ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

10.01.2017 Справа № 920/652/16
Господарський суд Сумської області у складі головуючого судді Левченка П.І., судді Соп'яненко О.Ю., судді Костенко Л.А., при секретарі судового засідання Чепульській В.Ю. розглянув матеріали справи № 920/652/16

за позовом - заступника керівника Сумської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі позивача - Управління освіти і науки Сумської міської ради, м. Суми,

до відповідачів - 1) Департаменту забезпечення ресурсних платежів Сумської міської ради, м. Суми,

2) Товариства з обмеженою відповідальністю «ФТД-ТЕМП», м. Суми,

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - Комунального закладу Сумської міської ради «Сумський міський центр еколого-натуралістичної творчості учнівської молоді», м. Суми,

про визнання недійсним договору оренди приміщення,

за участю представників:

прокурора - Луцик О.О.,

позивача - Стеценко С.М. за довіреністю № 13.01-18/136 від 01.02.2016,

відповідачів - 1) не з'явився,

2) не з'явився,

третьої особи - Боровика В.М. за довіреністю № 01-25/05 від 10.01.2017.

В судовому засіданні, розпочатому об 11 год. 30 хв. 24.10.2016 року, відповідно до приписів статті 77 Господарського процесуального кодексу України, оголошувалась перерва до 11 год. 00 хв. 16.11.2016 року.

Суть спору: позивач у своїй позовній заяві просив суд визнати недійсним договір № 0112 (УКМ-0301) від 11.08.2004 року зі змінами № 1 від 29.07.2005 року, № 2 від 16.06.2006 року, № 1 від 18.02.2008 року, № 2 від 04.06.2013 року, № 3 від 24.07.2015 року оренди нежитлового приміщення площею 315 кв.м. за адресою: м. Суми, вул. Харківська, 13, та застосувати наслідки недійсності правочину; витрати по сплаті судового збору покласти на відповідачів.

Відповідно до заяви від 15.08.2016 року № 120-8226вих16 прокурор просить суд визнати недійсним договір № 0112 (УКМ-0301) від 11.08.2004 зі змінами № 1 від 29.07.2005 року, № 2 від 16.06.2006 року, № 1 від 18.02.2008 року, № 2 від 04.06.2013 року, № 3 від 24.07.2015 року оренди нежитлового приміщення площею 315,1 кв.м. за адресою: м. Суми, вул. Харківська, 13, а також стягнути з відповідачів на користь Прокуратури Сумської області витрати по сплаті судового збору у сумі 1378,00 грн.

Передбачені частиною четвертою статті 22 Господарського процесуального кодексу України, права позивача збільшити або зменшити розмір позовних вимог, відмовитись від позову можуть бути реалізовані до прийняття рішення судом першої інстанції.

Відповідно до письмового обгрунтування позивач підтримує позовну заяву прокурора та поросить суд визнати недійсним оспорюваний прокурором договір.

Враховуючи, що подана позивачем заява відповідає приписам частини четвертої статті 22 Господарського процесуального кодексу України, суд розглядає справу з урахуванням зазначеної заяви прокурора.

Відповідач-2 у письмових запереченнях від 04.08.2016 року № 20 проти позову заперечує, посилаючись, зокрема на те, що оспорюваний договір не суперечить чинному законодавству, а орендовані приміщення не використовуються в начальному процесі, договір оренди не порушує права та охоронювані законом інтереси позивача. Ні позивач, ні відповідач-1 не зверталися до орендаря (відповідача-2) з пропозицією достроково розірвати оспорюваний договір.

Посилання прокурора на встановлену законодавством заборону використання орендованого приміщення з іншою, крім навчальної, метою, зокрема шляхом надання його в оренду, відповідач-2 вважає помилковим, посилаючись на положення абзацу 23 частини другої статті 4 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», відповідно до якої окреме індивідуально визначене майно зі складу цілісного майнового комплексу підприємства, його структурного підрозділу, забороненого до оренди, може бути об'єктом оренди (без права приватизації та суборенди), якщо воно не заборонене до оренди законами України, не задіяне у процесі основного виробництва та за висновком органу, уповноваженого управляти цим майном, його оренда не порушить цілісності майнового комплексу.

