ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

17.01.2017 Справа № 904/10421/16

За позовом Нікопольської міської ради Дніпропетровської області, м. Нікополь, Дніпропетровська область

до товариства з обмеженою відповідальністю "Адоніс", с. Менделєєвка, Нікопольський район, Дніпропетровська область

про зобов'язання укласти договір оренди земельної ділянки

Суддя Соловйова А.Є.

Секретар судового засідання Гаркуша К.О.

Представники:

від позивача: ОСОБА_1, довіреність №1908 від 27.09.2016

від відповідача: ОСОБА_2, довіреність № 2 від 04.01.2017

СУТЬ СПОРУ:

Нікопольська міська рада Дніпропетровської області (надалі - Позивач) звернулась до Господарського суду Дніпропетровської області з позовною заявою до товариства з обмеженою відповідальністю "Адоніс" (надалі-Відповідач) про зобов'язання укласти договір оренди земельної ділянки, площею 12,4885 га, розташованої за адресою: Дніпропетровська область, м. Нікополь, вул. Чалого, 158.

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 18.11.2016 порушено провадження у справі, позовна заява прийнята до розгляду.

В судовому засіданні 13.12.2016 розгляд справи був відкладений на 10.01.2017, 10.01.2017 було оголошено перерву до 17.01.2017, згідно зі ст.77 Господарського процесуального кодексу України.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що Відповідачем не було укладено з Позивачем договір оренди земельної ділянки площею 12,4885 га за адресою: Дніпропетровська область, м. Нікополь, вул. Чалого, 158, за фактичним розміщенням свиновідгодівельного комплексу.

13.12.2016 Позивач подав клопотання про уточнення позовних вимог за вих. №48 від 01.12.2016, в якому просив суд зобов`язати товариство з обмеженою відповідальністю "Адоніс" укласти в місячний строк з дня набрання судовим рішенням законної сили договір оренди земельної ділянки площею 12,4885 га, розташованої за адресою: Дніпропетровська область, м. Нікополь, вул. Чалого, 158. В судовому засіданні 10.01.2017 заява Позивача про уточнення позовних вимог прийнята судом до розгляду.

17.01.2017 в судовому засіданні Позивач подав клопотання про уточнення позовних вимог за вих. №86 від 16.01.2017.

Відповідач заперечив проти прийняття клопотання Позивача про уточнення позовних вимог до розгляду.

Зі змісту вищезазначеного клопотання Позивача вбачається, що Нікопольська міська рада Дніпропетровської області просить вважати укладеним договір оренди земельної ділянки площею площею 12,4885 га, розташованої за адресою: Дніпропетровська область, м. Нікополь, вул. Чалого, 158, між Нікопольською міською радою Дніпропетровської області та товариством з обмеженою відповідальністю "Адоніс".

Відповідно до п.3.11. Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", Господарським процесуальним кодексом України, зокрема статтею 22 цього Кодексу, не передбачено права позивача на подання заяв (клопотань) про "доповнення" або "уточнення" позовних вимог, або заявлення "додаткових" позовних вимог і т.п. Тому в разі надходження до господарського суду однієї із зазначених заяв (клопотань) останній, виходячи з її змісту, а також змісту раніше поданої позовної заяви та конкретних обставин справи, повинен розцінювати її як:

- подання іншого (ще одного) позову, чи

- збільшення або зменшення розміру позовних вимог, чи

- об'єднання позовних вимог, чи

- зміну предмета або підстав позову.

У будь-якому з таких випадків позивачем має бути додержано правила вчинення відповідної процесуальної дії, а недотримання ним таких правил тягне за собою процесуальні наслідки, передбачені ГПК та зазначені в цій постанові.

Збільшено (чи зменшено) може бути лише розмір вимог майнового характеру. Якщо в заяві позивача йдеться про збільшення розміру немайнових вимог (наприклад, про визнання недійсним ще одного акта крім того, стосовно якого відповідну вимогу вже заявлено), то фактично також йдеться про подання іншого позову.

Як вбачається з клопотання про уточнення позовних вимог, Позивач фактично змінив позовну вимогу про зобов'язання укласти договір оренди земельної ділянки на позовну вимогу, якою просив вважати укладеним договір оренди земельної ділянки, суд розцінює її як зміну предмету позову, яка не була заявлена до початку розгляду господарським судом справи по суті.

