ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"04" січня 2017 р.Справа № 916/2721/16
За позовом Товариство з обмеженою відповідальністю "Одеський портовий виробничоперевалочний комплекс";

до відповідача Державне підприємство "Одеський морський торговельний порт"

3-тя особа відповідача: Головне управління Державної фіскальної служби України в Одеській області;

про зобов'язання вчинити певні дії шляхом визнання заборгованості за договором компенсації

Суддя Гуляк Г.І.

Представники:

Від позивача: Максимова К.О. - за дорученням;

Від відповідача: Казакова К.О. - за дорученням;

Від третьої особи: Бутрик А.О. - за дорученням;

Суть спору: 4 жовтня 2016 року до господарського суду Одеської області звернулось Товариство з обмеженою відповідальністю "Одеський портовий виробничоперевалочний комплекс" з позовною заявою до відповідача Державного підприємства "Одеський морський торговельний порт" відповідно до якої, просило суд:

- Згідно умов Договору № КД-19195 від 29 жовтня 2014р. визнати заборгованість за ДП "Одеський морський торговельний порт" по сплаті компенсації "сплати за землю" за період з 29.10.2014р. по 30.06.2016р. у розмірі 21 992,04 грн. (Двадцять одна тисяча дев'ятсот дев'яносто дві грн. 04 коп.).

Ухвалою господарського суду Одеської області від 05.10.2016 року було порушено провадження по справі №916/2721/16 та призначено її до розгляду у відкритому судовому засіданні.

В судовому засіданні 07.11.2016р. представником позивача було подано заяву про залучення до участі у справі третьої особи, яка не заявлє самостійних вимог на предмет спору - Головне управління Державної фіскальної служби України в Одеській області

Також представником Державного підприємства "Одеський морський торговельний порт" було надано суду відзив на позовну заяву з підтверджуючими документами, 07.11.2016 року хв..№27075, який залучено до матеріалів справи

Ухвалою суду від 07.11.2016 року заяву позивача було розглянуто та задоволено, залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на відповідача - Головне управління Державної фіскальної служби України в Одеській області та розгляд справи було призначено на 21.11.2016 року.

25.11.2016 року представник позивача надав заперечення на відзив, які залучено до матеріалів справи.

Представник відповідача 05.12.2016 року звернувся до суду з клопотанням в порядку ст. 69 ГПК України та ухвалою суду від 05.12.2016 року строк розгляду справи було продовжено до 20.12.2016 року.

Позивачем 14.12.2016 року надано письмові докази, які залучено до матеріалів справи.

Крім того представник позивача звернувся до суду з клопотанням в порядку ст. 69 ГПК України та ухвалою суду від 14.12.2016 року вказану клопотання судом задоволено та продовжено строк розгляду справи до 6 січня 2017 року, розгляд справи відкладено, за клопотанням сторін.

Представник позивача 04.01.2017 року надав письмові докази, які судом залучено до справи.

Представник позивача у судовому засіданні позов підтримує та просить суд згідно умов Договору № КД-19195 від 29 жовтня 2014р. визнати заборгованість за ДП "Одеський морський торговельний порт" по сплаті компенсації "сплати за землю" за період з 29.10.2014р. по 30.06.2016р. у розмірі 21 992,04 грн..

Представник відповідача позов не визнає та просить суд у задоволенні відмовити.

Представник третьої особи, вимоги позивача вважає безпідставними та такими що не підлягають задоволенню.

04.01.2017 року у судовому засіданні після повернення з нарадчої кімнати було проголошено вступну та резолютивну частини рішення суду в порядку статті 85 ГПК України.

Дослідивши в відкритому судовому засіданні матеріали справи, надані сторонами докази, заслухавши пояснення представників сторін, суд встановив:

Між Товариством з обмеженою відповідальністю "Одеський портовий виробничоперевалочний комплекс" та Державним підприємством "Одеський морський торговельний порт" було укладено договір № КД-19195 компенсації від 29 жовтня 2014 року, за умовами якого ТОВ "ОПВК" ("Замовник") здійснює ДП "ОМТП" ("Порт") компенсацію витрат на сплату "плати за землю" у вигляді орендної плати за земельні ділянки загальною площею 5 931 кв.м..