Крім наведеного відповідач-2 у заяві про застосування строків позовної давності від 25.08.2016 року, посилаючись на статтю 257 Цивільного кодексу України, просить суд застосувати позовну давність та відмовити в задоволенні позовних вимог прокурора, оскільки оспорюваний договір оренди нерухомого майна було укладено 16.05.2007 року, тобто понад дев'ять років тому, а тому відповідач-2 вважає, що позивачем пропущено трирічний строк позовної давності, що є підставою для відмови у задоволенні позову, заявленого прокурором в інтересах держави в особі позивача.

У листі № 120-8293вих-16 від 17.08.2016 року заступник керівника Сумської місцевої прокуратури на виконання пункту 7 ухвали Господарського суду Сумської області від 01.07.2016 року у справі № 920/652/16 повідомив суду, що правонаступництво відповідача-1 як орендодавця оспорюваного приміщення підтверджується Положенням про Департамент забезпечення ресурсних платежів Сумської міської ради, а саме, згідно пункту 1.7 Положення Департамент є правонаступником Управління майна комунальної власності Сумської міської ради по усіх майнових та немайнових правах та обов'язках.

На виконання пункту 8 ухвали Господарського суду Сумської області від 01.07.2016 року у справі № 920/652/16 позивачем було подано до суду документи про передачу Сумській міській станції юних натуралістів та Комунальному закладу Сумського міського центру еколого-натуралістичної творчості учнівської молоді нежитлових приміщень загальною площею 2250 кв.м.

Третя особа у письмових обґрунтуваннях своєї позиції щодо визнання недійсним договору оренди приміщення від 18.08.2016 року № 01-25/65 зазначає, що вивільнення приміщень, що орендуються відповідачем-2, дало б можливість поліпшити умови навчання вихованців Комунального закладу Сумського міського центру еколого-натуралістичної творчості учнівської молоді.

09.09.2016 року заступником керівника Сумської місцевої прокуратури подано клопотання, в якому він просить суд визнати поважними причини пропущення позовної давності, оскільки органом уповноваженим здійснювати державну політику в галузі освіти, у тому числі щодо забезпечення доступності дошкільної, загальноосвітньої, позашкільної освіти, створення безпечних умов навчання та виховання дітей, забезпечення збереження майна закладів освіти - Управлінням освіти і науки Сумської міської ради - допущена бездіяльність, яка полягає у невжитті упродовж тривалого часу будь-яких заходів, спрямованих на визнання вказаного договору оренди недійсним та повернення майна, яке необхідне для здійснення освітньої діяльності закладу позашкільної освіти. Враховуючи, що прокурор не знав про укладення відповідачами спірного договору оренди, звернувся з позовом одразу ж після виявлення факту незаконної передачі в оренду приміщення навчального закладу.

Відповідач-1 свого представника в засідання суду 10.01.2017 року не направив, відзиву на позов не подав, про час, дату та місце судового слухання справи повідомлений належним чином, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення ф. 107, яке повернуте на адресу Господарського суду Сумської області відділенням поштового зв'язку.

Відповідач-2 свого представника в засідання суду 10.01.2017 року не направив, про час, дату та місце судового слухання справи повідомлений належним чином, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення ф. 107, яке повернуте на адресу Господарського суду Сумської області відділенням поштового зв'язку.

Відповідно до пункту 3.9.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» № 18 від 26.12.2011 року, у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них, справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Враховуючи достатність часу, наданого сторонам для підготовки до судового засідання та підготовки витребуваних судом документів, приймаючи до уваги принципи змагальності та диспозитивності господарського процесу, закріплені пунктом 4 частини третьої статті 129 Конституції України, статтями 43 та 33 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд вважає, що ним в межах наданих йому повноважень, сторонам створені усі належні умови для надання доказів у справі та є підстави для розгляду справи за наявними у ній матеріалами, у відповідності до положень статті 75 названого Кодексу, за відсутності представників відповідачів.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення прокурора у справі та представників позивача та третьої особи, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд

ВСТАНОВИВ:

Статтею 121 Конституції України визначено, що прокуратура становить єдину систему, на яку покладено функцію представництва інтересів держави в суді у випадках, передбачених законом.