З огляду на вищевикладене, враховуючи роз'яснення, викладені в п. 3.11 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", суд долучає клопотання Позивача про уточнення позовних вимог до матеріалів справи.

Позивач в судовому засіданні підтримав позовні вимоги з урахуванням клопотання про уточнення позовних вимог.

Відповідач заперечив проти задоволення позовних вимог, 10.01.2017 надав відзив на позовну заяву за вих. №75 від 30.12.2016, 17.01.2017 подав письмові пояснення б/н від 17.01.2017. В обґрунтування своїх заперечень Відповідач зазначив, що проект договору оренди земельної ділянки площею 12,4885 га, розташованої за адресою: Дніпропетровська область, м. Нікополь, вул. Чалого, 158, від Позивача не отримував. Крім того, Відповідач вважає, що Сторони не досягли згоди з усіх істотних умов господарського договору, оскільки ТОВ "Адоніс" не згодний з розміром орендованої земельної ділянки та, відповідно, розміром орендної плати. Також Відповідач зазначив, що цільове призначення вищезазначеної земельної ділянки, вказане в рішенні Нікопольської міської ради Дніпропетровської області VI скликання №21-31/VI від 31.05.2013 ("для іншого сільськогосподарського призначення") не відповідає цільовому призначенню, зазначеному у витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки від 23.11.2016 ("для ведення товарного сільськогосподарського виробництва").

В судовому засіданні 17.01.2017 оголошені вступна та резолютивна частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників Позивача та Відповідача, господарський суд,

ВСТАНОВИВ:

08.02.2008 між Нікопольською міською радою (надалі-Позивач) та товариством з обмеженою відповідальністю "Адоніс" (надалі-Відповідач) був укладений договір оренди земельної ділянки загальною площею 12,4885 га, розташованої за адресою: Дніпропетровська область, м. Нікополь, вул. Чалого, 158, строком на 5 років - до 08.02.2013 (надалі-Договір оренди).

Рішенням Нікопольської міської ради Дніпропетровської області VI скликання №21-31/VI від 31.05.2013 Відповідачу поновлено договір оренди землі (кадастровий номер :03:105:0021) на вул. Чалого, 158 площею 12,4885 га строком на 3 роки для іншого сільськогосподарського призначення; встановлено на вищезазначену земельну ділянку орендну плату в розмірі 3% від діючої нормативної грошової оцінки земель; зобов'язано Відповідача використовувати земельну ділянку за цільовим призначенням; в місячний термін від дати прийняття рішення укласти договір оренди землі з міською радою; в чотирьохмісячний термін від дати прийняття рішення зареєструвати договір оренди земельної ділянки відповідно до вимог чинного законодавства; виконувати обов'язки землекористувача відповідно до вимог статті 96 Земельного кодексу України; виконувати вимоги статті 48 Закону України "Про охорону земель"; забезпечити збереження, та вільний, доступ до міських мереж інженерних комунікацій; утримувати прилеглу територію відповідно до санітарних вимог в радіусі 5 (п'ять) метрів від фактичного розміщення земельної ділянки; дотримуватися вимог (умов відведення) викладених у висновках служб міста; надати в двадцятиденний термін після державної реєстрації договору оренди землі в Нікопольську об'єднану податкову інспекцію копію договору. Пунктом 4 рішення Нікопольської міської ради Дніпропетровської області №21-31/VI від 31.05.2013 передбачено, що в разі невиконання умов пункту 3 цього рішення, рішення втрачає чинність.

Згідно з рішенням Нікопольської міської ради Дніпропетровської області VI скликання №62-58/VI від 27.03.2015 пункт 3 рішення Нікопольської міської ради Дніпропетровської області VI скликання №21-31/VI від 31.05.2013 викладено в наступній редакції: використовувати земельну ділянку за цільовим призначенням; укласти та зареєструвати договір оренди відповідно до вимог діючого законодавства; виконувати обов'язки землекористувача відповідно до вимог статті 90 Земельного кодексу України; виконувати вимоги статті 48 Закону України "Про охорону земель"; забезпечити збереження та вільний доступ до міських мереж інженерних комунікацій; утримувати прилеглу територію відповідно до санітарних вимог в радіусі 5 (п'ять) метрів від фактичного розміщення земельної ділянки; дотримуватися вимог (умов відведення) викладених у висновках служб міста; надати в двадцятиденний термін після державної реєстрації договору оренди землі в Нікопольську об'єднану податкову інспекцію копію договору; пункт 4 рішення Нікопольської міської ради Дніпропетровської області №21-31/VI від 31.05.2013 виключено.

