ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" січня 2017 р. Справа № 922/2990/16

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Істоміна О.А., суддя Могилєвкін Ю.О., суддя Медуниця О.Є.

при секретарі - Кохан Ю.В.

за участю представників сторін:

позивача - ОСОБА_1, за довіреністю №445/22 від 13.12.2016 року;

відповідача - ОСОБА_2, за довіреністю №2265 від 28.10.2016 року;

третьої особи - не з"явився.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "ОСОБА_3 залізниця" (вх. № 3274 Х/3-12) на рішення господарського суду Харківської області від 15 листопада 2016 року по справі № 922/2990/16

за позовом Публічного акціонерного товариства "Центренерго" в особі відокремленого підрозділу Зміївської ТЕС , смт. Слобожанське, Харківська область

до Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "ОСОБА_3 залізниця", м. Харків

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Державне підприємство "Донецька залізниця", м. Донецьк

про стягнення 276895,80 грн.,-

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду Харківської області від 15.11.2016 року по справі №922/2990/16 (суддя Суслова В.В.) позовні вимоги задоволено частково. Клопотання відповідача про зменшення розміру штрафу задоволено частково, зменшено розмір стягуваного штрафу на 10%. Стягнуто з Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Українська залізниця" на користь Публічного акціонерного товариства "Центренерго" в особі відокремленого підрозділу Зміївської теплової електричної станції штраф в розмірі 249206,22 грн. та судовий збір в розмірі 4153,44 грн.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, Публічне акціонерне товариство "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Українська залізниця" звернулось до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить змінити рішення господарського суду Харківської області від 15.11.2016 року по справі №922/2990/16 зменшивши розмір штрафних санкцій до 10% від суми пред'явленої до стягнення.

В апеляційній скарзі заявник посилається на те, що оскаржуване рішення прийняте з порушенням норм чинного законодавства України і що суд першої інстанції не в повному обсязі з'ясував обставини справи, які мають значення для правильного вирішення господарського спору, неправильно та неповно дослідив докази, що призвело до невідповідності висновків суду обставинам справи, а також на те, що суд невірно застосував норми як матеріального, так і процесуального права, що потягло за собою неправильне вирішення господарського спору та згідно статті 104 Господарського процесуального кодексу України є підставою для його зміни.

Публічне акціонерне товариство "Центренерго" в особі відокремленого підрозділу Зміївської ТЕС у відзиві на апеляційну скаргу зазначило, що рішення господарського суду Харківської області було винесено без порушення приписів чинного матеріального та процесуального законодавства, та з урахуванням всіх доказів поданих сторонами, та доказів, які були витребувані судом.

Колегія суддів дослідивши матеріали справи, перевіривши повноту встановлених судом першої інстанції обставин справи та докази на їх підтвердження, їх юридичну силу, розглянувши доводи апеляційної скарги, письмові докази, долучені до матеріалів справи, встановила наступне.

Згідно статті 101 Господарського процесуального кодексу України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду в повному обсязі. В апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, у березні 2016 року на адресу Публічного акціонерного товариства Центренерго в особі відокремленого підрозділу Змїївської теплової електричної станції надходила вугільна продукція від наступних постачальників:

- від ДП Вугілля України за договором поставки вугілля №111/31 від 31.07.2015 року;

- від ТОВ ДТЕК Трейдінг за договором поставки вугілля №111/4/1-1-2016/005 від 26.01.2016 року.

У зв'язку з тим, що поставка вугільної продукції здійснюється залізничним транспортом, 10.02.2010 року між ВАТ "Державна енергогенеруюча компанія "Центренерго" Зміївська (на теперішній час має назву - Публічне акціонерне товариство Центренерго в особі відокремленого підрозділу Змїївської теплової електричної станції, позивач у справі) та Статутним територіально - галузевим обєднанням ОСОБА_3 залізниця (на теперішній час має назву Регіональна філія ОСОБА_3 залізниця яка входить до складу Публічного акціонерного товариства Українська залізниця, відповідач у справі) було укладено договір № 2267 про транспортно - експедиційне обслуговування.

Відповідно до умов договору ОСОБА_3 залізниця зобов'язалася за плату надавати послуги з транспортно-експедиційному обслуговуванню, а саме здійснювати експортно-імпортні та внутрішні перевезення вантажів призначенням/відправленням зі станцій ОСОБА_3 залізниці та залізниць України.

