ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

11.01.2017 Справа № 920/1075/16

Господарський суд Сумської області, у складі судді Джепи Ю.А, при секретарі судового засідання Пономаренко Т.М., розглянувши матеріали справи №910/1075/16:

за позовом: Відділу культури Виконавчого комітету Роменської міської ради

м. Ромни, Сумська область,

до відповідачів: 1)Публічного акціонерного товариства Акціонерного банку Укргазбанк, м. Київ,

2)Товариства з обмеженою відповідальністю ЕОЛ-М ЛТД,

м. Ромни, Сумська область,

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів:

Приватне підприємство «ОСОБА_1С.», м. Ромни, Сумська область,

про визнання недійсним договору іпотеки,

представники сторін:

від позивача: ОСОБА_2 (ордер від 31.10.2016 серії КВ № 211757),

від відповідачів: 1) ОСОБА_3 (довіреність від 21.06.2016 № 230),

2) не зявився,

від третьої особи: не зявився.

У судовому засіданні від 06.12.2016 судом оголошено перерву до 19 грудня 2016 року, 12 год. 00 хв.

Суть спору: позивач просить суд визнати недійсним договір іпотеки від 12.03.2016 № 96/08-ІФ, укладений між Публічним акціонерним товариством «Укргазбанк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «ЕОЛ-М ЛТД».

16.12.2016 позивач подав додаткові пояснення, у яких погоджується з тим, що предмет іпотеки, який є об'єктом культурної спадщини, не включений до відповідного електронного реєстру. Крім того, у даних поясненнях, позивач зазначає що він звернувся до Державного архіву Сумської області із заявою про необхідність надання копії рішення, яким предмет спірного договору було віднесено до переліку об'єктів культурної спадщини, але станом на 16.12.2016 відповіді на поданий письмовий запит не отримав, у зв'язку з чим просив суд відкласти розгляд справи для надання йому можливості подати всі необхідні докази.

16.12.2016 позивач подав клопотання про забезпечення позову, в якому просив суд зупинити примусове стягнення на підставі наказу господарського суду Сумської області від 18.05.2016 № 920/640/14.

Ухвалою від 19.12.2016 у справі № 920/1075/16 відмовлено судом у задоволені клопотання Відділу культури Виконавчого комітету Роменської міської ради від 16.12.2016 № б/н про забезпечення позову.

19.12.2016 судовою ухвалою у справі № 920/1075/16 клопотання першого відповідача від 19.12.2016 № б/н про продовження строку вирішення справи на 15 днів задоволено та продовжено строк розгляду спору на 15 днів до 18.01.2017.

Також, вищезазначеною ухвалою зобовязано Державний архів Сумської області у термін до 06.01.2017 надати суду належним чином завірену копію рішення Сумського облвиконкому від 22.02.1984 № 45 за № 70-См, відповідно до якого будинок (що є предметом іпотеки за договором, який позивач у даній справі просить суд визнати недійсним), який знаходиться за адресою: Сумська область, м. Ромни, бульвар Свободи (бульвар Жовтневої революції), 28, було віднесено до обєктів культурної спадщини та 20.12.2016 відповідний запит було надіслано судом до Державного архіву Сумської області.

10.01.2017 Державний архів Сумської області надіслав до суду архівний витяг рішення Виконавчого комітету Сумської обласної Ради народних депутатів УРСР від 22.02.1984 № 45, відповідно до пункту 1 якого затверджено перелік памятників архітектури згідно Додатку № 1, в якому зазначається певний перелік памятників архітектури місцевого значення м. Ромни, серед якого є і ресторан «Ювілейний» за адресою бульвар Жовтневої революції, 28 в м. Ромни, що є предметом іпотеки оспорюваного договору.