Нікопольська міська рада Дніпропетровської області направила Відповідачу лист за вих. №10/08/0228-5949 від 03.11.2016 із повідомленням, що зобов'язання Відповідача щодо укладення договору оренди згідно рішення Нікопольської міської ради від 31.05.2013 №21-31/VІ (з урахуванням рішення від 27.02.2015 №62-58/VІ) не виконано, договір оренди не укладено та не зареєстровано право оренди земельної ділянки. Враховуючи зазначене, Відповідачу було запропоновано звернутися до відділу претензійної діяльності управління правової політики Нікопольської міської ради для підписання проекту договір оренди землі та для отримання роз'яснень стосовно подальшого порядку оформлення правовстановлюючих документів на землю.

Листом за вих. №69 від 18.11.2016 Відповідач повідомив Позивача, що поновити відповідний договір з 2013 року не вдавалось з причин відмови Відділу Держземагенства у м. Нікополі затверджувати технічну документацію на земельну ділянку, що є предметом договору оренди.

Оскільки Відповідач в добровільному порядку не уклав договір оренди земельної ділянки, площею 12,4885 га, розташованої за адресою: Дніпропетровська область, м. Нікополь, вул. Чалого, 158, Позивач звернувся з даним позовом до суду.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши представників Позивача та Відповідача, оцінивши подані сторонами докази в їх сукупності, приймаючи рішення в даній справі, суд виходить з такого.

Відповідно до ст.ст. 142, 145 Конституції України до матеріальної основи місцевого самоврядування, крім інших об'єктів, належить земля, управління якою здійснюють територіальні громади через органи місцевого самоврядування в межах їх повноважень шляхом прийняття рішень. Права органів самоврядування захищаються у судовому порядку.

Відповідно до статті 2 Земельного кодексу України до земельних відносин належать відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею.

Статтею 1 Господарського процесуального Кодексу України визначено право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охороняємих інтересів.

Статтею 12 вказаного кодексу передбачено, що господарським судам підвідомчі справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні господарських договорів.

Спори, що виникають при укладанні господарських договорів за державним замовленням, або договорів, укладення яких є обов'язковим на підставі закону та в інших випадках, встановлених законом, розглядаються судом. Інші переддоговірні спори можуть бути предметом розгляду суду у разі якщо це передбачено угодою сторін або якщо сторони зобов'язані укласти певний господарський договір на підставі укладеного між ними попереднього договору. День набрання чинності рішенням суду, яким вирішено питання щодо переддоговірного спору, вважається днем укладення відповідного господарського договору, якщо рішенням суду не визначено інше (стаття 187 Господарського кодексу України).

Стаття 12 Земельного кодексу України визначає повноваження сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин, до яких, зокрема, належить розпорядження землями територіальних громад; надання земельних ділянок у користуванні із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу.

Відповідно до п.34 ч.1 ст.26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" вирішення питань регулювання земельних відносин вирішується виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради.

Відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Згідно ст. 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об'єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Відповідно до ст. 142 Конституції України передбачено, що до матеріальної основи органів місцевого самоврядування, крім інших об'єктів, належить земля, управління якою здійснюють територіальні громади через органи місцевого самоврядування.

Права місцевого самоврядування захищаються в судовому порядку (ст. 145 Конституції України).

Статтями 12, 116, 122, 124, 125 Земельного кодексу України передбачено наступне.

До повноважень сільських, селищних, міських рад та їх виконавчих органів у галузі управління земельних відносин відноситься, зокрема: розпорядження землями територіальних громад; надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу.

Громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.

Право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Згідно з п. 34 ч. 1 ст. 26 Закону України "Про місцеве самоврядування", вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин відбувається виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради.

Відповідно до ч. 1 ст. 59 вказаного закону рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.

Акти ради, сільського, селищного, міського голови, голови районної в місті ради, виконавчого комітету сільської, селищної, міської, районної у місті (у разі створення) ради, прийняті в межах наданих їм повноважень, є обов'язковими виконання всіма розташованими на відповідній території органами виконавчої влади, об'єднаннями громадян, підприємствами, установами та організаціями, посадовими особами, а також громадянами, які постійно або тимчасово проживають на відповідній території (ч. 1 ст. 73 Закону України "Про місцеве самоврядування Україні").