Відповідно до частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

За приписами частини третьої статті 2, частини другої статті 29 Господарського процесуального кодексу України, прокурор, який звертається до господарського суду в інтересах держави, в позовній заяві самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також вказує орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Пунктом 2 резолютивної частини рішення Конституційного Суду України від 08.04.1999 року за № 3-рп/99 та пунктом 1 постанови пленуму Вищого Господарського Суду України від 23.03.2012 року № 7 «Про деякі питання участі прокурора у розгляді справ, підвідомчих господарським судам», під поняттям «орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах», зазначеним у частині другій статті 2 Господарського процесуального кодексу України, потрібно розуміти орган державної влади чи орган місцевого самоврядування, якому законом надано повноваження органу виконавчої влади.

Відповідно до частини першої статті 10 Закону України «Про освіту», в Україні для управління освітою створюється система державних органів управління і органи громадського самоврядування.

Згідно пункту 5 частини першої статті 11 цього ж Закону, до органів управління освітою в Україні належать місцеві державні адміністрації і органи місцевого самоврядування, а також утворені місцевими державними адміністраціями та органами місцевого самоврядування структурні підрозділи з питань освіти (місцеві органи управління освітою).

Відповідно до частини першої статті 14 вищезгаданого Закону, місцеві органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування здійснюють державну політику в галузі освіти, а згідно частини другої вказаної статті, місцевими органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування створюються відповідні органи управління освітою. Місцеві органи управління освітою у здійсненні своїх повноважень підпорядковані місцевим органам виконавчої влади, органам місцевого самоврядування та відповідним державним органам управління освітою.

Реалізацію державної політики в галузі освіти в межах обласного центру, у тому числі повноваження щодо забезпечення доступності дошкільної, загальноосвітньої, позашкільної освіти, створення безпечних умов навчання та виховання дітей, забезпечення збереження майна закладів освіти забезпечує Управління освіти і науки Сумської міської ради як орган управління освітою.

Таким чином, органом, уповноваженим державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах є Управління освіти і науки Сумської міської ради (позивач у справі).

Частиною п'ятою статті 63 Закону України «Про освіту» передбачено, що об'єкти освіти і науки, що фінансуються з бюджету, а також підрозділи, технологічно пов'язані з навчальним та з науковим процесом, не підлягають приватизації, перепрофілюванню або використанню не за призначенням.

Статтею 9 Закону України «Про позашкільну освіту» визначено, що державна політика у сфері позашкільної освіти спрямована на: створення умов для здобуття вихованцями, учнями і слухачами позашкільної освіти; збереження та розвиток мережі державних та комунальних позашкільних навчальних закладів без права їх перепрофілювання, перепідпорядкування, злиття, передачі приміщень, обладнання, техніки в оренду.

Прокурор у поданому ним позові зазначає, що проведеним Сумською місцевою прокуратурою вивченням законності розпорядження майном закладів освіти на території міста Суми встановлено, що 11.08.2004 між Департаментом комунальної власності Сумської міської ради та відповідачем-2 укладено договір оренди нежитлового приміщення № 0112 (далі - договір), згідно умов якого орендодавець - Департамент комунальної власності Сумської міської ради (правонаступником якого є відповідач-1) передає, а орендар (відповідач-2) приймає у строкове платне користування (в оренду) на умовах, визначених договором, нежитлове приміщення у будинку № 13 по вул. Харківській у м. Суми для розміщення швейної майстерні.

У відповідності пункту 2.1 договору, об'єктом оренди є нежитлові приміщення загальною площею 315,1 кв.м. у будинку № 13 по вул. Харківській у м. Суми.

Згідно з пунктом 1.2 договору, передані в оренду нежитлові приміщення є власністю територіальної громади м. Суми.

У подальшому Департамент комунальної власності Сумської міської ради реорганізовувався в Управління комунального майна та приватизації міської ради, Управління майна комунальної власності Сумської міської ради. Рішенням Сумської міської ради від 04.05.2016 року Управління майна комунальної власності реорганізовано шляхом приєднання його до новоствореного Департаменту забезпечення ресурсних платежів.