Представник позивача в судовому засіданні від 11.01.2017 позовні вимоги підтримав та подав додаткові пояснення від 10.01.2017, відповідно до яких підтверджує, що на сьогоднішній день предмет іпотеки, який є об'єктом культурної спадщини, не включений до відповідного електронного реєстру, так як відповідно до пункту 4 розділу II «Прикінцеві положення» Закону України від 16 грудня 2004 року № 2245-ІV «Про внесення змін до Закону України «Про охорону культурної спадщини» об'єкти, включені до списків (переліків) пам'яток історії та культури республіканського чи місцевого значення відповідно до Закону Української РСР «Про охорону і використання пам'яток історії та культури», до вирішення питання про їх включення (невключення) до Реєстру вважаються пам'ятками відповідно національного чи місцевого значення. Таким чином, на думку позивача, пам'яткою історії та культури (в т.ч.: предмет іпотеки оспорюваного договору) є не лише ті об'єкти, що включені до відповідного реєстру, а й ті, які в такому реєстрі відсутні, але мають відповідний правовий статус на підставі рішення органу державної влади або місцевого самоврядування. До таких поясненнях позивачем також додана копія аналогічного архівного витягу рішення Виконавчого комітету Сумської обласної Ради народних депутатів УРСР від 22.02.1984 № 45, який був надісланий до господарського суду Сумської області 10.01.2016 листом Державного архіву Сумської області від 03.01.2017 № Б/Н-179 на відповідний судовий запит.

Що ж до строку позовної давності, у вище зазначених додаткових поясненнях представник позивача зазначає, що дізнатися про факт порушення власного права безпосередньо у день підписання/виконання спірного правочину позивач не мав можливості, оскільки укладення такого правочину відбулося всупереч його волевиявленню. Разом з тим, до матеріалів справи ним були надані письмові докази, про що зазначено і в самій позовній заяві, відповідно до яких про порушення своїх прав він дізнався 07.09.2016, у звязку із надходженням до нього адвокатського запиту про надання відповідної інформації.

Представник відповідача Публічного акціонерного товариства «Укргазбанк» - в судовому засіданні підтримав поданий у судове засідання від 06.12.2016 відзив, в якому просить суд застосувати строк позовної давності до позовної вимоги позивача та відмовити в задоволенні позову.

Представник відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕОЛ-М ЛТД» - у судове засідання не зявився, 27.12.2016 відповідно рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення про дату та час розгляду справи був повідомлений належним чином, у відзиві, наданому у судове засідання від 06.12.2016 позовні вимоги визнає в повному обсязі.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів Приватного підприємства «ОСОБА_1С.» - в судове засідання не зявився, 27.12.2016 відповідно рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення про дату та час розгляду справи був повідомлений належним чином, у судовому засіданні від 06.12.2016 подав письмові пояснення, в яких позовні вимоги вважає обґрунтованими та не заперечує щодо визнання договору іпотеки недійсним.

Відповідно до п. 3.9.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» у випадку незявлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Враховуючи час, наданий сторонам та третій особі для підготовки до судових засідань в даній справі та для подання витребуваних судом документів, приймаючи до уваги принципи змагальності та диспозитивності судового процесу, вимоги ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, учасником якої є Україна, стосовно права кожного на розгляд його справи упродовж розумного строку та встановлений ст. 69 Господарського процесуального кодексу України строк розгляду справи, суд дійшов висновку, що є підстави для розгляду справи по суті.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників позивача та першого відповідача оцінивши надані докази, суд встановив:

12 березня 2008 року між Публічним акціонерним товариством «Укргазбанк» (перший відповідач - банк) та Приватним підприємством «ОСОБА_1С.» (третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів - позичальник) укладено кредитний договір № 114/08-РБФ, відповідно до якого вище зазначеній третій особі банк відкрив невідновлювальну відкличну кредитну лінію із загальним лімітом 4500 000 грн.

Для забезпечення всіх вимог банку, які випливають із зазначеного кредитного договору, між Публічним акціонерним товариством «Укргазбанк» (іпотекодержатель) і Товариством з обмеженою відповідальністю «ЕОЛ-М ЛТД» (іпотекодавець) 12 березня 2008 року укладено договір іпотеки № 96/08-ІФ без оформлення заставної.

