ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"10" січня 2017 р.Справа № 916/3021/16

Господарський суд Одеської області у складі судді Смелянець Г.Є.,

при секретарі судового засідання Харченко Ж.О.

розглянувши справу №916/3021/16

за позовом ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю „УКР ЕНЕРГО ХОЛДІНГ

до відповідача ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю „ЕКОМАРКЕТГРУП

про визнання договору недійсним

представники сторін

від позивача: не з'явився

від відповідача: не з'явився

Суть спору: ТОВ „УКР ЕНЕРГО ХОЛДІНГ звернулось до ТОВ „ЕКОМАРКЕТГРУП з позовом, в якому просить господарський суд Одеської області визнати Агентський договір №0715 від 10.06.2015р., укладений між ТОВ „УКР ЕНЕРГО ХОЛДІНГ та ТОВ „ЕКОМАРКЕТГРУП, недійсним.

При цьому позивач посилається на те, що відсутність у договорі положень щодо строку дії договору, порядку надання повноважень відповідачу та обсягу цих повноважень, є недосягненням істотної умови, що передбачена законом для даного виду договорів та суперечить вимогам законодавства, що відповідно до ст.ст. 203, 215 Цивільного кодексу України та ст. 207 Господарського кодексу України є підставою для визнання такого договору недійсним.

У клопотанні про розгляд справи без участі представника позивача від 09.12.2016р. за вх.№29845/16 позивач просить суд розглянути справу без участі представника позивача та повідомити позивача про результати розгляду справи шляхом направлення прийнятого рішення на адресу позивача. Крім того, до вказаного клопотання позивачем надані докази, які витребувані судом в ухвалі від 09.11.2016р.

Відповідач у судові засідання не зявився, відзив на позов і всі документи, що підтверджують заперечення проти позову до суду не надав.

При цьому, ухвала суду про порушення провадження по справі від 09.11.2016р., яка надіслана відповідачу на адресу, що зазначена у позові та у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, повернута до суду підприємством звязку з посиланням на закінчення терміну зберігання. Ухвала суду про відкладення розгляду справи від 05.12.2016р., яка надіслана відповідачу на адресу, що зазначена у позові та у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, відповідачем одержана 22.12.2016р., що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення. Ухвала суду про відкладення розгляду справи від 19.12.2016р., яка також надіслана відповідачу на адресу, що зазначена у позові та у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, відповідачем одержана 26.12.2016р., що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення.

Тому, із врахуванням розяснень, що містяться у пп.3.9.1. п.3.9. постанови пленуму ВГСУ від 26.12.2011р. №18 „Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції, господарський суд визнав за можливе розглянути справу за відсутністю відповідача у судових засіданнях та в силу вимог ст.75 ГПК України за наявними у справі матеріалами. Тим більш, що 10.01.2017р. закінчився двомісячний строк вирішення спору, який встановлений вимогами ч.1 ст.69 ГПК України.

На підставі ст. 85 ГПК України у судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Розглянувши матеріали справи, суд встановив:

10.06.2015р. між ТОВ „УКР ЕНЕРГО ХОЛДІНГ (Принципал, позивач) і ТОВ „ЕКОМАРКЕТГРУП (ОСОБА_2, відповідач) укладений Агентський договір №0715, згідно з яким Принципал доручає, а ОСОБА_2 приймає на себе зобовязання здійснювати від імені, за дорученням та за рахунок Принципала пошук організацій, зацікавлених у продажі на території України (Постачальники) для Принципала природного газу. Права та обовязки з купівлі-продажу природного газу у Постачальників виникають безпосередньо у Принципала (п. 1.1., п.1.2 договору).

Згідно пп. 2.1.1. п. 2.1 договору, ОСОБА_2 зобовязується здійснити пошук потенційних Постачальників.

За виконання Агентом обов'язків за цим договором Принципал виплачує винагороду ОСОБА_2 в розмірі 3,5% від вартості природного газу, який вказаний в договорі із Принципалом та Постачальником та округленої до 1000,00 за правилами арифметики, на підставі виставленого Рахунку, протягом 45 календарних днів з моменту підписання Акту надання послуг (п.3.1 договору). Підтвердженням факту надання послуг за договором є підписані сторонами Акти надання послуг, ОСОБА_2 та наявність належним чином оформлених документів від Постачальників природного газу відповідно до ОСОБА_2 (п.3.4. договору).

Відповідно до п.7.1 договору, цей договір укладено без визначення терміну закінчення його дії і набуває чинності з моменту його підписання сторонами.

Додатком №1 до Договору є зразок ОСОБА_2 до Агентського договору №0715 від 10.06.2015р.

Також судом встановлено, що на виконання умов укладеного між сторонами агентського договору відповідач надав позивачу агентські послуги на загальну суму 2529000 грн., що підтверджується Актом надання агентських послуг від 31.07.2015р. на суму 442 000 грн., ОСОБА_2 агента №1 від 31.07.2015р. та рахунком на оплату №1 від 31.07.2015р.; Актом надання агентських послуг №2 від 31.07.2015р. на суму 111 000 грн., ОСОБА_2 агента №2 від 31.07.2015р. та рахунком на оплату №2 від 31.07.2015р.; Актом надання агентських послуг №3 від 31.07.2015р. на суму 1296000 грн., ОСОБА_2 агента №3 від 31.07.2015р. та рахунком на оплату №3 від 31.07.2015р.; Актом надання агентських послуг №4 від 31.07.2015р. на суму 680000 грн., ОСОБА_2 агента №4 від 31.07.2015р. та рахунком на оплату №4 від 31.07.2015р.