Пунктом 7.1 договору договір набуває чинності з моменту підписання і діє до 31 грудня 2010 року включно, а в частині взаєморозрахунків - до повного їх завершення.

На виконання вищезазначеного договору у період з 01.03.2016 року по 31.03.2016 року на станцію ОСОБА_3 залізниці на адресу Позивача було доставлене вугілля відповідно наступних залізничних накладних: №52150281, №52370756, №52311446, №52311479, №52234788, №52252244, №52516614, №52468709, №52468683, №52468741, №52476082, №52468691, №52476074, №52468725, №52468733, №52516606, №52492352, №52332137, №52336534, №52570009, №52365707, №52558178, №52907219, №52907235, №53017539, №53014445, №52944105, №52286952, №52286986, №52286994, №52287000, №52287018, №52284387, №52334364, №52334380, №52334430, №52379732, №52379757, №52379765, №52379781, №52891215, №52901485, №52901543, №52910502, №52914231, №52914249, №52919040, №52919099, №52108214, №52108602, №52133063, №52136967, №52137320, №52385317, №52389640, №52131612, №52150232, №52150331, №52158862, №52158904, №52179454, №52202835, №52204989, №52205028, №52314002, №52181872, №52370764, №52311453, №52280203, №52331998, №52332038, №52332079, №52558186.

Як вбачається з календарних штемпелів відправки та прибуття вантажу, зазначених у графах 51, 52, 56 залізничних накладних, перевезення даної вугільної продукції було здійснене відповідачем з простроченням часу доставки, про що було зазначено у відповідній Таблиці розрахунку штрафів за прострочення у доставці палива на ст. Лиман Південної залізниці Змїївській ТЕС.

З метою правового врегулювання спірних питань, повязаних з простроченням доставки вантажу, позивачем була направлена на адресу відповідача претензія №25/551/4112 від 29.06.2016 року з доданим до неї підтверджуючими документами, у якій позивач вимагав від відповідача сплатити нарахований штраф у вищевказаному розмірі на відповідний поточний рахунок.

Однак відповідач, з порушенням встановленого ст.135 Статуту залізниць України строку, надав відповідь №НЗ-1-07/608 від 12.07.2016 на претензію позивача, відповідно до якої її відхилив посилаючись на те, що затримка вагонів відбулася з причин довготривалого знаходження вагонів на станціях навантаження Довжанська, ОСОБА_4, Фащевка, Ровеньки, Лобівські Копальні ДП Донецька залізниця, які знаходяться на непідконтрольній території України, при цьому не надавши будь-яких підтверджуючих цей факт документів, що практично робить неможливим встановлення дійсної причини прострочення доставки вантажу.

Такі обставини, на думку позивача, свідчать про порушення його прав та охоронюваних законом інтересів і є підставою для їх захисту у судовому порядку.

Колегія суддів, оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному і об'єктивному дослідженні в судовому засіданні з урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи їх взаємний зв'язок, не погоджується з висновками, з яких виходив місцевий господарський суд при прийнятті оскаржуваного рішення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 908 Цивільного кодексу України перевезення вантажу здійснюється за договором перевезення; загальні умови визначаються цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них. Умови перевезення вантажу окремими видами транспорту, а також відповідальність сторін щодо цих перевезень встановлюються договором, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.

Згідно ст. 909 Цивільного кодексу України укладення договору перевезення вантажу підтверджується складанням транспортної накладної.

Статтею 307 Господарського кодексу України передбачено, що умови перевезення вантажів окремими видами транспорту, а також відповідальність суб'єктів господарювання за цими перевезеннями встановлюються транспортними кодексами, транспортними статутами та іншими нормативно-правовими актами.

Статут залізниць України визначає обов'язки, права і відповідальність залізниць, а також підприємств, організацій, установ і громадян, які користуються залізничним транспортом (ст. 2 Статуту). На підставі цього Статуту Мінтранс затверджує Правила перевезення вантажів (ст. 5 Статуту).

Статтею 23 Статуту залізниць України встановлено, що відправники повинні надати станції навантаження на кожне відправлення вантажу заповнену накладну (комплект перевізних документів).

Відповідно до ст. 6 Статуту залізниць України накладна - це основний перевізний документ встановленої форми, оформлений відповідно до цього Статуту та Правил перевезення вантажів і наданий залізниці відправником разом з вантажем; накладна є обов'язковою двосторонньою письмовою формою угоди на перевезення вантажу, яка укладається між відправником та залізницею на користь третьої сторони - одержувача; накладна одночасно є договором на заставу вантажу для забезпечення гарантії внесення належної провізної плати та інших платежів за перевезення; накладна супроводжує вантаж на всьому шляху перевезення до станції призначення.

