ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" січня 2017 р. Справа № 922/2947/16

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Білоусова Я.О., суддя Тарасова І. В., суддя Фоміна В. О.

за участю секретаря судового засідання Марченко В.О.

за участю представників:

прокуратури Харківської області - Перегонцевої Н.С. (посвідчення №044395 від 04.10.2016),

позивача - Голіної О.Ю. (довіреність №03 від 04.01.2017),

відповідача - ОСОБА_3 (договір про надання правової допомоги №07/09 від 07.09.2016),

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу заступника прокурора Харківської області (вх. №2910 Х/2) на рішення Господарського суду Харківської області від 10.10.2016 у справі № 922/2947/16

за позовом Керівника Харківської місцевої прокуратури № 4 в інтересах держави в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по Харківській області, м.Харків,

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4, м.Харків,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Державний заклад освіти Центр професійно-технічної освіти №2, м.Харків,

про визнання недійсним договору та повернення майна,

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду Харківської області від 10.10.2016 (суддя Сальнікова Г.І.) відмовлено у задоволенні позову про визнання недійсним договору оренди державного майна від 01.07.2014р. № 5791-Н, укладеного між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Харківській області та Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_4, згідно з умовами якого орендар отримав в строкове платне користування державне індивідуально визначене майно: частини нежитлового приміщення кім. № 106 на другому поверсі 2-х поверхових навчально-виробничих майстерень у різноповерховій (2-4) будівлі навчально-виробничого центру, інв. № 10310001, літ. "А-2-4", загальною площею 60 кв.м, розміщених за адресою: АДРЕСА_1, та додаткову угоду № 1 від 02.02.2016; зобов'язання Фізичної особи - підприємця ОСОБА_4 звільнити та повернути державне індивідуально визначене майно: частини нежитлового приміщення кім. № 106 на другому поверсі 2-х поверхових навчально-виробничих майстерень у різноповерховій (2-4) будівлі навчально-виробничого центру, інв. № 10310001, літ. "А-2-4", загальною площею 60 кв.м, розміщених за адресою: АДРЕСА_1, Регіональному відділенню Фонду державного майна України по Харківській області.

Заступник прокурора Харківської області з рішенням місцевого господарського суду не погодився та звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Скарга обґрунтована тим, що згідно договору оренди від 01.07.2014 №5791-Н відповідачу передано в строкове платне користування частину нежитлового приміщення на другому поверсі двоповерхових навчально-виробничих майстерень у будівлі навчально-виробничого центру з метою розміщення виробництва взуття. Однак, всупереч вимогам закону суд, незважаючи на те, що орендована за спірним договором частина приміщення навчально-виробничого центру передана суб'єкту господарювання для здійснення діяльності, жодним чином не пов'язаної з навчально-виховним процесом, прийшов до висновку щодо законності укладеного договору оренди.

28.12.2016 до суду від позивача надійшли додаткові пояснення (вх. №13167).

13.01.2017 до суду від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу (вх. №349), в якому відповідач проти апеляційної скарги заперечував та просив в її задоволенні відмовити, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Прокурор у судовому засіданні підтримав вимоги апеляційної скарги та просив суд її задовольнити.

Представник позивача у судовому засіданні та у відзиві на апеляційну скаргу (вх. №11580 від 17.11.2016) підтримав апеляційну скаргу та просив суд її задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні проти апеляційної скарги заперечував та просив у її задоволенні відмовити, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Третя особа у судове засідання не з'явилась, про причини не з'явлення суд не повідомила, хоча була належним чином повідомлена про час і місце слухання справи ухвалою суду від 06.12.2016.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення прокурора та представників сторін, дослідивши наявні докази по справі, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду встановила.

В серпні 2016 керівник Харківської місцевої прокуратури № 4 в інтересах держави в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по Харківській області звернувся до Господарського суду Харківської області з позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 про:

- визнання недійсним договору оренди державного майна від 01.07.2014 № 5791-Н, укладеного між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Харківській області та фізичною особою - підприємцем ОСОБА_4, згідно з умовами якого орендар отримав в строкове платне користування державне індивідуально визначене майно: частину нежитлового приміщення кім. № 106 на другому поверсі 2-х поверхових навчально-виробничих майстерень у різноповерховій (2-4) будівлі навчально-виробничого центру, інв. № 10310001, літ. "А-2-4", загальною площею 60 кв.м, розміщене за адресою: АДРЕСА_1, та додаткової угоди № 1 від 02.02.2016;

- зобов'язання фізичної особи - підприємця ОСОБА_4 звільнити та повернути державне індивідуально визначене майно: частину нежитлового приміщення кім. № 106 на другому поверсі 2-х поверхових навчально-виробничих майстерень у різноповерховій (2-4) будівлі навчально-виробничого центру, інв. № 10310001, літ. "А-2-4", загальною площею 60 кв.м, розміщене за адресою: АДРЕСА_1, Регіональному відділенню Фонду державного майна України по Харківській області.