Згідно зі ст. 1 Закону України "Про оренду землі", оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності (аналогічні приписи містить стаття 93 Земельного кодексу України).

Відповідно до ст. 13 зазначеного закону договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Договір оренди укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути нотаріально. Типова форма договору оренди землі затверджується Кабінетом Міністрів України (ст.14 Закону України " Про оренду землі").

За приписами ст.181 Господарського кодексу України проект договору може бути запропонований будь-якою з сторін. У разі якщо проект договору викладено як єдиний документ, він надається другій стороні у двох примірниках. Сторона, яка одержала проект договору, у разі згоди з його умовами оформляє договір відповідно до вимог частини першої цієї статті і повертає один примірник договору другій стороні або надсилає відповідь на лист, факсограму тощо у двадцятиденний строк після одержання договору. За наявності заперечень щодо окремих умов договору сторона яка одержала проект договору, складає протокол розбіжностей, про що робиться застереження у договорі, та у двадцятиденний строк надсилає другій стороні примірники протоколу розбіжностей разом з підписаним договором.

Відповідно до ч. 3 ст. 179 Господарського Кодексу України укладення господарського договору є обов'язковим для сторін, якщо він заснований на державному замовленні, виконання якого є обов'язком для суб'єкта господарювання у випадках, передбачених законом, або існує пряма вказівка закону щодо обов'язковості укладення договору для певних категорій суб'єктів господарювання чи органів державної влади або органів місцевого самоврядування.

За змістом ч. 1 ст. 630 ЦК України, умови типового договору, що набули юридично обов'язкового значення в силу актів цивільного законодавства, є обов'язковими для сторін договору, які не мають права відступити від їх положень і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

За приписами ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Таким чином, обов'язок доказування законодавчо покладено на сторони.

Відповідно до ч. 2 ст. 34 Господарського процесуального кодексу України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Статтею 41 Господарського процесуального кодексу України регламентовано, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Статтею 32 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у встановленому законом порядку, встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Всупереч вимогам ст. 33 Господарського процесуального кодексу України та ст. 181 Господарського кодексу України, Позивач не надав суду доказів направлення Відповідачу проекту договору оренди землі, який Позивач просить вважати укладеним.

Відповідно до ст.15 Закону України "Про оренду землі" істотними умовами договору оренди землі є: об'єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату.

Згідно з ч. 8 ст.118 Господарського кодексу України, у разі якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних умов господарського договору, такий договір вважається неукладеним (таким, що не відбувся).

Не погоджуючись з розміром орендної плати та строком договору оренди земельної ділянки, листом від 30.11.2016 року №71 ТОВ "Адоніс" повідомило Позивача, що зазначену у договорі оренду плату сплачувати не в змозі та має намір зменшити територію земельної ділянки, 05.12.2016 ТОВ "Адоніс" звернулося із заявою №72 до Позивача про внесення змін до п.1 рішення Нікопольської міської ради №21-31/VІ від 31.05.2013 року щодо зменшення строку оренди з 3 на 1 рік у зв'язку з недоцільністю використання на такий термін через відсутність діяльності з розведення свиней.

З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку, що Сторонами не узгоджено істотні умови договору оренди землі, встановлені ст. 15 Закону України "Про оренду землі", а саме: об'єкт оренди (розмір земельної ділянки) та, відповідно, розмір орендної плати, яка залежить від розміру земельної ділянки.

Крім того, суд вважає необхідним зазначити, що підставою подання даної позовної заяви є рішення Нікопольської міської ради Дніпропетровської області №21-31/VІ "Про поновлення договору оренди землі на новий строк Товариству з обмеженою відповідальністю "Адоніс" на вул. Чалого, 158 за фактичним розміщенням свиновідгодівельного комплексу".

Згідно з пунктом 1 вищезазначеного рішення, Нікопольська міська рада вирішила поновити ТОВ "Адоніс" договір оренди землі (кадастровий номер :03:105:0021) на вул. Чалого, 158 площею 12,4885 га строком на 3 роки для іншого сільськогосподарського призначення.

Наказом Державного комітету України із земельних ресурсів за №548 від 23.07.2010 затверджено Класифікацію видів цільового призначення земель. Згідно з Розділом ІІ зазначеної Класифікації, такий вид цільового призначення, який зазначений в рішенні Позивача - для іншого сільськогосподарського призначення, має код 1.13.