До договору оренди № 0112 від 11.08.2004 року вносилися наступні зміни.

Змінами № 1 від 29.07.2005 року сторонами в особі Управління комунального майна та приватизації Сумської міської ради і ТОВ «ФТД-ТЕМП» викладена нова редакція договору, термін його дії встановлено до 29.06.2006 року.

Змінами № 2 від 16.06.2006 року сторонами викладена нова редакція договору, йому присвоєно новий номер, а саме УКМ-0301, термін його дії встановлено до 16.05.2007 року.

До договору № УКМ-0301 внесені зміни № 1 від 18.02.2008 року, відповідно до яких сторони - Управління майна комунальної власності Сумської міської ради та відповідач-2 встановили строк дії договору до 16.05.2017 року.

Змінами до договору № 3 від 24.07.2015 року фактично повністю змінені істотні умови первісного договору - визначена нова вартість орендованого майна та орендна плата за користування приміщенням.

В обгрунтування позовних вимог прокурор, посилаючись на вимоги статей 19, 53 Конституції України, статей 15, 16, 203, 215, 216, 217, 236 Цивільного кодексу України, статей 179, 180 Господарського кодексу України, статей 18, 29, 61, 63 Закону України «Про освіту», частини другої статі 5 Закону України «Про приватизацію державного майна», частину другу статті 4 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» та правову позицію Вищого господарського суду України, викладену у постановах від 23.03.2016 року у справі № 922/5128/15, від 15.03.2016 року у справі № 913/483/15, від 21.03.2016 року у справі № 922/5066/15, від 20.04.2016 року у справі № 922/1805/15 та від 16.09.2015 року у справі № 918/144/15, вважає, що договір № 0112 (УКМ-0301) від 11.08.2004 року зі змінами № 1 від 29.07.2005 року, № 2 від 16.06.2006 року, № 1 від 18.02.2008 року, № 2 від 04.06.2013 року та № 3 від 24.07.2015 року оренди нежитлового приміщення площею 315,1 кв.м. за адресою: м. Суми, вул. Харківська, 13, суперечить вимогам закону і має бути визнаний недійсним.

Відповідачі проти позову заперечують, вважають його необгрунтованим та просять суд відмовити в його задоволенні, посилаючись на те, що оспорюваний договір не суперечить чинному законодавству, не порушує права та охоронювані законом інтереси позивача.

В судовому засіданні 12.09.2016 року представник відповідача-1 звернув увагу суду на те, що спірний об'єкт оренди (нежитлові приміщення загальною площею 315,1 кв.м. у будинку № 13 по вул. Харківській у м. Суми) є окремим об'єктом нерухомого майна, який не передавався Сумському міському відділу освіти для Сумської міської станції юних натуралістів у складі нежитлових приміщень загальною площею 2250 кв.м. по вул. Харківській, 13 у м. Суми за актом від 13.09.1999 року (а.с. 35).

Згідно рішення Сумської міської ради від 23 червня 1999 року у комунальну власність територіальної громади міста Суми було вирішено прийняти будівлю колишнього дитячого дошкільного закладу № 16, розташовану у місті Суми по вул. Харківській, 13, площею 2556,0 кв.м. (а.с. 34).

Сумська місцева прокуратура подала суду письмове пояснення, в якому зазначає, що будівлю дитячого садка ВАТ «Сумихімпром» по вул. Харківській, 13 у м. Суми введено в експлуатацію у 1983 році. Дошкільний навчальний заклад побудовано за типовим проектом. У цьому приміщенні до 1999 року був розташований та функціонував дошкільний навчальний заклад № 16, який перебував на балансі ВАТ «Сумихімпром». Контроль за станом навчально-виховного процесу у закладі здійснював Відділ освіти Сумської міської ради.

Згідно пункту 1 постанови Кабінету міністрів України від 19.02.1996 року № 222 «Про поетапну передачу до комунальної власності об'єктів соціальної інфраструктури, які належать суб'єктам підприємницької діяльності», до комунальної власності передавалися об'єкти соціальної інфраструктури, у тому числі дитячі дошкільні заклади.