Позов обґрунтовано тим, що 01.07.2014 між РВ ФДМУ по Харківській області, орендодавцем, та ФОП ОСОБА_4, орендарем, було укладено договір оренди №5791-Н, згідно з яким орендодавцем передано орендарю в строкове платне користування державне окреме індивідуально визначене майно - частину нежитлового приміщення кім. № 106 на другому поверсі 2-х поверхових навчально-виробничих майстерень у різноповерховій (2-4) будівлі навчально-виробничого центру, інв. № 10310001, літ. "А-2-4", загальною площею 60 кв.м, розміщене за адресою: АДРЕСА_1, що перебуває на балансі Державного закладу освіти Центр професійно-технічної освіти №2.

Відповідно до п.1.2. договору майно передається в оренду з метою розміщення виробництва взуття.

Відповідно до п.3.6. договору орендна плата перераховується до державного бюджету та балансоутримувачу щомісячно, до 15 числа місяця, наступного за звітнім, відповідно до вимог діючої Методики, у співвідношенні: безпосередньо до державного бюджету на рахунки, визначені фінансовими органами у розмірі 70%; на рахунок, визначений балансоутримувачем у розмірі 30%.

Відповідно до п.5.1. договору орендар зобов'язався використовувати орендоване майно відповідно до його призначення та умов цього договору.

Відповідно до п.5.3. договору орендар зобов'язався своєчасно і у повному обсязі сплачувати орендну плату до державного бюджету та балансоутримувачу (у платіжних дорученнях, які оформлює орендар, вказується «Призначення платежу» за зразком, який надає орендодавець листом при укладенні договору оренди).

Відповідно до п.10.1. договору цей договір укладено строком на 1 рік, що діє з 01.07.2014 до 01.07.2015.

Відповідно до п.10.4. договору після закінчення терміну дії договору оренди подальше використання об'єкта оренди буде визначатися відповідно до чинного законодавства та за зверненням орендаря.

01.07.2014 між сторонами підписано акт приймання-передачі орендованого майна.

02.02.2016 між сторонами укладено додаткову угоду №1, відповідно до умов якої строк дії договору продовжено на один рік до 01.07.2016.

Як зазначає прокуратура, зазначений договір оренди від 01.07.2014 № 5791-Н підлягає визнанню недійсним, оскільки він укладений з порушенням вимог Законів України "Про освіту" та "Про оренду державного та комунального майна", зокрема, з порушенням норм ч.5 ст.63 Закону «Про освіту», якою передбачено, що об'єкти освіти і науки, що фінансуються з бюджету, а також підрозділи, технологічно пов'язані з навчальними та науковим процесом, не підлягають приватизації, перепрофілюванню або використанню не за призначенням.

Оскільки договором передбачено і орендар використовує об'єкт оренди не за визначеним чинним законодавством цільовим призначенням навчального закладу, а відповідно до профілю власної виробничої діяльності - з метою виробництва взуття, зазначений договір не відповідає вимогам чинного законодавства та повинен бути визнаний недійсним на підставі ст.ст.203, 215 ЦК України, що і стало підставою для звернення прокуратури до суду з даним позовом.

Позивач у поясненнях (вх.№29937 від 12.09.2016) підтримав позов прокурора у повному обсязі.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 27.09.2016 залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Державний заклад освіти Центр професійно-технічної освіти №2.

Відповідач проти позову заперечував, посилаючись на те, що спірний договір оренди нежитлових приміщень за своїм змістом відповідає вимогам чинного законодавства, в тому числі Закону України "Про освіту", а також Закону України "Про вищу освіту". Приміщення використовується за цільовим призначенням, визначеним у п.1.1. договору оренди, орендна плата сплачується вчасно та у повному обсязі. Періодично від ФОП ОСОБА_6 на адресу ДЗО ЦПТО №2 надходить благодійна допомога, яка є досить доречною, оскільки фінансування бюджетними коштами є недостатнім для повноцінної діяльності закладу.