Відповідно до п. 28 Правил приймання вантажів до перевезення, договір про перевезення вантажу вважається укладеним з моменту проставлення календарного штемпеля станції відправлення в оформленій паперовій накладній або з моменту накладення електронного цифрового підпису працівником залізниці в електронній накладній.

Матеріали справи свідчать та підтверджується сторонами спору, що у період з 01.03.2016 року по 31.03.2016 року на станцію ОСОБА_3 залізниці на адресу позивача було доставлене вугілля відповідно наступних залізничних накладних: №52150281, №52370756, №52311446, №52311479, №52234788, №52252244, №52516614, №52468709, №52468683, №52468741, №52476082, №52468691, №52476074, №52468725, №52468733, №52516606, №52492352, №52332137, №52336534, №52570009, №52365707, №52558178, №52907219, №52907235, №53017539, №53014445, №52944105, №52286952, №52286986, №52286994, №52287000, №52287018, №52284387, №52334364, №52334380, №52334430, №52379732, №52379757, №52379765, №52379781, №52891215, №52901485, №52901543, №52910502, №52914231, №52914249, №52919040, №52919099, №52108214, №52108602, №52133063, №52136967, №52137320, №52385317, №52389640, №52131612, №52150232, №52150331, №52158862, №52158904, №52179454, №52202835, №52204989, №52205028, №52314002, №52181872, №52370764, №52311453, №52280203, №52331998, №52332038, №52332079, №52558186.

Статтею 116 Статуту залізниць України передбачено, що за несвоєчасну доставку вантажів і порожніх вагонів, що належать підприємствам, організаціям, установам, громадянам - суб'єктам підприємницької діяльності або орендовані ними, залізниця сплачує одержувачу штраф (якщо не доведе, що прострочення сталося не з її вини) у розмірі: 10 відсотків провізної плати - за прострочення на дві доби; 20 відсотків провізної плати - за прострочення на три доби; 30 відсотків провізної плати - за прострочення на чотири і більше діб. Зазначений штраф не сплачується, якщо вантаж не було вивезено одержувачем із станції впродовж доби після одержання повідомлення про прибуття вантажу або якщо в цей же термін одержувач не розкредитує перевізні документи на вантаж, що прибув. Залізниця не несе відповідальності за порушення термінів доставки, якщо порушення сталося внаслідок стихійного лиха або з інших, не залежних від залізниці обставин.

Тобто, зі змісту ст. 116 Статуту залізниць України вбачається, що штраф підлягає стягненню за сам факт допущення залізницею порушень термінів доставки вантажів незалежно від того, чи завдано підприємству у зв'язку з цим збитки. При цьому, наведеною статтею не передбачено застосування штрафу до залізниці у разі прострочення термінів доставки вантажів менше ніж на дві доби.

За приписами п. 2.1, п. 2.4 названих Правил обчислення відповідних термінів починається з 24-ї години дати приймання вантажу до перевезення, зазначеної в перевізних документах.

Розміри штрафу за несвоєчасну доставку вантажів, які залізниця сплачує одержувачу вантажу, встановлені ст. 116 Статуту у відсотках від провізної плати залежно від кількості прострочених діб.

Таким чином, встановлений ст. 116 Статуту штраф застосовується у разі прострочення доставки вантажу на дві доби (більше ніж на 48 годин), на три доби (більше ніж на 72 години) і на чотири доби (більше ніж на 96 годин).

Якщо прострочення доставки вантажу допущено залізницею менш як на дві доби (не більше 48 годин), що обчислюється з 24-ої години дати приймання вантажу до перевезення, то підстави для нарахування передбаченого ст. 116 Статуту штрафу відсутні.

Також, Інформаційним листом Вищого господарського суду України від 04.04.2012 року №01-06/420/2012 «Про обчислення термінів доставки залізницею вантажів та визначення розміру штрафу за порушення цих термінів» до відома Господарських судів України доведено, що згідно з частинами другою і третьою ст. 41 Статуту залізниць України терміни доставки вантажів та правила обчислення термінів їх доставки встановлені Правилами обчислення термінів доставки вантажів, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 21.11.2000 року №644.

