ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" січня 2017 р. Справа № 914/2058/16

Львівський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Юрченка Я.О.

суддів Зварич О.В. Матущак О.І.,

за участю секретаря судового засідання Лялька Н.Р.

та представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1 представник (довіреність в матеріалах справи);

від відповідача: не зявився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Еко-Ресурс, б/н від 07.11.2016

на рішення Господарського суду Львівської області від 24.10.2016 (суддя Щигельська О.І.)

у справі № 914/2058/16

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю ТК-Логістик, м. Київ

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю Еко-Ресурс, с. Слобідка Стрийського району Львівської області

про стягнення 91 616, 71 грн

Товариство з обмеженою відповідальністю ТК-Логістик звернулося до Господарського суду Львівської області з позовом до ТОВ Еко-Ресурс про стягнення 91 616, 71 грн. Позов заявлено на підставі договору транспортно-експедиційного обслуговування експортно-імпортних та транзитних вантажів, укладеного позивачем з відповідачем.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 24.10.2016 позовні вимоги задоволено частково.

Присуджено до стягнення з відповідача на користь позивача 61 781, 36 грн основного боргу, 19 317, 92 грн пені, 5 543, 72 грн 20% річних та 1 378, 00 грн у відшкодування витрат по сплаті судового збору.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

При вирішенні спору місцевий суд виходив з того, що факт надання послуг та наявність основного боргу в розмірі 61 781, 36 грн підтверджено належними і допустимими доказами, а відповідачем не спростована. Перевіривши розрахунок позивача, суд дійшов висновку, що позивачем невірно зазначено кількість днів при нарахуванні пені та застосовано невірний розмір облікової ставки НБУ, отже суд здійснив власний розрахунок та задоволив в цій частині вимоги частково. Також суд зазначив, що позивачем допущено помилку при визначені правової природи відповідальності, оскільки по суті позивачем заявлено до стягнення як пеню так і 20% штрафу, в той час, як одночасне стягнення пені і штрафу за одне і те ж правопорушення є подвійною відповідальністю та не може бути задоволено, однак фактично вказаною вимогою є 20% річних, які судом задоволено в сумі 5 543, 72 грн.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач ТОВ «Еко-Ресурс, звернулося до Львівського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Львівської області від 24.10.2016 та прийняти нове судове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі, мотивуючи свої доводи порушення місцевим господарським судом норм процесуального та матеріального права.

Зокрема, покликається на те, що акти виконаних робіт експедитором клієнту взагалі не відправлялись та позивачем надано лише частину накладної СМГС, отже факт виконання робіт не підтверджений. Також скаржник заперечує проти стягнення одночасно штрафу і пені та звертає увагу, що суд першої інстанції не навів розрахунок 20% річних, що становить 5 543, 72 грн за період з 17.10.2015 по 18.07.2016.

В дане судове засідання зявилась представник позивача та подала клопотання про долучення до матеріалів справи акту виконаних робіт (наданих послуг) № 1336 від 30.09.2015, додатку до акту виконаних робіт (наданих послуг) та витяг з журналу вихідної кореспонденції, як доказ надсилання вказаних актів відповідачу. Також підтримала доводи, викладені у відзиві на апеляційну скаргу та просила залишити рішення місцевого господарського суду без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідач явку повноважного представник в судове засідання не забезпечив, причини неявки суду не повідомив, хоча про час, дату та місце розгляду даного спору був повідомлений належним чином.

Розглянувши матеріали апеляційної скарги, відзиву на неї, вивчивши матеріали справи, наявні в ній докази, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення місцевим господарським судом, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Львівського апеляційного господарського суду вважає, що у задоволенні апеляційної скарги слід відмовити, а рішення Господарського суду Львівської області від 24.10.2016 у справі № 914/2058/16 залишити без змін, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що Товариством з обмеженою відповідальністю ТК-ЛОГІСТИК (експедитор) та Товариством з обмеженою відповідальністю Еко-Ресурс (клієнт) укладено договір транспортно-експедиційного обслуговування експортно-імпортних та транзитних вантажів №03092015-ПВ/ТЕ від 03.09.2015, відповідно до п. 1.1 якого клієнт доручив, а експедитор прийняв на себе обов'язки від свого імені та за рахунок клієнта здійснювати транспортно-експедиційне обслуговування експортно-імпортних та транзитних вантажів залізничним, автомобільним, водним та іншими видами транспорту по території України, країн СНД та інших держав (далі за текстом договору послуги).

Згідно з п.1.4 договору, виконуючи обов'язки за ним, згідно умов п.1.1 договору, експедитор може надавати такі види транспортно-експедиційних послуг як організація перевезення вантажів різними видами транспорту, організація робіт, пов'язаних з прийманням, накопиченням, подрібненням, складуванням, зберіганням, зважуванням, митним оформленням вантажів клієнта та інше, надавати у користування вагони, а також може укладати договори від свого імені, або вчиняти інші дії, необхідні для виконання зобов'язань, визначених цим договором.