10.10.2016 Господарським судом Харківської області прийнято оскаржуване рішення.

Колегія суддів дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, правильність застосування місцевим господарським судом норм процесуального та матеріального права приходить до висновку про відмову у задоволенні апеляційної скарги виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до п.2.1. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 №11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

При цьому на підставі ст. 215 Цивільного кодексу України недійсними можуть визнаватися не лише правочини, які не відповідають цьому Кодексу, а й такі, що порушують вимоги інших законодавчих актів України, указів Президента України, постанов Кабінету Міністрів України, інших нормативно-правових актів, виданих державними органами, у тому числі відомчих, зареєстрованих у встановленому порядку.

Рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

За приписами ч. 2 ст. 18 Закону України "Про освіту" навчальні заклади, що засновані на загальнодержавній або комунальній власності, мають статус державного навчального закладу.

Матеріально-технічна база навчальних закладів та установ, організацій, підприємств системи освіти включає будівлі, споруди, землю, комунікації, обладнання, транспортні засоби, службове житло та інші цінності. Майно навчальних закладів та установ, організацій, підприємств системи освіти належить їм на правах, визначених чинним законодавством (ч. 1 ст. 63 Закону України "Про освіту").

За положеннями ч. 1 ст. 759, ч. 3 ст. 760 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк; особливості найму окремих видів майна встановлюються цим Кодексом та іншим законом.

Згідно з п.2 ст. 4 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" не можуть бути об'єктами оренди, зокрема, об'єкти державної власності, що мають загальнодержавне значення і не підлягають приватизації відповідно до частини другої статті 5 Закону України "Про приватизацію державного майна".

Згідно з положеннями ч. 2 ст. 5 Закону України "Про приватизацію державного майна" (в редакції станом на момент виникнення спірних правовідносин) приватизації не підлягають об'єкти, що мають загальнодержавне значення, а також казенні підприємства. До об'єктів, що мають загальнодержавне значення, відносяться, зокрема, об'єкти освіти, крім навчальних закладів, майно яких вноситься до статутного капіталу публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування відповідно до Закону України "Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування", фізичної культури, спорту і науки, що фінансуються з державного бюджету.

За вимогами ч. 5 ст. 63 Закону України "Про освіту" (в редакції на момент укладення договору оренди) об'єкти освіти і науки, що фінансуються з бюджету, а також підрозділи, технологічно пов'язані з навчальним та науковим процесом, не підлягають приватизації, перепрофілюванню або використанню не за призначенням.

Приписами частини 1 статті 61 Закону України "Про освіту" передбачено, що фінансування державних навчальних закладів та установ, організацій, підприємств системи освіти здійснюється за рахунок коштів відповідних бюджетів, коштів галузей народного господарства, державних підприємств і організацій, а також додаткових джерел фінансування.

Частиною 4 цієї статті передбачено, що додатковими джерелами фінансування, зокрема, є доходи від надання в оренду приміщень, споруд, обладнання.

Частиною 2 п.8 постанови Кабінету Міністрів України від 27.08.2010 №796 "Про затвердження переліку платних послуг, які можуть надаватися навчальними закладами, іншими установами та закладами системи освіти, що належать до державної і комунальної форми власності" передбачено можливість надання в оренду будівель, споруд, окремих тимчасово вільних приміщень і площ, іншого рухомого та нерухомого майна або обладнання, що тимчасово не використовується у освітній, навчально-виховній, навчально-виробничній, науковій діяльності, у разі коли це не погіршує соціально-побутових умов осіб, які навчаються або працюють у навчальному закладі.

Таким чином, законодавством передбачена можливість отримання навчальними закладами доходів від передання в оренду тимчасово вільних приміщень і площ, іншого рухомого та нерухомого майна або обладнання, що тимчасово не використовується у навчально-виховній, навчально-виробничій, науковій діяльності, у разі, коли це не погіршує соціально-побутових умов осіб, які навчаються або працюють у навчальному закладі, а за таких обставин і можливість передання такого майна в оренду.

Статтею 136 Господарського кодексу України передбачено, що право господарського відання є речовим правом суб'єкта підприємництва, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом), з обмеженням правомочності розпорядження щодо окремих видів майна за згодою власника у випадках, передбачених цим Кодексом та іншими законами.