В свою чергу позивачем здійснено оплату наданих відповідачем послуг. Що підтверджується платіжними дорученнями №348 від 26.10.2015р. на суму 29591 грн., №439 від 15.12.2015р., №387 від 11.11.2015р.,№375 від 04.11.2015р.

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши наявні у справі докази у сукупності та давши їм відповідну правову оцінку, суд дійшов наступних висновків:

Згідно ст.15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст.16 цього ж Кодексу кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права і інтересу. При цьому, відповідно до ст.1 ГПК України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності , мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Аналіз наведених норм дає змогу дійти висновку, що кожна особа має право на захист свого порушеного, невизнаного або оспорюваного права чи законного інтересу, який не суперечить загальним засадам чинного законодавства. Порушення, невизнання або оспорення суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Реалізуючи передбачене ст. 64 Конституції України, право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб'єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об'єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання правочину недійсним.

Згідно з розясненнями, що містяться у п. 2.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013р. №11 „Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Відповідно до ч. 7 ст. 179 Господарського кодексу України господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Згідно ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Також, ч. 1 ст. 207 Господарського кодексу України передбачені самостійні окремі підстави недійсності господарського зобов'язання; може бути визнано недійсним повністю або в частині господарське зобов'язання, що: 1) не відповідає вимогам закону, 2) вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави або суспільства, 3) укладено учасниками господарських правовідносин з порушенням хоча б одним з них спеціальної компетенції (спеціальної правосуб'єктності).

Частиною 1 ст. 628 Цивільного кодексу України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно приписів ст. 180 ГК України господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. При укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору. Умови про предмет у господарському договорі повинні визначати найменування (номенклатуру, асортимент) та кількість продукції (робіт, послуг), а також вимоги до їх якості. Ціна у господарському договорі визначається в порядку, встановленому цим Кодексом, іншими законами, актами Кабінету Міністрів України. Строком дії господарського договору є час, впродовж якого існують господарські зобов'язання сторін, що виникли на основі цього договору.

Судом встановлено, що 10.06.2015р. між ТОВ УКР ЕНЕРГО ХОЛДІНГ (Принципал) та ТОВ „ЕКОМАРКЕТГРУП (ОСОБА_2) укладений Агентський договір №0715, згідно умов якого Принципал доручає, а ОСОБА_2 приймає на себе зобовязання здійснювати від імені, за дорученням та за рахунок Принципала пошук організацій, зацікавлених у продажі на території України (Постачальники) для Принципала природного газу. При цьому, права та обовязки з купівлі-продажу природного газу у Постачальників виникають безпосередньо у Принципала.

Відповідно до ст. 297 Господарського кодексу України за агентським договором одна сторона (комерційний агент) зобов'язується надати послуги другій стороні (суб'єкту, якого представляє агент) в укладенні угод чи сприяти їх укладенню (надання фактичних послуг) від імені цього суб'єкта і за його рахунок. Агентський договір повинен визначати сферу, характер і порядок виконання комерційним агентом посередницьких послуг, права та обов'язки сторін, умови і розмір винагороди комерційному агентові, строк дії договору, санкції у разі порушення сторонами умов договору, інші необхідні умови, визначені сторонами. Договором повинна бути передбачена умова щодо території, в межах якої комерційний агент здійснює діяльність, визначену угодою сторін. У разі якщо територію дії агента в договорі не визначено, вважається, що агент діє в межах території України. Агентський договір укладається в письмовій формі. У договорі має бути визначено форму підтвердження повноважень (представництва) комерційного агента.

За умовами п.7.1 Договору його укладено без визначення терміну закінчення його дії і він набуває чинності з моменту підписання сторонами. При цьому, кожна із сторін має право в будь-який час відмовитися від виконання цього Договору шляхом направлення письмового повідомлення іншій стороні.

Згідно ч.1 ст. 304 Господарського кодексу України Агентський договір припиняється за угодою сторін, а також у разі: відкликання повноважень комерційного агента суб'єктом, якого він представляє, або відмови комерційного агента від подальшого здійснення комерційного посередництва за договором, укладеним сторонами без визначення строку його дії; вибуття однієї із сторін договору внаслідок її припинення або смерті; виникнення інших обставин, що припиняють повноваження комерційного агента або суб'єкта, якого він представляє.

Таким чином законодавець передбачив можливість укладання агентського договору без визначення строку його дії та без визначення території дії агента.

Поряд з цим, наявні у справі докази фактичного виконання сторонами оспорюваного договору спростовують посилання позивача на те, що відсутність у договорі таких істотних умов, як порядок надання повноважень відповідачу та їх обсяг унеможливлюють виконання цього договору сторонами.

Окрім того, згідно з розясненнями, що містяться у п.2.2. постанови Пленуму ВГСУ від 29.05.2013р. №11 „Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними за загальним правилом не є підставою для визнання недійсним відсутність у договорі істотних умов.

З урахуванням вищенаведеного, господарський суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання недійсним агентського договору.

У відповідності до ст.32 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського суду. Згідно ст.33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно зі ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

На підставі ст.ст. 44,49 ГПК України витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 44, 49, 82 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Відмовити ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю „УКР ЕНЕРГО ХОЛДІНГ у задоволенні позову.

Рішення господарського суду набирає законної сили в порядку ст. 85 Господарського процесуального кодексу України і може бути оскаржено у встановленому законом порядку.

Повне рішення складено 16 січня 2017 р.

Суддя Г.Є. Смелянець