На виконання зазначеної вище постанови Кабінету Міністрів України рішенням Сумської міської ради від 23.06.1999 року «Про прийняття в комунальну власність територіальної громади міста Суми дитячого дошкільного закладу № 16 по вул. Харківській, 13» вирішено: прийняти в комунальну власність територіальної громади міста Суми будівлю дитячого дошкільного закладу № 16, розташованого у місті Суми по вул. Харківській, 13, площею 2556 кв.м.; Управлінню комунального майна та приватизації Сумської міської ради оформити акт прийому-передачі вказаної в пункті 1 будівлі в установленому законодавством порядку, передати її в оперативне управління Відділу освіти Сумської міської ради, якому утримувати за рахунок коштів, передбачених в міському бюджеті на галузь «Освіта».

У відповідності до наказу начальника Відділу освіти Сумської міської ради № 170 від 22.07.1999 року «Про прийняття на баланс міського дитячого дошкільного закладу № 16 по вул. Харківській, 13», який винесений на виконання рішення Сумської міської ради від 23.06.1999 року «Про прийняття в комунальну власність територіальної громади міста Суми дитячого дошкільного закладу № 16 по вул. Харківській, 13» прийнято на баланс централізованої бухгалтерії міського відділу освіти будівлю комунального дитячого закладу № 16, розташованого у м. Суми по вул. Харківська, 13, площею 2556 кв.м. Пунктом 2 вказаного наказу будівлю колишнього дитячого дошкільного закладу № 16, розташованого по вул. Харківській, 13 передано Сумській міській станції юних натуралістів.

Відповідно до акту приймання-передачі основних засобів від 01.09.1999 року Управлінням майна комунальної власності та приватизації Сумської міської ради передано Сумській міській станцій юних натуралістів будівлю за адресою: м. Суми, вул. Харківська, 13.

У відповідності до акту прийому-передачі від 13.09.1999 року нежитлові приміщення дошкільного закладу № 16 по вул. Харківській, 13 площею 2250 кв. м., балансовою вартістю станом на 01.08.1999 року в розмірі 845118,00 грн. та залишковою вартістю 663670,57 грн. станом на 01.08.1999 року, передані у комунальну власність м. Суми, з послідуючою передачею міському відділу освіти, для станції юних натуралістів. Згідно акту від 13.09.1999 року приміщення площею 2250 кв.м. передав генеральний директор ВАТ «Сумихімпром», прийняв начальник Управління комунального майна та приватизації Сумської міської ради, а затвердив акт перший заступник міністра промислової політики України 13.09.1999 року (т. 1, а.с. 35). Передане приміщення є типовою будівлею дитячого садка, збудованого у 1983 році, в якому з моменту введення в експлуатацію був розміщений та функціонував дошкільний навчальний заклад.

Прокурор зазначає, що на момент розгляду даної справи, зазначена будівля використовується для навчального процесу, в ньому розміщується Комунальний заклад Сумської міської ради «Сумський міський центр еколого-натуралістичної творчості учнівської молоді», який діє на підставі Статуту, затвердженого рішенням Сумської міської ради № 3050-МР від 28.10.2009 року.

Приймання-передача дошкільного навчального закладу здійснювалося від ВАТ «Сумихімпром» на підставі діючого на момент передачі законодавства та на підставі наступних документів: рішення Сумської міської ради від 23.06.1999 року; акта приймання-передачі типової форми № 03-1 (бюджет) від 01.09.1999 року; трьохстороннього акта приймання-передачі від 13.09.1999 року; повідомлення № 13 за вересень 1999 року, що є бухгалтерським документом, який фіксує передачу об'єкта.

Відповідно договору оренди № УКМ-0213 від 17.03.2006 року Управлінням комунального майна та приватизації Сумської міської ради надано в оренду відповідачу-2 нежитлові приміщення у будинку № 13 за адресою: м. Суми, вул. Харківська на І поверсі, площею 125,2 кв.м. - для розміщення швейної майстерні.

Таким чином, відповідачем-2 у будівлі Комунального закладу Сумської міської ради «Сумський міський центр еколого-натуралістичної творчості учнівської молоді», яка знаходиться у м. Суми по вул. Харківській, 13 орендуються нежитлові приміщення площею 315,1 кв.м. та 125,2 кв.м., тобто загальна площа орендованих приміщень складає 440,3 кв.м.