Власник майна, закріпленого на праві господарського відання за суб'єктом підприємництва, здійснює контроль за використанням та збереженням належного йому майна безпосередньо або через уповноважений ним орган, не втручаючись в оперативно-господарську діяльність підприємства.

Щодо захисту права господарського відання застосовуються положення закону, встановлені для захисту права власності. Суб'єкт підприємництва, який здійснює господарську діяльність на основі права господарського відання, має право на захист своїх майнових прав також від власника.

Згідно з пунктом 7.10. Статуту Державного закладу освіти Центра професійно-технічної освіти №2 міста Харкова об'єкти права власності: навчально-виробничі, побутові, культурно-освітні, оздоровчі, спортивні будівлі та споруди, гуртожиток, комунікації, обладнання, засоби навчання, транспортні засоби та інше майно Центру є державною власністю, що закріплена Міністерством освіти і науки України за Центром, і перебуває в оперативному управлінні навчального закладу.

Відповідно до п.7.11. Статуту Центр несе відповідальність перед Міністерством освіти і науки України за збереження та використання за призначенням закріпленого за ним майна.

Пунктом 7.4. Статуту передбачено, що додатковими джерелами фінансування є, зокрема, доходи від надання в оренду приміщень, споруд, обладнання в установленому законодавством України порядку.

Отже, надаючи в оренду спірне приміщення, Центром дотримано приписи вказаних норм. Зокрема, з договору вбачається, що передача майна в оренду не тягне за собою виникнення у орендаря права власності на це майно. Власником майна залишається держава, а орендар користується ним протягом строку оренди. Орендоване майно залишається на балансі підприємства із зазначенням, що це майно передано в оренду (п. 2.2 договору).

Зважаючи на те, що предметом договору оренди №5791-Н від 01.07.2014 є нежитлове приміщення, що перебуває на балансі навчально-виробничого центру, які є державним окремим індивідуально визначеним майном, спірні правовідносини регулюються відповідно до Закону України "Про оренду державного та комунального майна".

Статтею 9 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" визначено порядок укладення договору оренди, зокрема, даною правовою нормою передбачено отримання орендодавцем від органу, уповноваженого управляти державним майном, згоди на укладення договору оренди.

Пунктом 2.4. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 12 "Про деякі питання практики застосування законодавства про оренду (найм) майна" передбачено, що вирішуючи спори, пов'язані з укладенням договору оренди державного майна, господарські суди повинні з'ясовувати, чи додержано визначений статтею 9 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" порядок укладення відповідного договору, в тому числі щодо погодження з органом, уповноваженим управляти майном.

Статтями 5, 9 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", які кореспондується з п.1. ч.1. ст. 287 ГК України, передбачено, що орендодавцем нерухомого майна, що є державною власністю є: Фонд державного майна України, його регіональні відділення.

Згода на укладення спірного договору надана Фондом державного майна України, у наказі Регіонального відділення Фонду державного майна України по Харківській області від 17.06.2014 №1247-п.

Крім того, Міністерство освіти і науки України надало дозвіл на передачу в оренду спірного приміщення.

Так, в листі від 06.02.2014 року №1/11-1870 зазначено, що на засіданні Комісії з майнових питань підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління Міністерства освіти і науки прийнято рішення (протокол 4 від 3.02.2014) надати дозвіл на передачу в оренду частини приміщення навчально-виробничого центру площею 60,0 кв.м., що знаходиться на балансі Центру професійно-технічної освіти №2 за адресою: м.Харків, вул.Тимурівців,39, відповідно до законодавства терміном на 1 рік (а.с.66).

Крім того, відповідно до довідки Державного закладу освіти Центр професійно-технічної освіти №2 від 08.01.2014 №2 Центр пропонує передати в оренду частину нежитлового приміщення майстерні, кім. №106, загальною площею 60 кв.м, розміщеного на другому поверсі 2-х поверхових навчально-виробничих майстерень з метою виробництва взуття (а.с.67).

З матеріалів справи, зокрема, з пояснень закладу освіти, вбачається, що спірне приміщення відноситься до нежитлового фонду відповідно до технічного паспорту споруд навчального закладу. Приміщення загальною площею 60 кв.м. (кім.№106) розташоване в окремій споруді навчально-виробничих майстерень. Приміщення відокремлено від навчального корпусу. Приміщення, що орендуються, мають окремий вихід, вони розташовані в окремій двоповерховій будівлі виробничих майстерень. Розташування в них цеху з пошиву взуття не створює загрози життю та здоров'ю учнів і працівників навчального закладу. Приміщення, що здаються в оренду, не використовуються навчальним закладом протягом останніх 10 років. Приміщення знаходиться у задовільному стані. Кількість учнів станом на 12.09.2016 становить 300 осіб при проектній потужності 1200 осіб. (а.с.87-88).