Пунктом 3.1 Договору, замовник - /позивач у справі/ компенсує порту /відповідач у справі/ сплату „плати за землю" у вигляді орендної плати за земельні ділянки, зазначені у розділі 1 договору.

Замовник здійснює компенсацію Порту, розраховану за рік, щомісяця рівними частками протягом 10 банківських днів з моменту вручення рахунку портом.

Пунктом 3.3.2 Договору у разі зміни вимог податкового законодавства, сума компенсації підлягає коригуванню на протязі року.

Як зазначає позивач, за період з 29 жовтня 2014р. по 30.06.2016р. загальна сума сплаченої компенсації сплати "плати за землю" склала 109 960,26 грн., ПДВ 20 % 21 992,04 грн., загальна сума платежів 131 952,30 гривень.

На дату укладення Договору, відповідно до статей 185, 193, 198 та підпункту 14.1.185 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України, отримання коштів, як компенсації понесених витрат зі сплати земельного податку, не є об'єктом оподаткування ПДВ.

Позивач зазначає, що таке тлумачення норм права наведено у листах ДФС України від 18.05.2016р. № 10890/6/99-99-15-03-02-15, від 29.02.2016р. № 4457/6/99-99-19-03-02-15, які розміщено на офіційному веб-порталі ДФС у розділі "Консультації для юридичних осіб". Офіційну позицію ДФС України.

Відповідно до листа Головного Управлінням ДФС в Одеській області в індивідуальній консультації № 1434/10/15-32-12-02-12 від 01.07.2016р., операція з отримання орендодавцем від орендаря компенсації з оплати земельного податку не є об'єктом оподаткування податком на додану вартість, якщо така оплата відшкодовується орендодавцю за окремим договором та не включається орендарем до складу орендної плати.

Також позивач зазначив, що відповідачем було припинено з 1 липня 2016 року нарахування податкового зобов'язання з ПДВ за господарськими операціями по отриманню компенсації оплати земельного податку.

Як зазначає позивач у своєму позові та підтвердив у ході розгляду справи, сторони не досягли згоди щодо правомірності нарахування ПДВ у розмірі 21 992,04 гривень на суми компенсації витрат на сплату "плати за землю" у період з 29.10.14р. по 30.06.16р.. Та, відповідно, виконання договірних зобов'язань, щодо визначеного п. 3.1 Договору порядку розрахунків.

Державним підприємством "Одеський морський торговельний порт" було надано суду відзив на позовну заяву з підтверджуючими документами відповідно до якого, порт позов не визнає та просить суд у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи, проаналізувавши норми чинного законодавства, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог з наступних підстав:

Відповідно до частини 1, 2 ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Правочин, різновидом якого є договори - основний вид правомірних дій - це волевиявлення осіб, безпосередньо спрямовані на виникнення, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків. При цьому, ст.12 ЦК України передбачає, що особа здійснює свої цивільні права вільно на власний розсуд.

Частини 1, 4 ст.202 ЦК України визначають, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

За приписами ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Судом встановлено, що 29.10.2014 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Одеський портовий виробничоперевалочний комплекс" та Державним підприємством "Одеський морський торговельний порт" було укладено договір № КД-19195 компенсації.

