РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

"16" січня 2017 р. Справа № 903/405/16

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючий суддя Петухов М.Г.

суддя Василишин А.Р. ,

суддя Маціщук А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Рівненського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 акціонерного товариства "Волинське обласне підприємство автобусних станцій"

на рішення господарського суду Волинської області від 24.10.2016р.

у справі № 903/405/16 (суддя Слободян О.Г.)

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2

до відповідача ОСОБА_1 акціонерного товариства "Волинське обласне підприємство автобусних станцій"

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача ОСОБА_3 інфраструктури та туризму Волинської обласної державної адміністрації

про врегулювання розбіжностей, які виникли при укладенні договору

за участю представників сторін:

від позивача - ОСОБА_4

від відповідача - ОСОБА_5

від третьої особи - не з'явився.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Волинської області від 24.10.2016р. у справі № 903/405/16 було відмовлено в позові Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 до ОСОБА_1 акціонерного товариства "Волинське обласне підприємство автобусних станцій" про регулювання розбіжностей, які виникли при укладенні договору.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку, що спірні правовідносини регулюються ч.7 ст.181 ГК України, відповідно до якої, у разі коли сторона, що одержана протокол розбіжностей щодо умов договору, укладення якого є обовязковим для сторін на підставі закону, не передасть у двадцятиденний строк до суду розбіжності, що залишилися неврегульованими, то пропозиції другої сторони вважаються прийнятими.

Місцевий господарський суд дійшов висновку, що оскільки після отримання 25.03.2016р. протоколу розбіжностей відповідач не передав розбіжності, що залишилися неврегульованими до суду у двадцятиденний строк, то вважається, що відповідач прийняв пропозиції позивача. Суд першої інстанції у мотивувальній частині рішення констатував, що договір №312/16 від 01.03.2016р. про надання автостанційних послуг (далі по тексту договір) є укладеним в редакції з урахуванням протоколу розбіжностей позивача від 24.03.2016р., а тому позовні вимоги про врегулювання розбіжностей щодо умов договору є безпідставними та не підлягають задоволенню.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду першої інстанції, відповідач - Приватне акціонерне товариство "Волинське обласне підприємство автобусних станцій", звернулось з апеляційною скаргою, у якій просить рішення господарського суду Волинської області від 24.10.2016 р. у справі № 903/405/16 скасувати та прийняти нове рішення, яким визнати укладеним договір про надання автостанційних послуг в редакції відповідача.

На підтвердження незаконності та необґрунтованості рішення, скаржник зазначає наступне.

Вважає передчасним висновок суду першої інстанції щодо визнання договору укладеним у редакції протоколу розбіжностей позивача, оскільки судом не враховано, що позивачем було не дотримано порядок укладання договорів передбачений ч.4 ст. 181 ГК України, а саме: при надсиланні протоколу розбіжностей від 24.03.2016 року до нього було додано не підписаний жодною зі сторін договір, а 27.04.2016р. при повторному надісланні на адресу відповідача підписаного позивачем протоколу розбіжностей від 24.03.2016р., разом з ним не було надіслано підписаний обома стороами примірник договору.

Також апелянт вважає, що наявні всі підстави для викладення пунктів 3.6.2., 4.3.4., 4.4. договору №312/16 від 01.03.2016р. про надання автостанційних послуг у редакції відповідача, оскільки це дозволить привести положення договору у відповідність до норм законодавства, покращить дисципліну виконання перевізником своїх обовязків та підвищить безпеку дорожнього руху.

З огляду на наведені вище, відповідач вважає, що судом першої інстанції, зокрема у мотивувальній частині рішення невірно встановлено обставини справи, що потягнуло прийняття необґрунтованого та незаконного рішення, з огляду на що, останнє підлягає скасуванню.

Від фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу відповідача, відповідно до якого просить оскаржене рішення суду першої інстанції залишити без змін, а в задоволенні апеляційної скарги відмовити.

Вказує на безпідставність посилань відповідача на порушення порядку укладання договорів, яких припустився позивач: не надіслав на адресу відповідача разом із протоколом розбіжностей підписаного договору із застереженнями у відповідності до ч.4 ст.181 ГК України.