Відтак, наведені норми чинного законодавства України свідчать, що якщо вантаж залізницею доставлено одержувачу на 2-у добу після закінчення терміну доставки (прострочення такої доставки менш ніж 2 доби (48 годин), то підстави для нарахування та стягнення штрафу відсутні. Також, якщо вантаж залізницею доставлено одержувачу на 3-ю добу після закінчення терміну доставки (прострочення такої доставки менш ніж 3 доби (72 години), то штраф застосовується у розмірі 10% провізної плати; якщо вантаж залізницею доставлено одержувачу на 4-у добу після закінчення терміну доставки (прострочення такої доставки менш ніж 4 доби (96 годин), то штраф застосовується у розмірі 20% провізної плати; якщо вантаж залізницею доставлено одержувачу на 5-у добу та більше після закінчення терміну доставки (прострочення такої доставки більше 96 годин), то штраф застосовується у розмірі 30% провізної плати.

В графі 51 залізничних накладних вказано дату прибуття вантажу на станцію призначення. Зазначене підтверджує, що вантаж прибув до 24-ої години вказаної дати. Відтак, прострочення доставки вантажу повинно розраховуватись без урахування доби прибуття.

Як вбачається з розрахунку позивних вимог (а. с. 122-125, том 1), позивачем було вірно застосовано положення ст. 116 Статуту залізниць України в сукупності з п. 2.1, п. 2.4 Правил обчислення термінів доставки вантажів та враховано Інформаційний лист Вищого господарського суду України від 04.04.2012 року №01-06/420/2012 «Про обчислення термінів доставки залізницею вантажів та визначення розміру штрафу за порушення цих термінів». Зокрема, із таблиці розрахунку штрафів за прострочення у доставці палива на ст. Лиман Південної залізниці Зміївської ТЄС вбачається, що позивачем виконано розрахунок суми штрафу з посиланнями на прострочення відповідачем доставки вантажу у добами, як то передбачено наведеними вище нормами чинного законодавства України.

Враховуючи факт прострочення відповідачем термінів доставки вантажів позивачеві по зазначеним вище накладним, а також положення ст. 116 Статуту залізниць України в сукупності з п. 2.1, п. 2.4 Правил обчислення термінів доставки вантажів, колегія суддів дійшла до висновку про обґрунтованість вимог позивача в частині стягнення з відповідача 276895,80 грн. штрафу.

Згідно ст. ст. 610, 611 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), а у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 218 Господарського кодексу України, учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб'єкт господарювання за порушення господарського зобов'язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов'язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності. Не вважаються такими обставинами, зокрема, порушення зобов'язань контрагентами правопорушника, відсутність на ринку потрібних для виконання зобов'язання товарів, відсутність у боржника необхідних коштів.

Визначення категорії форс-мажорних обставин у частині 2 цієї статті може охоплювати не тільки події суспільного життя, тобто неможливість виконання зобов'язань у результаті цілеспрямованих дій осіб, які перебувають поза межами зобов'язання (наприклад, ембарго на експортно-імпортні операції, воєнні дії, страйки, масові безладдя), але й стихійні природні явища, які ставляться до іншої категорії обставин, що звільняють від відповідальності, а саме непереборної сили. Ототожнення цих принципово різних по своїй природі причин для звільнення від відповідальності є юридично неправильним. Категорія непереборної сили втілює в собі лише стихійні природні явища, які внаслідок їхньої винятковості, невідворотності й непередбачуваності визначають обмеження відповідальності за заподіяння шкоди у випадках, визначених законом. Причому непереборна сила як підстава для обмеження відповідальності може мати місце лише в позадоговірних (деліктних) правовідносинах й у випадках порушення договірних зобов'язань, якщо це прямо передбачено законом (наприклад, у випадках, передбачених статтею 418 ГК України). У той же час категорія форс-мажору охоплює лише виняткові події суспільного життя, які сторони самі на диспозитивних підставах визначають у договорі як право на звільнення від подальшого виконання зобов'язання за згодою, якщо такі події будуть відбуватися в період дії договору. Сторони можуть передбачити в договорі безвинну відповідальність за невиконання або неналежне виконання зобов'язань, але обмежити її випадками передбачених у договорі форс-мажорних обставин. Загальним для обставин непереборної сили й форсу-мажору є лише їхній зовнішній характер впливу на причинно-наслідковий ланцюг діяльності учасників конкретних правовідносин, тобто ці обставини перебувають поза контролем учасників правовідносин.

