаної статті одним із способів захисту цивільних прав та інтересів визначено визнання права.

Позивач в своїй позовній заяві посилається на приписи ст. 392 Цивільного кодексу України, в якій зазначено, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Відповідно до положень п.8 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 «Про судове рішення» господарський суд у разі необхідності в мотивувальній частині рішення може зазначити про урахування ним постанов Вищого господарського суду України, однак, у зв'язку з відсутністю відповідних керівних роз'яснень Пленуму Вищого господарського суду України положень застосування ст.ст. 328, 392 чинного Цивільного кодексу України щодо набуття та визнання права власності, виходячи з принципу єдності та впорядкованості судової практики, суд вбачає за можливе урахувати тлумачення даної норми Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Так, пунктом 5 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» передбачено, що вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України).

Відповідно до ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін. Законом можуть бути передбачені особливості регулювання укладення та виконання договорів поставки, у тому числі договору поставки товару для державних потреб.

Згідно із частиною 1 ст. 334 вищевказаного Кодексу право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом.

Дана стаття, встановлюючи загальне правило, пов'язує виникнення права власності у набувача за договором саме із передачею речі, а не з іншим моментом, наприклад, сплатою вартості товару. При цьому такою передачею визнається фактичне вручення майна набувачеві, здача його перевізникові чи організації зв'язку для відправлення, пересилання, фактичне надходження майна у володіння набувача (наприклад, поставка на склад), а також передачу йому товаро-розпорядчого документа. Вручення даного документа означає передачу набувачу всіх повноважень з розпорядження майном. Набувач, якому переданий в установленому законом порядку товарно-розпорядчий документ, набуває права шляхом здійснення правочинів з даним документом продати товар, заставити його тощо.

Відповідно до ч.1 ст.9 закону «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Статтею 1 цього Закону визначено, що первинним є документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Крім того, первинні документи повинні мати такі обов'язкові реквізити як назва документа (форми); дата і місце складання; назва підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Саме таким вимогам відповідає видаткова накладна №РН-0000034 від 03.08.2012, що засвідчує встановлений факт здійснення господарської операції з придбання позивачем спірної штукатурної станції G-54 Е.

Видаткова ж накладна № РН-0000005 від 21.05.2012 підтверджує факт придбання відповідачем як покупцем за договором поставки № 26 від 17.04.2012 штукатурної станції PFT G 5, яка суттєво відрізняється по якісним та вартісним показникам від спірного обладнання.

Також матеріалами справи підтверджується факт передачі відповідачем штукатурної станції PFT G 5 третій особі 2 за договором відповідального зберігання від 25.05.2012.

Таку дію відповідач пояснив тим, що отримана штукатурна станція не була укомплектована шлангом для подачі робочої суміші, однак не надав суду пояснень стосовно того, чому ним був укладений із третьою особою 2 саме договір відповідального зберігання; доказів же звернення відповідача до ТОВ ВКП «Регіональний центр утеплення» з відповідними листами, повідомленнями тощо щодо недоукомплеткованості поставленого товару суду подано не було.

Відповідно до ст. 682 Цивільного кодексу України продавець зобов'язаний передати покупцеві товар, що відповідає умові договору купівлі-продажу щодо комплектності. Якщо договором купівлі-продажу не встановлено умов щодо комплектності товару, продавець зобов'язаний передати покупцеві товар, комплектність якого визначається звичаями ділового обороту або іншими вимогами, що звичайно ставляться.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 684 вищезазначеного Кодексу у разі передання некомплектного товару покупець має право вимагати від продавця за своїм вибором: 1) пропорційного зменшення ціни; 2) доукомплектування товару в розумний строк.

Якщо продавець у розумний строк не доукомплектував товар, покупець має право за своїм вибором: 1) вимагати заміни некомплектного товару на комплектний; 2) відмовитися від договору і вимагати повернення сплаченої грошової суми.

За положеннями частини 2 ст. 690 Цивільного кодексу України продавець зобов'язаний забрати (вивезти) товар, не прийнятий покупцем (одержувачем), або розпорядитися ним в розумний строк.

Натомість, відповідач, як свідчать матеріали даної судової справи, ігноруючи положення чинного законодавства, уклав з ТОВ ВКП «Регіональний центр утеплення» договір відповідального зберігання, який за своєю правовою природою є договором зберігання, за яким одна сторона (зберігач) зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Однак, матеріалами справи підтверджується, що за даним договором відповідач згідно акту приймання-передачі № 1 від 25.05.2012 передав на зберігання ТОВ ВКП «Регіональний центр утеплення» штукатурну станцію без зазначення ідентифікаційних ознак (хоча за договором поставки придбав штукатурну станцію PFT G 5), а отримав назад за актом приймання-передачі № 2 від 18.06.2013 штукатурну станцію G-54 Е-(380В), при цьому суду не було подано відповідачем належних та допустимих доказів звернення останнього до третьої особи 2 з приводу поставки йому іншого обладнання, ніж було передано за договором відповідального зберігання. До того ж гарантійний талон №11, який був наданий відповідачу разом із штукатурною станцією PFT G 54 Е (заводський номер 18332), виписаний на бланку товариства «АСМ» (офіційного дилера фірми KNAUF), однак інших, підтверджуючих такий статус товариства документів, суду подано не було.

До пояснень відповідача та ТОВ ВКП «Регіональний центр утеплення» стосовно відсутності на ринку необхідного обладнання та поставки відповідачу у зв'язку з цим іншого обладнання суд відноситься критично, оскільки такі пояснення не можуть бути визнані судом підставою для визнання за відповідачем права власності на спірну штукатурну станцію без наявності відповідних правовстановлюючих документів.

У відповідності з приписами ст. ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

На підставі ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Враховуючи вказівки Вищого господарського суду України, наведені у постанові від 05.10.2016, винесеній у даній справі, стосовно вирішення даного спору по суті на підставі наданих сторонами доказів (без необхідності зупинення провадження у справі для направлення до прокуратури повідомлення про виявлені обставини на підтвердження наявності у діях посадових осіб сторін у справі чи третіх осіб ознак порушення законності, що містять ознаки кримінального правопорушення), суд дійшов висновку на підставі наявних у матеріалах справи доказів, що позовні вимоги підлягають задоволенню шляхом визнання за позивачем права власності на штукатурну станцію PFT G 54 E заводський номер 18332. Відповідач же доводів позивача стосовно правомірності набуття ним права власності на спірне обладнання не спростував; не подав належних та допустимих доказів придбання у власність саме штукатурної станції PFT G 54 E, а не моделі PFT G 5.

Відповідно до ст.ст. 44, 49 Господарського процесуального кодексу України суд покладає на відповідача витрати позивача по сплаті судового збору у розмірі 1218 грн. 00 коп.

Керуючись ст.ст. 16, 328, 392 Цивільного кодексу України, ст.ст. 33, 34, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити.

2. Визнати за Товариством з обмеженою відповідальністю «Гарпун» (40035, м. Суми, вул. Заливна, 13/62; 3) право власності на штукатурну станцію PFT G 54 E, 2008 року випуску, заводський номер 18332.

3. Стягнути з Державного навчального закладу «Сумське міжрегіональне вище професійне технічне училище» (40031, м. Суми, пр. Курський, 141; ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Гарпун» (40035, м. Суми, вул. Заливна, 13/62; 3) 1218 грн. 00 коп. витрат по сплаті судового збору.

4. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Повне рішення складено 16.01.2017.

Головуючий суддя Ю.А.Джепа

Суддя О.Ю.Соп'яненко

Суддя В.В.Яковенко