Фізична особа-підприємець ОСОБА_2, зазначає, що надсилання разом із протоколом розбіжностей також і підписаного договору із застереженнями підтверджується матеріалами справи, у яких міститься оригінал договору підписаний відповідачем, зошитом вихідної кореспонденції ФО-П ОСОБА_2 та витягом із сайту Укрпошти про отримання поштової кореспонденції ОСОБА_1 акціонерним товариством "Волинське обласне підприємство автобусних станцій".

Пояснює, що розбіжності які виникли при укладенні договору, мають бути викладені саме у редакції протоколу розбіжностей позивача, з огляду на їх відповідність вимогам Правил надання послуг пасажирського автомобільного транспорту, Типовому технологічному процесу надання послуг пасажирських автостанцій, Примірній формі договору про надання послуг автостанцією перевізникові. Мотиви якими відповідач обґрунтовує викладення договору у запропонованій ним редакції фізична особа-підприємець ОСОБА_2 вважає необґрунтованими та такими, що засновані на неправильному тлумаченні норм права.

16 січня 2017 року в судовому засіданні Рівненського апеляційного господарського суду представник скаржника підтримав доводи, наведені в апеляційній скарзі, вказав, що судом першої інстанції при винесенні оскарженого рішення було порушено норми матеріального та процесуального права. З огляду на вказане, вважає, що рішення господарського суду Волинської області від 24.10.2016р. у справі № 903/405/16 належить скасувати та прийняти нове, яким апеляційну скаргу ОСОБА_1 акціонерного товариства "Волинське обласне підприємство автобусних станцій" задоволити та викласти спірні пункти договору у редакції відповідача.

Представник позивача в судовому засіданні заявила, що з доводами апелянта не погоджується, вважає їх безпідставними, а оскаржене рішення таким, що відповідає встановленим обставинам справи та нормам закону. З огляду на зазначене, просить суд відмовити в задоволенні апеляційної скарги.

Третя особа ОСОБА_3 інфраструктури та туризму Волинської обласної державної адміністрації не забезпечила участь представника у судовому засіданні.

Дослідивши матеріали справи, апеляційну скаргу, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом при винесенні рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить задоволити частково, а оскаржене рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задоволити, з огляду на таке.

Як вбачається з матеріалів справи, 25 лютого 2016р. між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 та ОСОБА_3 інфраструктури та туризму Волинської обласної державної адміністрації були підписані договори про організацію перевезень пасажирів №2319, №2328, №2336, №2362, №2376.

Відповідно до п.2.2.4 вищезазначених договорів на позивача (Перевізника) покладено обовязок укласти з власниками автостанцій (автовокзалів) договори про продаж квитків і надання обовязкових послуг.

На виконання п.2.2.4 договорів, 09 березня 2016р. ОСОБА_1 акціонерним товариством "Волинське обласне підприємство автобусних станцій" надано фізичній особі - підприємцю ОСОБА_2 проект договору про надання автостанційних послуг №312/16 від 01.03.16, про що є відмітка в журналі поштової кореспонденції останньої. У вказаному проекті договору, проте був відсутній підпис керівника та відтиск печатки відповідача, що підтвердили представники обох сторін у судовому засіданні.

Не погодившись із пунктами 2.16, 3.6.2, 4, 4.1, 4.3.4, 4.4, 5.5 проекту договору наданого відповідачем, 24 березня 2016 року позивачем було надіслано на його адресу протокол розбіжностей до договору № 312/16 від 01.03.2016р. про надання автостанційних послуг, до якого було додано проект договору про надання автостанційних послуг №312/16 від 01.03.16р., який також не був підписаний фізичною особою - підприємцем ОСОБА_2.