Згідно п. 2.1.1 вище зазначеного договору предметом іпотеки за договором є: нерухоме майно - нежитлова будівля - будівля ресторану під літ. «А-2», загальною площею 1418,2 кв.м, та літнє кафе-бесідка під літ. «Б (1-5)», які розташовані за адресою: Сумська область, м. Ромни, бульвар Жовтневої революції, 28, і належать іпотекодавцеві згідно зі свідоцтвом про право власності на нерухоме майно, виданим виконавчим комітетом Роменської міської ради 30 жовтня 2007 року на підставі рішення від 24 жовтня 2007 року № 251 і зареєстрованим ДКП Роменським МБТІ 01 листопада 2007 року у реєстрі прав власності на нерухоме майно; земельна ділянка площею 0,1422 га, яка розташована за тією ж адресою і належить іпотекодавцю на праві власності на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку.

Такий договір іпотеки посвідчено приватним нотаріусом Роменського міського нотаріального округу 12 березня 2008 року та зареєстровано в реєстрі за № 917.

Рішенням господарського суду Сумської області від 07.07.2014 у справі № 920/640/14 за позовом: Публічного акціонерного товариства Акціонерного банку Укргазбанк, м. Київ, до відповідачів: Приватного підприємства «ОСОБА_1С.», м. Ромни, Сумська область, та Товариства з обмеженою відповідальністю ЕОЛ-М ЛТД, м. Ромни, Сумська область, про стягнення 4003722,48 грн. та звернення стягнення на заставне майно, позовні вимоги задоволені частково в частині стягнення 4000167,44 грн., шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, останні з яких є предметом договору, який позивач впросить суд визнати недійсним. На примусове виконання даного судового рішення 18.05.2015 виданий відповідний наказ у справі № 920/640/14 та 18.08.2016 відкрите виконавче провадження № 51965005 з примусового виконання такого наказу.

Позивач у своєму позові зазначає, що оспорюваний договір іпотеки був укладений між відповідачами без його згоди чим порушено права позивача та вимоги статті 319 Цивільного кодексу України, статті 18 Закону України «Про охорону культурної спадщини», статті 6 Закону України «Про іпотеку».

Відповідно до положень Цивільного кодексу України визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів і загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 Цивільного кодексу України.

Згідно ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина друга статті 215 Цивільного кодексу України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнано судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя статті 215 Цивільного кодексу України).

Нікчемний правочин є недійсним у силу прямої вказівки закону за фактом наявності певної умови (обставини). Натомість оспорюваний правочин Цивільний кодекс України імперативно не визнає недійсним, допускаючи можливість визнання його таким у судовому порядку на вимогу однієї зі сторін або іншої заінтересованої особи, якщо в результаті судового розгляду буде доведено наявність визначених законодавством підстав недійсності правочину у порядку, передбаченому процесуальним законом. При цьому оспорюваний правочин є вчиненим, породжує юридично значущі наслідки, обумовлені ним, й у силу презумпції правомірності правочину за статтею 204 Цивільного кодексу України вважається правомірним, якщо не буде визнаний судом недійсним.

Таким чином, при вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 Цивільного кодексу України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину і має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

За положеннями частини першої статті 317 Цивільного кодексу України зміст права власності у суб'єктивному значенні охоплює правомочності власника щодо володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ч. 8 ст. 319 Цивільного кодексу України особливості здійснення права власності на національні, культурні та історичні цінності встановлюються законом.

За змістом статті 17 Закону України «Про охорону культурної спадщини» (у редакції, чинній на час укладення оспорюваного договору) пам'ятка, крім пам'ятки археології, може перебувати у державній, комунальній або приватній власності.