Також підтверджено та не спростовано відповідачем, сплату за період з 29 жовтня 2014р. по 30.06.2016р. загальна сума сплаченої компенсації "плати за землю" склала 109 960,26 грн., ПДВ 20 % 21 992,04 грн., загальна сума платежів 131 952,30 гривень

Сума компенсації підлягає коригуванню на протязі року у разі зміни вимог податкового законодавства (п. 3.3.2. Договору). Компенсація понесених витрат із сплати податку була об'єктом оподаткування ПДВ до 1 липня 2016 року згідно до п. 185.1 ст. 185 Податкового кодексу України та листів ДПС від 15.11.2012 р. за №4967/0/51-12/15-3416, ГУ ДФС у м. Києві від 02.10.2015 р. за №15108/10/26-15-15-01-09 та ДФС від 29.10.2015 р. за №23008/6/99-99-19-03-02-15., оскільки у разі якщо орендар відшкодовує орендну плату земельної ділянки орендодавцю згідно з умовами договору оренди, то таке відшкодування є складовою частиною операції з постачання послуг, а тому є об'єктом оподаткування податком на додану вартість.

Як було встановлено в ході розгляду справи та підтверджено сторонами відповідач з 1 липня 2016 року припинив нарахування податкового зобов'язання з ПДВ за господарськими операціями по отриманню орендодавцем від орендаря компенсації оплати земельного податку на підставі індивідуального податкового роз'яснення ГУ ДФС від 01.07.2016 р. за №1434/10/15-32-12-02-12.

Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Тобто, підставами для захисту цивільного права є його порушення, невизнання або оспорювання.

Захист цивільних прав - це передбаченні законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в ст. 16 Цивільного кодексу України та ст. 20 Господарського кодексу України.

У відповідності до ст. 20 Господарського кодексу України кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб'єктів захищаються шляхом: визнання наявності або відсутності прав; визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб'єктів, що суперечать законодавству, обмежують права та законні інтереси суб'єкта господарювання або споживачів; визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом; відновлення становища, яке існувало до порушення прав та законних інтересів суб'єктів господарювання; припинення дій, що порушують право або створюють загрозу його порушення; присудження до виконання обов'язку в натурі; відшкодування збитків; застосування штрафних санкцій; застосування оперативно-господарських санкцій; застосування адміністративно-господарських санкцій; установлення, зміни і припинення господарських правовідносин; іншими способами, передбаченими законом.

Крім того, відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу України захист цивільних прав та інтересів здійснюється у встановленому порядку судом шляхом: визнання цих прав; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусового виконання обов'язку в натурі; зміни правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та іншими способами відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконним рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Зазначеними правовими нормами не передбачено такого способу захисту права та інтересу, як визнання заборгованості за Відповідачем.

Отже вимога позивача про визнання заборгованості за Відповідачем по сплаті компенсації «сплати за землю» за період з 29.10.14 р. по 30.06.16 р. у розмірі 21 992,04 грн. є вимогою про встановлення факту та не направлена на захист права (законного інтересу) Позивача, а відтак не може бути самостійним предметом розгляду у господарському суді. Розгляд вимог про констатацію факту припинення договору не віднесено до компетенції господарського суду.

Враховуючи вищевикладене, оцінюючи докази у справі в їх сукупності, законодавство, що регулює спірні правовідносини, суд відмовляє Товариству з обмеженою відповідальністю "Одеський портовий виробничоперевалочний комплекс" у задоволені позову.

Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом (ст. 43 ГПК України).

Рішення прийнято на підставі наданих сторонами доказів, оскільки згідно із ст.33, 38 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона: повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; самостійно визначити і надати суду ті докази на підтвердження своїх доводів, які вважає необхідними, належними і достатніми. Докази витребуються судом у ході розгляду справи лише у разі подання відповідного клопотання - на суд не покладено обов'язку вказувати стороні, які докази вона повинна подати на підтвердження свої вимог чи заперечень, або проводити розшук тих чи інших доказів з власної ініціативи.

При цьому суд приймає до уваги строк розгляду справи, достатність часу у будь-якої із сторін для надання доказів на підтвердження власних доводів, для спростування обставин чи доводів протилежної сторони та для подання суду клопотання про витребування таких доказів у інших осіб.

Відповідно до приписів ст. 44, 49 ГПК України витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст.32,33,44,49,82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку ст. 85 ГПК України.

Повне рішення складено 10 січня 2017 р.

Суддя Г.І. Гуляк