ОСОБА_1 акціонерним товариством "Волинське обласне підприємство автобусних станцій" відповіді безпосередньо на протокол розбіжностей надано не було, натомість, 11.04.16р. на адресу позивача було надіслано лист з пропозицією підписати додаткову угоду до аналогічно діючого договору про надання автостанційних послуг №312/15 від 01.07.15., що передбачала внести зміни до розділу 1 в частині збільшення маршрутів, право на перевезення по яких надано договорами №2319, №2328, №2336, №2362, №2376 про організацію перевезень пасажирів від 25.02.16р. До вказаного листа було додано Додаткову угоду №1 у двох примірниках, а також підписаний керівником та скріплений печаткою відповідача проект договору про надання автостанційних послуг №312/16 від 01.03.2016р.

27 квітня 2016р. позивачем було повторно направлено на адресу відповідача протокол розбіжностей до проекту договору про надання автостанційних послуг №312/16 від 01.03.16. для кінцевого визначення офіційної позиції відповідача щодо окремих умов договору. Проте сам проект договору № 312/16 від 01.03.2016р. про надання автостанційних послуг з протоколом розбіжностей надісланий не був.

Надісланий вдруге протокол розбіжностей від 24.03.2016р., був розглянутий відповідачем та підписаний 17.05.2016р. із застереженням про акт врегулювання.

Із вказаного акту вбачається, що п.2.16, п.4, п.4.1, п.5.5 погоджено відповідачем, проте, з редакцією п.3.6.2, п.4.3.4 та п.4.4 запропонованою позивачем відповідач не погодився.

Акт врегулювання, який надійшов на адресу позивача 20.05.2016р. позивачем підписаний не був.

Не погоджуючись із запропонованою відповідачем редакцією пунктів 3.6.2, 4.3.4, 4.4 проекту договору, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Колегія суддів, розглядаючи вимоги апеляційної скарги, вважає за необхідне зазначити наступне.

Ст. 124 Конституції України передбачено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Відповідно до ст. 32 Закону України Про автомобільний транспорт відносини автомобільного перевізника, що здійснює перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування, із власниками автостанцій визначаються договором.

Власники автостанцій зобов'язані укласти договір з автомобільним перевізником, що здійснює перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування, тільки за наявності в нього договору із органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування про організацію перевезення на автобусних маршрутах загального користування чи дозволу органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування на обслуговування маршрутів загального користування, що пролягають через цю автостанцію.

Згідно п.114 Правил надання послуг пасажирського автомобільного транспорту, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 18.02.1997р. № 176, редакція від 04.02.2016р., перевізник укладає з автостанцією договір про надання послуг автостанцією, яким визначаються перелік та обсяги послуг, їх вартість і порядок проведення розрахунків. Примірну форму договору затверджує Міністерство інфраструктури.

П.5.3. Порядку регулювання діяльності автостанцій, затвердженого наказом Міністерства транспорту та зв'язку України від 27.09.2010р. № 700, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 10.11.2010р. за № 1068/18363 зазначено, що власник зобов'язаний укласти з перевізником договір про надання послуг автостанції за наявності у перевізника договору про організацію перевезень на автомобільних маршрутах загального користування з ОСОБА_4 міністрів Автономної Республіки Крим, обласною чи районною державною адміністрацією або дозволу Державної інспекції України з безпеки на наземному транспорті на перевезення пасажирів на маршруті загального користування, розкладом руху якого передбачено заїзд на автостанцію власника.

Відповідно до частин 1-5 ст. 181 ГК України господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами. Проект договору може бути запропонований будь-якою з сторін. У разі, якщо проект договору викладено як єдиний документ, він надається другій стороні у двох примірниках. Сторона, яка одержала проект договору, у разі згоди з його умовами оформляє договір відповідно до вимог частини першої цієї статті і повертає один примірник договору другій стороні. За наявності заперечень щодо окремих умов договору сторона, яка одержала проект договору, складає протокол розбіжностей, про що робиться застереження у договорі, та у двадцятиденний строк надсилає другій стороні два примірники протоколу розбіжностей разом з підписаним договором. Сторона, яка одержала протокол розбіжностей до договору, зобов'язана протягом двадцяти днів розглянути його, в цей же строк вжити заходів для врегулювання розбіжностей з другою стороною та включити до договору всі прийняті пропозиції, а ті розбіжності, що залишились неврегульованими, передати в цей же строк до суду, якщо на це є згода другої сторони.