Згідно з ч. 1 ст. 18 Закону України «Про охорону культурної спадщини» об'єкти культурної спадщини, що є пам'ятками (за винятком пам'яток, відчуження або передача яких обмежується законодавчими актами України) можуть бути відчужені, а також передані власником або уповноваженим ним органом у володіння, користування чи управління іншій юридичній або фізичній особі за наявності погодження відповідного органу охорони культурної спадщини.

Отже, власник об'єкта культурної спадщини може реалізувати своє суб'єктивне право на таке майно (за винятком пам'яток, відчуження або передача яких обмежується законодавчими актами України) як шляхом його відчуження, так і передачі його у володіння, користування чи управління іншій юридичній або фізичній особі за наявності погодження відповідного органу охорони культурної спадщини.

Відповідно до пункту 1 архівного витягу рішення Виконавчого комітету Сумської обласної Ради народних депутатів УРСР від 22.02.1984 № 45 затверджено перелік памятників архітектури згідно Додатку № 1, в якому зазначається певний перелік памятників архітектури місцевого значення м. Ромни, серед якого є і ресторан «Ювілейний» за адресою бульвар Жовтневої революції, 28 в м. Ромни, що є предметом іпотеки оспорюваного договору.

Так другий відповідач ТОВ «ЕОЛ-М ЛТД» як власник нерухомого майна, що є пам'яткою архітектури місцевого значення, здійснив своє право на цей об'єкт шляхом передачі його в іпотеку у забезпечення всіх вимог ПАТ АБ «Укргазбанк», які випливають із кредитного договору, укладеного між банком і другим відповідачем у справі як позичальником.

Виходячи із правового визначення поняття іпотеки, наведеного у Законі України «Про іпотеку», іпотека - це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні та користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

За змістом статті 9 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець обмежується в розпорядженні предметом іпотеки, однак має право володіти та користуватися предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом.

З огляду на загальні положення цього Закону та характер правовідносин сторін за договором іпотеки, який включає в себе домовленість іпотекодержателя та іпотекодавця, спрямовану на встановлення, зміну, припинення саме іпотечних прав та обов'язків, можна дійти висновку, що оскільки майно, яке є предметом іпотеки, залишається у володінні і користуванні іпотекодавця - власника архітектурної пам'ятки, то погодження відповідного органу охорони культурної спадщини не потрібно. Сам по собі факт відсутності такого погодження відповідного органу не є безумовним підтвердженням наявності підстав для визнання договору недійсним.

Натомість при вирішенні питання звернення стягнення на зазначене майно у разі порушення боржником зобов'язань за кредитним договором той факт, що предмет іпотеки є об'єктом культурної спадщини, має бути враховано з огляду на положення статті 20 Закону України «Про охорону культурної спадщини», якими передбачено право привілеєвої купівлі пам'ятки місцевого значення відповідним органом охорони культурної спадщини. При цьому нереалізація цим органом такого права з урахуванням дотримання передбаченої законом процедури повідомлення останнього не є підставою для заборони відчуження об'єкта культурної спадщини.

Зазначений правовий висновок міститься у постанові Верховного суду України від 01.06.2016 № 3-449гс16, який відповідно до ст. 11128 Господарського процесуального кодексу України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Інших обставин, які б стали підставою для визнання оспорюваного договору недійсним, позивачем не визначено.

Таким чином, вимога позивача щодо визнання недійсним договору іпотеки від 12.03.2016 № 96/08-ІФ, укладеного між Публічним акціонерним товариством «Укргазбанк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «ЕОЛ-М ЛТД», є необґрунтованою, а тому суд відмовляє в її задоволенні.

Крім того, відповідач у відзиві поданому у судове засідання від 06.12.2016 просив суд застосувати строк позовної давності до позовної вимоги позивача.

Відповідно ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно п. 2.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29 травня 2013 року N 10 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Враховуючи вищезазначене, у звязку із відмовою у позові за його необґрунтованістю, вимогу щодо застосування строку позовної давності - суд не приймає до уваги.

Керуючись статтями 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. У позові - відмовити.

Повне рішення складено 16.01.2017

Суддя Ю.А. Джепа