Отже, форс-мажорною обставиною є зовнішня обставина, яку можна передбачити під час укладання договору, запобігти її виникненню, проте яку не можна уникнути, або ж попередити її наслідки, і яка не викликана з вини жодної зі сторін і створює неможливість виконання договору, його частини або конкретного зобов'язання, але теоретично можливо уявити. Також, треба зазначити, що форс-мажорні обставини можуть містити декілька типів подій, такі як стихійні природні явища, обставини соціального характеру та дії влади (юридичний форс-мажор).

Необхідно зазначити, що за приписами статті 79 Конвенції Організації Об'єднаних Націй "Про договори міжнародної купівлі-продажу товарів" від 11 квітня 1980 року (набула чинності для України з 1 лютого 1991 року), сторона не несе відповідальності за невиконання будь-якого із своїх зобов'язань, якщо доведе, що воно було викликане перешкодою поза її контролем і що від неї нерозумно було очікувати прийняття до уваги цієї перешкоди під час укладення договору або уникнення чи подолання цієї перешкоди чи її наслідків. Сторона, яка не виконує свого зобов'язання, повинна повідомити іншу сторону про перешкоду і про її вплив на її здатність здійснити виконання (ч.4 цієї статті).

Звільнення від відповідальності, передбачене цією статтею, залишається лише на той період, протягом якого існує дана перешкода (ч.3 ст.79 Конвенції).

Особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили (ч. 1 ст. 617 Цивільного кодексу України).

Також, відповідно до ч. 4 ст. 219 Господарського кодексу України, сторони зобов'язання можуть передбачити певні обставини, які через надзвичайний характер є підставою для звільнення їх від господарської відповідальності у випадку порушення зобов'язання через дані обставини, а також порядок засвідчення факту виникнення таких обставин.

Відповідно до п.5.1 та п.5.2 договору зазначено, що у разі дії обставин непереборної сили (форс-мажор): військові дії, страйки, акти державних законодавчих органів, стихійні лиха. Сторони звільнюються від відповідальності на строк дії цих обставин, або можуть відмовитися від виконання договору, частково або в цілому, без додаткової фінансової відповідальності. Належним підтвердженням дії обставин непереборної сили та їх тривалості є довідка Торгово-промислової палати України.

Отже, наведена умова договору не визначає настання обставин непереборної сили підставою для припинення договору. При цьому, передбачено продовження термінів виконання зобов'язань відповідно строку дії таких обставин із зазначенням про те, що настання форс-мажорних обставин не є підставою для звільнення сторін від виконання своїх зобов'язань.

За змістом статті 10 Закону України "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції" та статті 14 - 1 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні" єдиним належним доказом, що підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), які мали місце на території проведення антитерористичної операції, як підстави звільнення від відповідальності за невиконання (неналежне виконання) зобов'язань, є сертифікат Торгово-промислової палати України, тоді як інші документи не можуть вважатися доказами наявності таких обставин.

Як вбачається з листа Торгово-промислової палати від 30.05.2014 № 1362/-05-5, Торгово-промислова палата засвідчує форс-мажорні обставини відповідно до умов договорів (контрактів) на підставі чинного законодавства України, Методики про порядок засвідчення Торгово-промисловою палатою України форс-мажорних обставин.

Сертифікат видається по кожному контракту (договору) окремо українською (або іноземною) мовою за бажанням заявника. Копії виданих сертифікатів (висновків) та документів, на підставі яких вони були видані, зберігаються у департаменті юридичного забезпечення протягом 3-х років (лист Міністерства юстиції України від 30.05.2014 № 6602-0-26-14/8.1).

Відповідач наполягає на тому, що на даний час заява на отримання сертифікату про засвідчення форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) в частині невиконання зобовязань з перевезення вантажів за накладними №52150281, №52370756, №52311446, №52311479, №52234788, №52252244, №52516614, №52468709, №52468683, №52468741, №52476082, №52468691, №52476074, №52468725, №52468733, №52516606, №52492352, №52332137, №52336534, №52570009, №52365707, №52558178, №52907219, №52907235, №53017539, №53014445, №52944105, №52286952, №52286986, №52286994, №52287000, №52287018, №52284387, №52334364, №52334380, №52334430, №52379732, №52379757, №52379765, №52379781, №52891215, №52901485, №52901543, №52910502, №52914231, №52914249, №52919040, №52919099, №52108214, №52108602, №52133063, №52136967, №52137320, №52385317, №52389640, №52131612, №52150232, №52150331, №52158862, №52158904, №52179454, №52202835, №52204989, №52205028, №52314002, №52181872, №52370764, №52311453, №52280203, №52331998, №52332038, №52332079, №52558186 знаходиться на розгляді в Кременчуцькому відділенні Полтавської Торгово-промислової палати.