Частиною 7 ст. 181 ГК України передбачено, що якщо сторона, яка одержала протокол розбіжностей щодо умов договору, заснованого на державному замовленні або такого, укладення якого є обов'язковим для сторін на підставі закону, або сторона - виконавець за договором, що в установленому порядку визнаний монополістом на певному ринку товарів (робіт, послуг), яка одержала протокол розбіжностей, не передасть у зазначений двадцятиденний строк до суду розбіжності, що залишилися неврегульованими, то пропозиції другої сторони вважаються прийнятими.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що оскільки після отримання 25.03.2016р. протоколу розбіжностей відповідач до суду у двадцятиденний строк не звернувся, то вважається, що відповідач прийняв пропозиції позивача, а тому договір є укладеним в редакції з протоколом розбіжностей позивача від 24.03.2016р.

Проте апеляційний господарський суд вважає такі висновки помилковими, оскільки місцевий господарський суд неповно встановив обставини справи, що призвело до прийняття неправильного рішення..

Для визнання договору таким, що укладений у редакції позивача, необхідним є не лише встановлення факту незвернення відповідача у двадцятиденний строк після одержання протоколу розбіжностей до суду, а й дослідження того, чи надсилався разом із протоколом розбіжностей підписаний примірник договору, оскільки у разі його ненадсилання інша сторонам позбавлена можливості пересвідчитися, що договір взагалі підписаний та на яких умовах. .

Натомість у матеріалах справи відсутні докази надсилання відповідачу разом із протоколом розбіжностей від 24.03.2016р. підписаного позивачем договору, а також доказів того, що при надісланні 27.04.2016р. протоколу розбіжностей до нього взагалі додавався примірник договору.

Так, у супровідному листі від 24.03.2016р. (а.с.33) позивач зазначає лише про надіслання відповідачу протоколу розбіжностей; із журналу вихідної кореспонденції за 2016р. ФО-П ОСОБА_2 також не вбачається надсилання відповідачу 24.03.2016р. разом із протоколом розбіжностей підписаного договору (а.с.56-58); з наданої копії поштової квитанції №2660 від 24.03.2016р. (а.с.64), з огляду на відсутність опису вкладення, також неможливо підтвердити надсилання разом із протоколом розбіжностей підписаного договору. також представники обох сторін у судовому засіданні підтвердили, що при надсиланні договору перший раз він сторонами не підписувався.

Зі змісту супровідного листа від 25.04.2016р. (а.с.36-37) вбачається, що позивач надіслав відповідачу лише протокол розбіжностей; із журналу вихідної кореспонденції за 2016р. ФОП ОСОБА_2 також не вбачається надсилання відповідачу 27.04.2016р. разом із протоколом розбіжностей примірнику договору (а.с.57); з наданої копії поштової квитанції №5434 від 24.04.2016р. (а.с.65) з огляду на відсутність опису вкладення, також неможливо підтвердити надсилання разом із протоколом розбіжностей підписаного договору.

У відзиві на апеляційну скаргу та у судовому засіданні позивач посилається у якості доказу надсилання 24.03.2016р. разом із протоколом розбіжностей підписаного договору, на наявний у матеріалах справи оригінал договору(а.с.86-88). Вказане посилання не береться судом до уваги, оскільки підписання договору відповідачем при його надсиланні позивачу з листом від 11.04.2016р. останнім не заперечується, а лише констаується той факт що договір не був надсиланий відповідачу 27.04.2016р. разом із протоколом розбіжностей, як того вимагає ч.4 ст. 181 ГК України.

З огляду на вищенаведене, апеляційний господарський суд вважає висновок суду першої інстанції відносно того, що договір слід важати укладеним з врахуванням протоколом розбіжностей від 24.03.2016р. передчасним та таким, що не грунтується на наявних у справі доказах.