Згідно умов спірного договору саме відповідач здійснює за власний рахунок капітальний, поточний та інші види ремонтів орендованого майна (п.5.7 договору), забезпечує його страхування (п.5.8), несе всі витрати, пов'язані з утриманням спірного майна, включаючи оплату комунальних платежів та плати за землю. (п.5.12).

В матеріалах справи відсутні докази того, що передача спірного майна в оренду погіршує соціально-побутові умови осіб, які навчаються або працюють у навчальному закладі, або що спірне приміщення може використовуватись у навчально-виховній, навчально-виробничій, науковій діяльності.

За таких обставин, колегія суддів зазначає, що положення частини 5 статті 63 Закону України "Про освіту", на які, як на підставу позову посилається прокурор, не можуть бути підставою для визнання спірного договору недійсним. Укладення такого договору не порушує названу норму права, оскільки майно, що передано в оренду, не використовується, а тому і не пов'язано з навчальним та науковим процесом та передано в оренду за умов, передбачених як наведеними нормами Закону України "Про освіту", так і Постанови Кабінету Міністрів України від 27.08.2010 №796 "Про затвердження переліку платних послуг, які можуть надаватися навчальними закладами, іншими установами та закладами системи освіти, що належать до державної і комунальної форми власності".

До того ж, як це передбачено нормами чинного законодавства, орендна плата за користування спірним приміщенням відповідачем перераховується до державного бюджету України та бюджету балансоутримувача щомісячно у такому співвідношенні: 70% до державного бюджету, 30% - до бюджету балансоутримувача (п.3.6. договору).

Відповідно до частини 1 статті 638 ЦК України та частини 2 статті 180 ГК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Колегія суддів, розглянувши умови спірного договору погоджується з висновком місцевого господарського суду, що під час укладення договору оренди майна від 01.07.2014 № 5791-Н сторони узгодили всі істотні умови договору, а також порядок приймання орендованого майна.

Крім того, відповідачем до апеляційного суду надано копію додаткової угоди №2 від 31.10.2016, укладеної між позивачем та відповідачем, відповідно до умов якої договір продовжено строком на один рік до 01.07.2017.

Посилання апелянта на можливість передати в оренду приміщень навчальних закладів лише для здійснення діяльності, пов'язаної з освітньою роботою, не приймаються до уваги колегією суддів, з огляду на те, що даних застережень не містить жодна з норм діючого законодавства, на яку послався прокурор в обґрунтування своєї апеляційної скарги.

За таких обставин, колегія суддів зазначає, що доводи прокурора щодо порушення інтересів держави і суспільства при укладенні спірного договору, на які він посилається, як на підставу визнання недійсним договору, у відповідності до ч.1 ст. 207 ГК України, є необгрунтованим.

Відповідно до положень частини 1 статті 215 та частин 1-3, 5, 6 статті 203 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) наступних вимог - зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів зазначає, що позовні вимоги є безпідставними та необґрунтованими, в зв'язку з чим місцевим господарським судом правомірно відмовлено у задоволенні позову щодо визнання недійсним договору оренди державного майна від 01.07.2014 № 5791-Н та додаткової угоди №1 від 02.02.2016 до нього, зобов'язання звільнити та повернути орендоване приміщення.

Відповідно до приписів ст. 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Наведена норма зобов'язує суд у кожному конкретному випадку оцінювати наявні докази в їх сукупності, з урахуванням повноти встановлення всіх обставин справи, які необхідні для правильного вирішення спору, на основі вичерпних та достеменно підтверджених висновків.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Відповідно до статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга є необґрунтованою і не може бути підставою для скасування оскаржуваного рішення по даній справі, тому рішення Господарського суду Харківської області від 10.10.2016 у справі № 922/2947/16 слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись статтями 91, 99, 101, 102, п.1 статті 103, статтею 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу заступника прокурора Харківської області залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Харківської області від 10.10.2016 у справі № 922/2947/16 залишити без змін.

Повний текст постанови складено 19.01.2017

Головуючий суддя Білоусова Я.О.

Суддя Тарасова І. В.

Суддя Фоміна В. О.