У договорі сторони погодили, що вид та найменування вантажу, заявленого до перевезення згідно з даним договором, а також пункти відправлення та призначення вантажу зазначаються в протоколі погодження договірної ціни / додатку, який є його невід'ємною частиною (п.1.2). Так, 03.09.2015р. сторонами підписано відповідний додаток №1, а 15.10.2015р. додаток №2 до вказаного договору, в яких узгоджено ставки на перевезення вантажу у критих вагонах власності АТ ФГК за маршрутом Стрий (станція відправлення) Кішли (станція призначення).

До матеріалів справи також долучено заявку за підписом директора ТзОВ Еко-Ресурс на перевезення вантажів, що перевозяться в міжнародному сполученні за участю іноземних залізниць №2 від 17.10.2015 (додаток №1/1 до договору) за маршрутом ст.Стрий Львівської залізниці ст.Кішли, Азербайджанська залізниця.

Матеріали справи містять також дублікати накладних СМСГ №38246898 та №3887303, якими підтверджується надання ТзОВ ТК-ЛОГІСТИК послуг, передбачених договором №03092015-ПВ/ТЕ від 03.09.2015.

Також, як вказувалось вище, позивачем долучено до матеріалів справи підписаний ТОВ ТК-ЛОГІСТИК акт виконаних робіт (наданих послуг) № 1336 від 30.09.2015 на суму 141 195, 51 грн, додаток до акту виконаних робіт (наданих послуг) та витяг з журналу вихідної кореспонденції, як доказ надсилання вказаних актів відповідачу.

Надалі, позивач виставив рахунок №2133 від 15.10.2015 на оплату послуг міжнародного перевезення на підставі договору №03092015-ПВ/ТЕ від 03.09.2015на суму 141 781, 36 грн.

Згідно з п.4.1 договору, клієнт здійснює 100% попередню оплату в розмірі заявленого обсягу перевезення вантажів шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок експедитора на підставі виставлених рахунків не пізніше наступного банківського дня з дати виставлення рахунку. Банківські витрати несе клієнт. Аналогічні за змістом положення містять і в додатку №2 до договору, в якому зазначено, що клієнт зобовязаний оплатити виставлений рахунок протягом 2-х робочих днів включаючи день виставлення рахунку. Окрім цього, за умовами договору, оплата за ним здійснюється в національній валюті України (п.3.2). В дорученні банку на перерахування грошових коштів клієнт зазначає за які перевезення проводиться оплата, номер договору, рахунку (п.4.2).

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач листом гарантував оплату та просив відтермінування платежу за послуги міжнародного перевезення згідно рахунку №2133 від 15.10.2015 у сумі 141781, 30 грн. до 28.10.2015.

16 жовтня 2015 року відповідачем здійснено часткову оплату послуг на суму 70 000, 00 грн.

Листом №28 від 25.11.2015 відповідач, гарантуючи оплату, просив позивача відтермінувати платіж в сумі 71 781, 36 грн до кінця грудня 2015 року. Водночас, позивач, листом №3-05/959 від 07.12.2015 повідомив про можливість відтермінування платежу, однак з урахуванням умов договору, що передбачають нарахування штрафних санкцій за несвоєчасне проведення розрахунків.

Зважаючи на неналежне виконання ТОВ Еко-Ресурс взятих на себе за договором зобовязань із оплати, ТОВ ТК-ЛОГІСТИК звернулось до нього із претензією №3-05/0083 від 01.02.2016 про погашення суми заборгованості, у відповідь на яку ТОВ Еко-Ресурс надано лист №02 від 03.03.2016, яким гарантовано погашення заборгованості згідно договору №03092015-ПВ/ТЕ від 03.09.2015 в сумі 71 781, 36 грн впродовж 3 місяців, а саме з 03.03.2016 по 03.07.2016

Проте, на погашення заборгованості ТОВ Еко-Ресурс здійснено лише часткову оплату в розмірі 10 000, 00г рн. 03.03.2016. Зазначене зумовило звернення ТОВ ТК-ЛОГІСТИК до суду із позовною заявою про стягнення із відповідача 61 781, 36 грн основного боргу, 20 461, 98 грн пені та 9 373, 37 грн штрафу у розмірі 20% річних.

Відповідно до ч.1 ст.908 ЦК України, перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти здійснюється за договором перевезення.

Як встановлено ч.1 ст.909 ЦК України, за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов'язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

Згідно з ч.1 ст.916 ЦК України, за перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти стягується провізна плата у розмірі, що визначається за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом або іншими нормативно-правовими актами. Якщо розмір провізної плати не визначений, стягується розумна плата.