У відповідності до рішення Сумської міської ради від 27.09.2006 року від 179-МР змінено назву комунального закладу «Сумська станція юних натуралістів» на «Сумський центр еколого-натуралістичної творчості учнівської молоді».

Між Управлінням освіти і науки Сумської міської ради (позивачем) та ТОВ «ФТД-ТЕМП» (відповідачем-2) 01.08.2008 року укладений договір про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого нерухомого майна та надання комунальних послуг орендарю (відповідачеві-2) зі змінами № 1 від 10.10.2009 року, № 2 від 14.12.2010 року та додатковими угодами до договору від 19.01.2012 року, від 29.03.2012 року, від 23.03.2015 року. Таким чином позивач з 01.08.2008 року знає про те, що відповідач-2 орендує приміщення у будівлі Комунального закладу Сумської міської ради «Сумський міський центр еколого-натуралістичної творчості учнівської молоді».

У відповідності до вказаного договору балансоутримувач - Управління освіти і науки Сумської міської ради (позивач) забезпечує обслуговування, експлуатацію та ремонт будівлі, що знаходиться за адресою: м. Суми вул. Харківська, 13, загальною площею 2555,5 кв.м.

Відповідач-2 користується приміщеннями загальною площею 440,3 кв.м., розміщеними на І-ІІ поверсі вищезгаданої будівлі. Орендовані приміщення використовуються для розміщення швейної майстерні.

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна № 60420662 від 01.06.2016 року власником приміщення за адресою: м. Суми вулиця Харківська, 13 є територіальна громада міста Суми.

У відповідності до пунктів 1.1, 1.2, 1.5, 1.8 Статуту КЗ СМР «Сумський міський центр еколого-натуралістичної творчості молоді» - це позашкільний навчальний заклад. Юридична адреса: м. Суми вул. Харківська, 13. Засновниками навчального закладу є Сумська міська рада, а уповноваженим органом - Управління освіти і науки Сумської міської ради. Головною метою закладу є забезпечення реалізації права громадян на здобуття позашкільної освіти.

Відповідно до статті 53 Конституції України, держава забезпечує доступність і безоплатність освіти в державних і комунальних навчальних закладах, розвиток дошкільної, повної загальної середньої, позашкільної, професійно-технічної, вищої і післядипломної освіти.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно статті 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

За приписами до частини другої статті 16 Цивільного кодексу України, одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є: визнання правочину недійсним.

Освіта визначена державою як пріоритетна сфера соціально-економічного, духовного і культурного розвитку суспільства (стаття 3 Закону України «Про освіту»).

Частиною другою статті 18 Закону України «Про освіту» визначено, що навчальні заклади, що засновані на загальнодержавній або комунальній власності, мають статус державного навчального закладу.

Відповідно до статті 29 Закону України «Про освіту», структура освіти включає: дошкільну освіту; загальну середню освіту; позашкільну освіту; професійно-технічну освіту; вищу освіту; післядипломну освіту; аспірантуру; докторантуру; самоосвіту.

Статтею 61 Закону України «Про освіту» встановлено, що фінансування державних навчальних закладів та установ, організацій, підприємств системи освіти здійснюється за рахунок коштів відповідних бюджетів, коштів галузей народного господарства, державних підприємств і організацій, а також додаткових джерел фінансування.

Додатковими джерелами фінансування є, зокрема, доходи від реалізації продукції навчально-виробничих майстерень, підприємств, цехів і господарств, від надання в оренду приміщень, споруд, обладнання, про що зазначено в пункті 4 статті 61 названого Закону.

Відповідно до статті 63 Закону України «Про освіту», матеріально-технічна база навчальних закладів та установ, організацій, підприємств системи освіти включає будівлі, споруди, землю, комунікації, обладнання, транспортні засоби, службове житло та інші цінності. Майно навчальних закладів та установ, організацій, підприємств системи освіти належить їм на правах, визначених чинним законодавством.