Згідно зі ст.101 ГПК України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі. В апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Зі змісту цитованої статті вбачається, що повноваження суду апеляційної інстанції з дослідження і оцінки доказів дорівнюють повноваженням суду першої інстанції. Доводи, викладені в апеляційній скарзі, для апеляційного господарського суду не є обов'язковими. Суд, не будучи зв'язаним цими доводами, мусить перевірити законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду. Перевірка рішення місцевого господарського суду здійснюється в повному обсязі. Тобто на апеляційний господарський суд покладено обовязок розглянути справу по суті повторно.

Враховуючи вищенаведене спір підлягає розгляду по суті.

Відповідно до ч.1 ст. 187 ГК України спори, що виникають при укладанні господарських договорів за державним замовленням, або договорів, укладення яких є обов'язковим на підставі закону та в інших випадках, встановлених законом, розглядаються судом. Інші переддоговірні спори можуть бути предметом розгляду суду у разі якщо це передбачено угодою сторін або якщо сторони зобов'язані укласти певний господарський договір на підставі укладеного між ними попереднього договору.

З положеннями ст. 187 ГК України кореспондуються приписи ч.1 ст. 649 ЦК України, відповідно до якої розбіжності, що виникли між сторонами при укладенні договору на підставі правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування та в інших випадках, встановлених законом, вирішуються судом.

Зважаючи на те, що відповідно до ст. 32 Закону України Про автомобільний транспорт та п.114 Правил надання послуг пасажирського автомобільного транспорту укладення договору між перевізником та власником автостанції є обовязковим, колегія суддів приходить до висновку, що звернення до суду є підставним.

При вирішенні вказаного переддоговірного спору суд апеляційної інстанції керувався наступними правовими нормами.

Ч. 1 ст. 19 Конституції України визначено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Ст.13 ЦК України встановлено межі здійснення цивільних прав. Відповідно до ч.1-6 ст.13 ЦК України визначено, що цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. Не допускаються використання цивільних прав з метою неправомірного обмеження конкуренції, зловживання монопольним становищем на ринку, а також недобросовісна конкуренція. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п'ятою цієї статті, суд може зобов'язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.

Зі змісту положень ч. 1 ст. 627 ЦК України вбачається, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

При цьому, за ч. 4 ст. 179 ГК України при укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі, зокрема, примірного договору, рекомендованого органом управління суб'єктам господарювання для використання при укладенні ними договорів, коли сторони мають право за взаємною згодою змінювати окремі умови, передбачені примірним договором, або доповнювати його зміст.

Із зазначеного вбачається, що у випадку недосягнення згоди між учасниками господарських відносин щодо окремих умов договору, укладення якого в силу закону є обовязковим для сторін і його зміст нормативно-правовими актами рекомендовано викласти на основі примірного договору, рішення щодо змісту спірних пунктів такого договору має приймати суд. При цьому, вирішуючи такий переддоговірний спір суд має перевірити, чи відповідає кожен спірний пункт Примірному договору. Якщо запропоновані умови не передбачені Примірним договором, і сторони не дійшли згоди щодо них, суду слід перевірити чи відповідають ці умови вимогам цивільно-правових актів і залежно від встановленого прийняти судове рішення щодо можливості включення такої умови до спірного договору.

Наказом Міністерства транспорту та звязку України № 860 від 30.11.2010 року затверджено Примірну форму договору про надання послуг автостанцією перевізникові, предметом якого є надання власником за завданням перевізника на території автостанцій (автовокзалів) комплексу обов'язкових послуг, пов'язаних з організацією і здійсненням процесу прийняття та відправлення пасажирів транспортом перевізника, продажем проїзних квитків, диспетчерським управлінням, організацією прибуття і відправлення автобусів, інформуванням водіїв щодо умов дорожнього руху, а також інших послуг відповідно до вимог Закону України "Про автомобільний транспорт" і Правил.

Колегія суддів, аналізуючи запропоновані ОСОБА_1 акціонерним товариством "Волинське обласне підприємство автобусних станцій" умови окремих пунктів договору, зазначає наступне.

П. 3.6.2. Зобовязання перевізника.

Редакція відповідача:

Проводити посадку пасажирів на АС за участю водія і тільки з касовими квитками, не допускати підбору пасажирів без касових квитків на території АС.