Проте, ані під час розгляду справи в суді першої інстанції, ані в суді апеляційної інстанції, будь-яких доказів того, що відповідач отримав сертифікат Торгово-промислової палати про те, що у результаті дії обставин непереборної сили останній не міг виконувати зобов'язання за договором не надано.

Тобто, в даному випадку колегія суддів не вбачає підстав для звільнення відповідача від відповідальності за неналежне виконання ним своїх зобовязань за договором на підставі ст. 617 ЦК України та ч. 4 ст. 219 Господарського кодексу України.

Разом з цим, колегія суддів вважає, що місцевий господарський суд правомірно задовольнив клопотання відповідача та зменшив розмір штрафу на 10% на підставі п. 3 ст. 83 Господарського процесуального кодексу України, ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України та ст. 233 Господарського кодексу України, з огляду на наступне.

Застосування штрафних санкцій до перевізника за прострочення доставки вантажів, передбачене Статутом залізниць України (стаття 116), є окремим видом відповідальності, який застосовується незалежно від завдання збитків внаслідок прострочення доставки вантажів за самий факт допущення перевізником зазначених порушень.

При цьому, колегія суддів зазначає, що сума штрафу в даній справі визначена не довільно, а з урахуванням положень Статуту залізниць України на підставі документів на вантаж, які містяться у матеріалах справи.

Згідно п. 3 ст. 83 Господарського процесуального кодексу України господарський суд, приймаючи рішення, має право, зокрема, зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

Застосовуючи цей припис, слід враховувати вказівку, що міститься в п. 3.17.4. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 року №18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», а саме: вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (пункт 3 статті 83 ГПК), господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Крім того, зазначена норма Господарського процесуального кодексу України може застосовуватись виключно у взаємозв'язку (сукупності) з нормою матеріального права, яка передбачає можливість зменшення розміру неустойки, а саме ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України, ст. 233 Господарського кодексу України. Якщо відповідні санкції застосовуються не у зв'язку з порушенням зобов'язань, а з інших передбаченими законом підстав, їх розмір не може бути зменшено судом (лист Вищого господарського суду України від 21.11.2011 року №01-06/1623/2011р. «Про практику застосування Вищим господарським судом України у розгляді справ окремих норм процесуального права».

Враховуючи, що господарський суд обґрунтовуючи своє рішення про зменшення розміру стягуваного штрафу, взяв до уваги, що норма ст. 83 ГПК України є процесуальною і застосував поряд з нею норму матеріального права (ст.233 ГК України), апеляційна інстанція вбачає достатньо вмотивований висновок суду першої інстанції про зменшення штрафу та вважає, що підстави та мотиви для зменшення неустойки суд обґрунтував належним чином, тому вірно скористався обумовленим законом правом зменшити розмір санкцій.

На підставі аналізу поданих доказів, з урахуванням того, що використання права на зменшення розміру штрафних санкцій та розмір, до якого вони підлягають зменшенню, закон відносить на розсуд суду, колегія суддів дійшла висновку, що суд попередньої інстанцій дійшов правомірного висновків про необхідність зменшення штрафу на 10%.

Підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів відзначає відсутність належних доказів щодо обставин, передбачених статтею 104 Господарського процесуального кодексу України, які підтверджували б наявність підстав для задоволення апеляційної скарги.

У відповідності з пункту 4 частини 3 статті 129 Конституції України та статті 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

На підставі викладеного колегія суддів вважає, що рішення господарського суду Харківської області від 15.11.2016 року по справі №922/2990/16 прийняте при належному зясуванні обставин, що мають значення для справи та у відповідності до норм матеріального і процесуального права і відсутні підстави для його скасування, в звязку з чим, апеляційна скарга Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "ОСОБА_3 залізниця" не підлягає задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись статтями 99, 101, 102, пунктом 1 статті 103, статтею 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "ОСОБА_3 залізниця" залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 15.11.2016 року по справі №922/2990/16 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня її прийняття.

Головуючий суддя Істоміна О.А.

Суддя Могилєвкін Ю.О.

Суддя Медуниця О.Є.