Частиною п'ятою статті 63 Закону України «Про освіту» передбачено, що об'єкти освіти і науки, що фінансуються з бюджету, а також підрозділи, технологічно пов'язані з навчальним та з науковим процесом, не підлягають приватизації, перепрофілюванню або використанню не за призначенням.

За приписами частини другої статті 4 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», не можуть бути об'єктами оренди об'єкти державної власності, що мають загальнодержавне значення і не підлягають приватизації відповідно до частини другої статті 5 Закону України «Про приватизацію державного майна» (крім пам'яток культурної спадщини, нерухомих об'єктів, які знаходяться на території історико-культурних заповідників), а також об'єкти, включені до переліку об'єктів права державної власності, що не підлягають приватизації, затвердженого Законом України «Про перелік об'єктів права державної власності, що не підлягають приватизації».

Відповідно статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу.

Частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно з частиною четвертою статті 179 Господарського кодексу України, при укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

Відповідно до пункту 2.9 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29 травня 2013 року № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» із змінами і доповненнями, на підставі статті 215 Цивільного кодексу України недійсними можуть визнаватись не лише правочини, які не відповідають цьому кодексу, а й такі, що порушують вимоги інших законодавчих актів України, указів Президента України, постанов Кабінету Міністрів України, інших нормативно-правових актів, виданих державними органами, у тому числі відомчих, зареєстрованих у встановленому законом порядку.

Частиною першою статті 215 Цивільного кодексу України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно частини третьої статті згаданої вище правової норми, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до частини першої статті 216 Цивільного кодексу України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

Частиною першою статті 236 Цивільного кодексу України визначено, що нікчемний правочин або правочин визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

На підставі вищевикладеного прокурор обгрунтувано та небезпідставно вважає, що використання оспорюваного приміщення КЗ СМР «Сумський міський центр еколого-натуралістичної творчості молоді» не за призначенням порушує права територіальної громади міста Суми, гарантовані вищенаведеними нормами законодавства, а вищезазначений договір укладений з порушенням вимог законодавства.

Оскільки оспорюваний договір оренди нерухомого майна було укладено 16.05.2007 року, тобто понад дев'ять років тому, то відповідач-2 вважає, що позивачем пропущено трирічний строк позовної давності, встановлений статтею 257 Цивільного кодексу України, що є підставою для відмови у задоволенні позову

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (частина третя статті 267 Цивільного кодексу України).

Відповідач-2 подав суду заяву про застосування позовної давності до винесення рішення.

Згідно частини четвертої статті 267 Цивільного кодексу України, сплив позовної давності є підставою для відмови у позові, а тому господарський суд має відмовити в задоволенні позову у даній справі у зв'язку зі спливом загальної позовної давності, встановленої статтею 257 Цивільного кодексу України.

09.09.2016 року заступником керівника Сумської місцевої прокуратури подано клопотання, в якому він просить суд визнати поважними причини пропущення позовної давності, оскільки органом уповноваженим здійснювати державну політику в галузі освіти, у тому числі щодо забезпечення доступності дошкільної, загальноосвітньої, позашкільної освіти, створення безпечних умов навчання та виховання дітей, забезпечення збереження майна закладів освіти - Управлінням освіти і науки Сумської міської ради - допущена бездіяльність, яка полягає у невжитті упродовж тривалого часу будь-яких заходів, спрямованих на визнання вказаного договору оренди недійсним та повернення майна, яке необхідне для здійснення освітньої діяльності закладу позашкільної освіти. Враховуючи, що прокурор не знав про укладення відповідачами спірного договору оренди, звернувся з позовом одразу ж після виявлення факту незаконної передачі в оренду приміщення навчального закладу.