Відповідач обґрунтовує необхідність викладення пункту договору, в редакції, якою не передбачено право перевізника здійснювати продаж квитків на території автостанції після закриття квитково-касової відомості тим, що хоча вказана норма і прямо передбачена Правилами, проте призведе до погіршення безпеки руху, порушення інших обовязків водія.

Редакція позивача:

Проводити посадку пасажирів на території автостанції за участю водія тільки з касовими квитками до закриття квитково - касової відомості.

Позивач зазначає, що право здійснювати продаж квитків після закриття квитково-касової відомості передбачено Правилами надання послуг пасажирського автомобільного транспорту та Типовим технологічним процесом надання послуг пасажирських автостанцій, натомість прийняття редакції запропонованої відповідачем зменшить кількість пасажирів, що мають намір скористатися послугами перевізника.

Колегія суддів вважає за доцільне викласти п. 3.6.2 Договору в редакції позивача, при цьому виходить із наступного.

Відповідно до п. 2.4.3 Примірної форми договору про надання послуг автостанцією перевізникові, останньому надається право здійснювати попередній продаж квитків самостійно чи за допомогою агента, а також через водія Перевізника після закриття квитково-касової відомості.

Також і у п. 3.3 Примірної форми договору про надання послуг автостанцією перевізникові, передбачено, що у разі попереднього продажу квитків перевізником самостійно, агентом перевізника чи водієм перевізника після закриття квитково-касової відомості частину автостанційного збору, за вирахуванням вартості послуг з касового продажу квитків громадянам, та суму винагороди за надання послуг згідно з предметом цього договору, за вирахуванням вартості автостанційних послуг з продажу квитків, перевізник зобов'язаний перерахувати автостанції, на якій пасажир повинен здійснити посадку.

Пунктом 115 Правилами надання послуг пасажирського автомобільного транспорту унормовано, що перевізники відповідно до укладених договорів здійснюють продаж квитків через автостанції, агентства з продажу квитків та/або самостійно. Примірну форму договору про продаж квитків затверджує Мінінфраструктури. Продаж квитків може здійснюватися водієм автобусу в разі відсутності у населеному пункті автостанції або агентства з продажу квитків, а також після закриття квитково-касової відомості на автостанції.

Згідно п.7.1.2. Типового технологічного процесу надання послуг пасажирських автостанцій та автовокзалів, затвердженого наказом Міністерства транспорту України від 28 серпня 2001 року №565, автостанція продає квитки до часу передачі касової відомості перевізнику, а потім перевізник самостійно продає квитки в салоні автобуса. У цьому разі розмір фіксованої плати за обов'язкові послуги визначається витратами, пов'язаними з наданням цих послуг, і може встановлюватися пропорційно часу находження автобуса на автостанції згідно з розкладом руху і не повинен перевищувати встановлених законодавством граничних розмірів.

Колегією суддів відхиляються посилання відповідача, що викладення п.3.6.2 договору у редакції позивача призведе до порушення безпеки руху, оскільки право водія здійснювати продаж квитків передбачено зазначеними вище нормами чинного законодавства, а можливі порушення правил дорожнього руху є лише припущеннями, настання яких тягне відповідні правові наслідки.

П. 4.3.4. Відповідальність сторін.

Редакція відповідача:

За підбір безквиткових пасажирів на території автостанції та їх самовільне обілечування водієм автобуса: 10-00 грн. в автобусах приміського сполучення за кожного пасажира, 20-00 грн. в автобусах внутріобласного сполучення за кожного пасажира, 30-00 грн. в автобусах міжобласного сполучення за кожного пасажира. 50-00 грн. в автобусах міжнародного сполучення за кожного пасажира.

Відповідач обґрунтовує викладення пункту договору у вказаній редакції необхідністю забезпечити дисципліну виконання своїх обовязків перевізником, оскільки наявні факти неодноразового порушення умов договору ФОП ОСОБА_2 Вказує, що розмір штрафних санкцій розрахований таким чином, що дорівнює розміру станційного збору на відповідних напрямках руху. Вказана норма договору забезпечує мінімальні витрати на діяльність автостанції та виконання безпосередніх завдань підприємства.