Відповідно до ст.929 ЦК України та ст.316 ГК України, за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов'язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов'язаних з перевезенням вантажу. Договором транспортного експедирування може бути встановлений обов'язок експедитора організувати перевезення вантажу транспортом і за маршрутом, вибраним експедитором або клієнтом, укладати від свого імені або від імені клієнта договір перевезення вантажу, забезпечувати відправку і одержання вантажу, а також виконання інших зобов'язань, пов'язаних із перевезенням. Договором транспортного експедирування може бути передбачено надання додаткових послуг, необхідних для доставки вантажу (перевірка кількості та стану вантажу, його завантаження та вивантаження, сплата мита, зборів і витрат, покладених на клієнта, зберігання вантажу до його одержання у пункті призначення, одержання необхідних для експорту та імпорту документів, виконання митних формальностей тощо). Згідно з ст.931 ЦК України, розмір плати експедиторові встановлюється договором транспортного експедирування, якщо інше не встановлено законом.

Сторони у договорі дійшли згоди про те, що надання послуг підтверджується актами виконаних робіт, підписаних сторонами, які є невід'ємною частиною договору (п.6.1). Так, акт виконаних робіт підписується після проведення сторонами звірки розрахунків (п.4.5). Водночас, у випадку, якщо відправлений експедитором клієнту акт виконаних робіт та (або) акт звірки ним не підписаний і не заперечений протягом 10 днів з моменту його отримання клієнтом, він вважається ним прийнятий без змін та підлягає оплаті в повному обсязі (п.6.2).

Згідно зі ст.530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

З огляду на вищевикладене, місцевий господарський суд дійшов правомірного висновку щодо підтвердженості наявності основної заборгованості.

Слід також зазначити, що наявні в матеріалах справи листи відповідача свідчать про визнання факту надання послуг та відповідно заборгованості.

Як встановлено ст. 610 ЦК України, порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). У відповідності до ч.1 ст.612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно з ст.230 ГК України, штрафними санкціями в цьому Кодексі визначаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до ч.6 ст.231 ГК України, штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за весь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Пунктом 8.8 договору передбачено, що у випадку порушення клієнтом термінів оплати за послуги, які надає експедитор, в т.ч. термінів сплати додаткових платежів, клієнт сплачує експедитору пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожний день прострочення платежу.

Здійснивши перевірку розрахунку пені позивача, колегія суддів погоджується з правомірністю часткового задоволення вказаної вимоги в розмірі 19 317, 92 грн.

Що стосується вимог про стягнення 9 373, 37 грн штрафу, суд зазначив, що у п.8.8 договору сторони передбачили, що у випадку порушення клієнтом термінів оплати за послуги, які надає експедитор, в т.ч. термінів сплати додаткових платежів, клієнт сплачує експедитору, окрім пені, 20% річних з простроченої суми.

Місцевим господарським судом враховано правову позицію Верховного Суду України, щодо неможливості одночасного застосування за одне й те саме порушення штрафу та пені та вказано, що позивачем допущено помилку при визначені правової природи відповідальності, відтак, провівши відповідний перерахунок, встановив, що до стягнення із відповідача належить 5 543, 72 грн 20% річних за період з 17.10.2015 по 18.07.2016.

Колегія суддів погоджується з висновками місцевого господарського суду та сумою 20% річних. Представник позивача також вказала, що сума 20% річних, присуджених до стягнення, є вірною.

Доводи скаржника колегія суддів вважає безпідставними та необґрунтованими. Матеріалами справи підтверджено факт надання позивачем відповідачу послу, а гарантійні листи відповідача свідчать про визнання (підтвердження) вказаних обставин.

Щодо неповноти СМГС, колегія суддів зазначає, що самим фактом прийняття вантажу до перевезення є штемпель станції відправлення, а оскільки позивач виступає в даному випадку експедитором, такий має в розпорядженні лише копію транспортної залізничної накладної про відправлення вагону у порожньому стані після вивантаження вантажу його відправником.

Відповідно до ст. 43 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Статтею 32 ГПК України передбачено, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у встановленому законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно з ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Відповідно до ст. 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Оскільки скаржник, у встановленому законом порядку, не подав належних та допустимих доказів, які б з достовірністю підтверджували доводи, викладені в апеляційній скарзі, та обґрунтовували неправомірність та безпідставність заявленого позову, апеляційний господарський суд не вбачає підстав для задоволення вимог апеляційної скарги.

Оцінивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, судова колегія Львівського апеляційного господарського суду дійшла висновку про те, що рішення Господарського суду Львівської області відповідає законодавству, матеріалам та дійсним обставинам справи, а тому не вбачає підстав його для зміни чи скасування.

Керуючись ст. ст. 33, 49, 99, 101, 103, 105 ГПК України, Львівський апеляційний господарський суд,

П О С Т А Н О В И В :

1. Рішення Господарського суду Львівської області від 24.10.2016 у справі № 914/2058/16 залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

2. Судовий збір за перегляд рішення в апеляційному порядку покласти на скаржника.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

4. Справу повернути до місцевого господарського суду.

Постанова підписана 16.01.2017.

Головуючий суддя Юрченко Я.О.

Суддя Зварич О.В.

Суддя Матущак О.І.