Клопотання заступника керівника Сумської місцевої прокуратури від 09.09.2016 року про визнання поважними причин пропущення позовної давності є безпідставним та необгрунтованим, оскільки відповідно до частини першої статті 261 Цивільного кодексу України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Пунктом 4.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 року № 10 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» визначено, якщо у передбачених законом випадках з позовом до господарського суду звернувся прокурор, що не є позивачем, то позовна давність обчислюватиметься від дня, коли про порушення свого права або про особу, яка його порушила, довідався або мав довідатися саме позивач, а не прокурор. Тому в даному випадку відсутні підстави для визнання поважними причини пропущення позовної давності, оскільки у даному випадку позовна давність обчислюється від дня, коли про порушення свого права та про особу, яка його порушила, довідався або мав довідатися позивач, який (за твердженням прокурора у його клопотанні від 09.09.2016 року) допустив бездіяльність, що полягає у невжитті у продовж тривалого часу будь-яких заходів, спрямованих на визнання вказаного договору оренди недійсним та повернення майна, яке необхідне для здійснення освітньої діяльності закладу позашкільної освіти. Тобто сам прокурор у своєму клопотанні про визнання поважними причин пропущення позовної давності від 09.09.2016 року визнав відсутність поважних причин пропущення позовної давності позивачем, щодо якого й має встановлюватися у даному разі факт пропущення позовної давності та щодо наявності у нього (у позивача) поважних причин пропущення позовної давності.

Як свідчать матеріали справи (т. 1, а.с. 229-239), позивачем 01.08.2008 року було укладено з відповідачем-2 договір про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого нерухомого майна та надання комунальних послуг орендарю.

Згідно пункту 1.1 договору від 01.08.2008 року, балансоутримувач (позивач) забезпечує обслуговування, експлуатацію та ремонт будівлі, що знаходиться за адресою: м. Суми, вул. Харківська, 13 (надалі - будівля), загальною площею 2555,5 кв.м. прибудинкову територію орендар (відповідач-2) утримує сам, а також бере участь у витратах балансоутримувача (позивача) на обслуговування, експлуатацію і поточний ремонт будівлі, вивіз сміття, витрати на технічне обслуговування та утримання в належному стані електричних мереж, санвузлів, обслуговування комунікацій, які є складовою частиною будівлі. При цьому до розрахунку включається відшкодування витрат як за орендоване приміщення, так і за місця загального користування, площа яких визначається пропорційно розміру орендованої площі, а також відшкодування комунальних послуг як за орендоване приміщення, так і за відповідну частку місць загального користування. Орендар (відповідач-2) користується приміщенням, яке складається з приміщень загальною площею 440,3 кв.м., розміщених на І-ІІ поверхах будівлі. Орендовані приміщення використовуються для цілей: швейна майстерня.

До договору від 01.08.2008 року позивач з відповідачем-2 уклав зміни № 1 від 10.10.2009 року, зміни № 2 від 14.12.2010 року, додаткову угоду від 19.01.2012 року, додаткову угоду від 23.03.2012 року, додаткову угоду від 23.03.2015 року.

Таким чином, позивачеві безумовно було відомо з 01.08.2008 року про те, що відповідач-2 орендує під швейну майстерню приміщення загальною площею 440,3 кв.м. (у тому числі 315,1 кв.м. за оспорюваним договором оренди) у будівлі по вул. Харківській, 13 в м. Суми, яка знаходиться на балансі позивача, а відтак загальна позовна давність для захисту його порушеного права (стаття 257 Цивільного кодексу України) сплинула 31.07.2011 року, а заступник керівника Сумської місцевої прокуратури звернувся до суду з позовною заявою щодо захисту порушених прав держави в особі позивача 29.06.2016 року, тобто майже через 5 років після спливу позовної давності і жодної поважної причини пропущення позивачем позовної давності в клопотанні заступника керівника Сумської місцевої прокуратури не зазначено і сам позивач не стверджував про наявність будь-яких поважних причин пропущення ним позовної давності.

За таких обставин, позовна заява заступника керівника Сумської місцевої прокуратури у даній справі не підлягає задоволенню у зв'язку зі спливом позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем-2 (частини третя, четверта статті 267 Цивільного кодексу України).

Відповідно до статті 32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до статей 33, 34 названого Кодексу, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються учасниками судового процесу. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Статтею 43 цього ж Кодексу визначено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Згідно статті 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору покладаються на Сумську місцеву прокуратуру у зв'язку з відмовою у позові.

Враховуючи все вищевикладене, керуючись статтями 32-34, 43, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити.

Повне рішення складено 13.01.2017.

Головуючий суддя П.І. Левченко

Суддя О.Ю. Соп'яненко

Суддя Л.А. Костенко