Натомість, за даними Публічної кадастрової карти України (згідно з кадастровим номером земельної ділянки :03:105:0021) земельна ділянка має цільове призначення з кодом 1.1 - ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Відповідно до витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки від 23.11.2016, наданого Позивачем разом з клопотанням про уточнення позовних вимог, у назві земельної ділянки зазначено: для ведення товарного сільськогосподарського виробництва :03:105:0021).

Крім того, згідно з пунктом 3 рішення Нікопольської міської ради Дніпропетровської області №13-19/V від 28.09.2007, на підставі якого між Позивачем та Відповідачем було укладено договір оренди земельної ділянки, земельна ділянка по вул. Чалого, 158, площею 12,4885 га має код цільового призначення 1.1 - ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Тобто, у рішенні Нікопольської міської ради Дніпропетровської області №21-31/VІ "Про поновлення договору оренди землі на новий строк Товариству з обмеженою відповідальністю "Адоніс" на вул. Чалого, 158 за фактичним розміщенням свиновідгодівельного комплексу" невірно зазначений код цільового призначення земельної ділянки, що є предметом договору оренди.

Суд не приймає до уваги доводи Позивача про те, що на території земельної ділянки за адресою по вул. Чалого, 158 у м. Нікополь Відповідач здійснює свою діяльність щодо розведення (утримання) свиней, оскільки вищевикладене спростовується листом Нікопольської районної державної лікарні ветеринарної медицини №266 від 27.12.2016, згідно якого на свиновідгодівельному комплексі поголів'я свиней відсутнє.

Також правове значення при вирішенні спору між Сторонами має обраний Позивачем спосіб захисту, який в даному випадку є неналежним з огляду на таке.

Частиною першою статті 1 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Статтею 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу України та ст. 20 Господарського кодексу України, особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у визначені цими статтями способи.

Серед способів захисту права або інтересу особи не передбачено такого способу як встановлення правовідносин, в тому числі шляхом зобов'язання особи до укладення договору.

Аналогічна правова позиція відображена у постанові Верховного Суду України від 10.10.2012 у справі №6-110цс12, де Верховний Суд України зазначає, що особа вправі звернутися до суду за захистом своїх прав на підставі п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України з позовом про визнання договору укладеним на умовах, передбачених нормативно-правовим актом, що містить відповідний обов'язок, а зобов'язання укласти договір у судовому порядку не відповідає способам захисту прав, передбачених ст.16 ЦК України.

Згідно зі ст.111-28 Господарського процесуального кодексу України, рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішеннями Верховного Суду України.

Крім того, суд звертає увагу на те, що примусовий порядок укладення господарських договорів за рішенням суду регулюється статтею 187 Господарського кодексу України та статтею 649 Цивільного кодексу України, виходячи зі змісту яких і принципу свободи укладення договору, переддоговірні спори поділяються на спори про спонукання до укладення договору, якщо одна з сторін ухиляється від його укладення, та на спори з умов договору, коли сторони не врегулювали розбіжності щодо умов договору. При цьому можливість розгляду цих спорів в судовому порядку обумовлюються обов'язковістю договору, а Позивачем не було доведено належними та допустимими доказами, що Відповідач ухиляється від свого обов'язку.

Згідно з підпунктом 4.3. пункту 4 постанови пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", господарський суд, дійшовши висновку про те, що предмет позову не відповідає встановленим законом або договором способам захисту прав, повинен відмовити в позові.

Отже, невірно обраний спосіб захисту порушеного права є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Враховуючи вищевикладене, а також зважаючи на те, що позовна вимога про зобов'язання укласти договір оренди землі не відповідає вимогам ст. 15 Цивільного кодексу України, суд дійшов висновку, що позовні вимоги Нікопольської міської ради Дніпропетровської області про зобов'язання ТОВ "Адоніс" укласти договір оренди земельної ділянки, площею 12,4885 га, розташованої за адресою: Дніпропетровська область, м. Нікополь, вул. Чалого, 158, не підлягають задоволенню.

Відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на Позивача.

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст.ст.1, 33, 35, 43, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його підписання, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржено протягом десяти днів з дня підписання рішення шляхом подання апеляційної скарги до Дніпропетровського апеляційного господарського суду.

Повне рішення складено 19.01.2017.

Суддя ОСОБА_3