Редакція позивача:

За підбір безквиткових пасажирів водієм автобуса на території автостанції та їх самовільне обілечування до закриття квитково - касової відомості: 10-00 грн. в автобусах приміського сполучення за кожного пасажира, 20-00 грн. в автобусах внутріобласного сполучення за кожного пасажира, 30-00 грн. в автобусах міжобласного сполучення за кожного пасажира, 50-00 грн. в автобусах міжнародного сполучення за кожного пасажира.

Позивач аргументує таке викладення спірного пункту законодавчо передбаченим правом перевізника здійснювати продаж квитків після закриття розрахунково-касових відомостей. Посилається при цьому на п.115 Правил та п.7.1.2 Типового технологічного процесу надання послуг пасажирських автостанцій та автовокзалів. Також, зазначає, що безпосередньо розмір штрафних санкцій не оспорює.

Колегія суддів прийшла до висновку, що п.4.3.4 підлягає викладенню у редакції позивача, оскільки, як вже було зазначено вище, можливість здійснення водієм продажу квитків після закриття квитково-касової відомості передбачено п.п. 2.4.3, 3.3 Примірної форми договору про надання послуг автостанцією перевізникові, а в силу імперативних приписів ст.ст.179, 184 ГК України сторони можуть змінювати окремі умови примірних договорів лише за взаємною згодою. Враховуючи відсутність такої згоди, умови договору підлягають викладенню відповідно до Примірної форми договору про надання послуг автостанцією перевізникові, затвердженої Наказом Міністерства транспорту та звязку України № 860 від 30.11.2010 року.

П. 4.4. Відповідальність сторін.

Редакція відповідача:

Штрафні санкції за цим Договором сплачуються шляхом виставлення рахунку однією із сторін, стосовно якої вчинено порушення цього Договору, з наступною сплатою стороною, яка вчинила порушення, коштів шляхом їх перерахування на банківський рахунок протягом десяти днів. Якщо штрафні санкції передбачені розділом 4 цього договору не сплачені Перевізником, то Підприємство має право утримати їх самостійно за рахунок грошових коштів, які Підприємство зобов'язане перераховувати Перевізнику відповідно до п. 4.4. цього договору.

Відповідач наполягає на викладенні спірного пункту у зазначеній вище редакції, з огляду на приписи ст. 534 ЦК України та ч.1 ст. 222 ГК України та пояснює, що має обєктивне право проводити зарахування грошових зобовязань та повертати частину коштів виручених від продажу квитків на рейси перевізника за вирахуванням штрафних санкцій за порушення умов договору перевізником.

Редакція позивача:

Штрафні санкції за цим Договором сплачуються шляхом виставлення рахунку однією із сторін, стосовно якої вчинено порушення цього Договору, з наступною сплатою стороною, яка вчинила порушення, коштів шляхом їх перерахування на банківський рахунок протягом десяти днів.

Позивач не погоджуючись із викладення п.4.4 у запропонованій відповідачем редакції зазначає, що останній не позбавлений можливості застосувати передбачені договором штрафні санкції, але не у безспірному порядку, а у порядку визначеному нормами законодавства.

Колегія суддів відхиляє редакцію відповідача з огляду на таке.

Відповідно до п. 4.4 Примірної форми договору про надання послуг автостанцією перевізникові передбачено, що штрафні санкції за цим договором сплачуються шляхом виставлення рахунку стороною, стосовно якої вчинено порушення цього договору, з наступною сплатою стороною, яка вчинила порушення, коштів шляхом їх перерахування на банківський рахунок протягом десяти робочих днів.

У п. 6 Примірної форми договору про надання послуг автостанцією перевізникові вказано, що всі спірні питання, що виникають між Сторонами цього Договору і щодо яких не було досягнуто згоди, розв'язуються відповідно до чинного законодавства України.

За ч.2 ст.4 ЦК України основним актом цивільного законодавства України є Цивільний кодекс України.

Відповідно до ч.1, ч. 2 ст. 6 Цивільного кодексу України сторони у договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Водночас ст.ст.230-234 ГК України сторонам надається право у договорі визначати лише встановлення та розмір штрафних санкцій, а не порядок їх стягнення, оскільки останній визначається положеннями законодавства, передбачає претензійний та судовий порядок і не надає сторонам права визначати його за домовленістю між собою.

Посилання відповідача, як на підставу викладення спірного пункту у запропонованій ним редакції, на ст.ст.526, 534, 549, 550 ЦК України та ст.218, ч.1 ст.222 ГК України не береться судом до уваги, оскільки засноване на власному, невірному тлумаченні вказаних норм законодавства.

У поданій апеляційній скарзі Приватне акціонерне товариство "Волинське обласне підприємство автобусних станцій" просить, зокрема, скасувати рішення господарського суду Волинської області від 24.10.2016 року та прийняти нове рішення, яким визнати укладеним договір про надання автостанційних послуг у редакції відповідача (ПрАТ "ВОПАС").

Водночас, колегією суддів встановлено, що дана вимога не була предметом розгляду в суді першої інстанції.

Відповідно до ч.3 ст.101 Господарського процесуального кодексу, в апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Колегія суддів констатує, що оскільки судом першої інстанції було ухвалено рішення за неповного зясування обставин, що мають значення для правильного розгляду справи, та враховуючи недоведеність обставин покладених в основу рішення, останнє підлягає скасуванню (ч.1 ст. 104 ГПК України).

Водночас, Рівненський апеляційний господарський суд, реалізуючи повноваження передбачені ст.103 ГПК України, здійснив повторний розгляд справи та дійшов висновку про правомірність вимог заявлених позивачем, з огляду на їх відповідність нормам законодавства, а тому вважає за необхідне викласти спірні пункти договору у редакції Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2.

Відповідно до ст.49 ГПК України судові витрати зі сплати судового збору, як за подання позову так і за подання апеляційної скарги слід покласти на відповідача.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103-105 Господарського процесуального кодексу України, Рівненський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу ОСОБА_1 акціонерного товариства "Волинське обласне підприємство автобусних станцій" задоволити частково.

2.Рішення господарського суду Волинської області від 24.10.2016р. у справі № 903/405/16 скасувати.

3. Прийняти нове рішення.

Позов задоволити.

Викласти п.3.6.2, п.4.3.4, п.4.4 Договору про надання автостанційних послуг №312/16 від 01.03.2016р. між ОСОБА_1 акціонерним товариством "Волинське обласне підприємство автобусних станцій" та Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_2 у редакції Перевізника:

п.3.6.2. Проводити посадку пасажирів на території автостанції за участю водія тільки з касовими квитками до закриття квитково - касової відомості.

п.4.3.4. За підбір безквиткових пасажирів водієм автобуса на території автостанції та їх самовільне обілечування до закриття квитково - касової відомості: 10-00 грн. в автобусах приміського сполучення за кожного пасажира, 20-00 грн. в автобусах внутріобласного сполучення за кожного пасажира, 30-00 грн. в автобусах міжобласного сполучення за кожного пасажира, 50-00 грн. в автобусах міжнародного сполучення за кожного пасажира.

п.4.4. Штрафні санкції за цим Договором сплачуються шляхом виставлення рахунку однією із сторін, стосовно якої вчинено порушення цього Договору, з наступною сплатою стороною, яка вчинила порушення, коштів шляхом їх перерахування на банківський рахунок протягом десяти днів.

Стягнути з ОСОБА_1 акціонерного товариства Волинське обласне підприємство автобусних станцій (43018 Волинська область, м. Луцьк, вул. Львівська, 148, код 03113130) на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (45632 Волинська область, Луцький район, с. Зміїнець, вул. Березова, 7, ідентифікаційний код НОМЕР_1) - 1378 грн. витрат по сплаті судового збору за подання позовної заяви.

4. Господарському суду Волинської області видати наказ на виконання даної постанови.

5. Справу №903/405/16 повернути в господарський суду Волинської області.

Головуючий суддя Петухов М.Г.

Суддя Василишин А.Р.

Суддя Маціщук А.В.