РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.01.2017Справа №910/20354/16
За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю фірма «Славутич»

до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк»

про визнання третейської угоди недійсною.

Суддя Сташків Р.Б.

Представники сторін:

від позивача - не з'явилися.

від відповідача - Ганага А.С. (представник за довіреністю);

СУТЬ СПОРУ:

На розгляд Господарського суду міста Києва передано указаний позов про визнання недійсною третейської угоди, яка викладена у вигляді третейського застереження у п. 6.2 Генерального договору про надання кредитних послуг № 900/03-021-066 від 23.04.2008, укладеного між сторонами спору.

Позов мотивований тим, що усупереч ст. 12 Закону України «Про третейські суди» укладеною між сторонами третейською угодою не визначений предмет спору, з якого сторони можуть звернутися з позовом до третейського суду; не вказані сторони та їх місцезнаходження; не зазначено дату та місце укладення третейського застереження, або посилання на умови генерального договору, які містять відповідні відомості. І додатково Позивач посилається на те, що не відповідає вказаній нормі закону варіант третейського застереження, викладений на сайті Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків.

Також Позивач вважає, що його відмова від послуг державного суду, висловлена шляхом укладення третейської угоди, не була наслідком вільного волевиявлення, оскільки укладена третейська угода (третейське застереження) має стандартну форму, а отже є договором приєднання, і за приписами ст. 634 ЦК України друга сторона, тобто Позивач, не міг запропонувати свої умови такого договору.

Порушенням своїх прав та статті 14 Закону України «Про третейські суди» Позивач також вбачає у зазначенні у третейському застереженні конкретних суддів, у зв'язку з чим Позивача було позбавлено права вибору третейського судді та третейського суду.

Крім того, Позивач посилається на порушення співвідношення інтересів сторін при укладенні третейського застереження, оскільки Відповідач є членом Асоціації українських банків, при якій створено постійно діючий третейський суд, щодо розгляду спорів у якому укладено спірне третейське застереження.

Окремою підставою визнання третейського застереження недійсним Позивач зазначає те, що звернувшись до державного суду (копії судових рішень залучені до справи) Відповідач не скористався, та зокрема, відмовився від свого диспозитивного права на звернення до третейського суду, а отже змінив умови генерального договору у частині порядку вирішення спорів, і в свою чергу Позивач не заперечує проти вирішення спорів не у третейському, а у державному суді, та вбачає, що такі конклюдентні дії сторін є двосторонньою відмовою від третейської угоди.

Також Позивач посилається, що у порушення приписів ч. 2 ст. 5 Закону України «Про третейські суди» Відповідач звернувся до третейського суду за наявності рішення іншого суду між тими ж сторонами та з тих же підстав.

Відповідач проти позову заперечує з посиланням, що спірна третейська угода відповідала вимогам ст. 12 Закону України «Про третейські суди» у редакції, чинній на час її укладення, натомість Позивач посилається на невідповідність спірної угоди нормам закону у редакції на час звернення з позовом, тоді як правомірність угоди оцінюється щодо вимог законодавства, діючого на час її укладення. Щодо інших доводів Позивача то Відповідач заперечує проти них з наведених у відзиві підстав, та зокрема, посилається, що частина з них в силу приписів закону не є підставами для недійсності угоди, що укладена угода відповідала внутрішній волі та інтересам сторін, а доводи Позивача про те, що угода є договором приєднання або що сторони відмовились від неї та погодили звернення тільки до державного суду є надуманими, та вимоги позову Відповідач відхиляє.

У судовому засіданні 28.11.2016 судом оголошувалась перерва на 04.01.2017.

Представник Позивача у минулому судовому засіданні вимоги позову підтримав, а у судове засідання 04.01.2017 представників не направив, про що подав суду телеграму та клопотання про відкладення розгляду справи, яке мотивував тим, що ані представник Позивача, ані його директор не мають можливості бути присутніми в м. Києві у день судового засідання та прибути до суду.

Розглянувши клопотання суд зазначає, що про призначення засідання на 04.01.2017 Позивачу було відомо ще з дати минулого судового засідання 28.11.2016, відтак Позивач, як учасник судового процесу, не був позбавлений права та можливості (в матеріалах справи відсутні докази протилежного) заздалегідь забезпечити, якщо вважав за необхідне, участь у судовому засіданні свого іншого представника, з числа як своїх працівників, так і осіб, не пов'язаних з ним трудовими відносинами, якщо Позивач, як довіритель, вирішив направити представника для участі у засіданні, та при цьому був обізнаний про відсутність його постійного представника та директора у місті Києві в день засідання.

Неможливість такої заміни представника і неможливість розгляду справи без участі представника підлягає доведенню учасником судового процесу на загальних підставах (статті 32 - 34 ГПК України), причому відсутність коштів для оплати послуг представника не може свідчити про поважність причини його відсутності в судовому засіданні (п. 3.9.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року № 18).

При цьому, суд зауважує, що явка представників сторін у судові засідання обов'язковою не визнавалась, та Позивачем не обґрунтовано підстав необхідності прийняття його представником особистої участі в судовому засіданні, і Позивач також не був позбавлений права та можливості (в матеріалах справи відсутні докази протилежного) надати пояснення по суті спору та/або докази, якщо він вважав за необхідне їх подати, заздалегідь до судового засіданні в письмовому вигляді через канцелярію суду або направити до суду поштою, кур'єром.

У п. 3.9.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року № 18 викладено правову позицію, що у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Перед судом не доведено обставин, які б перешкоджали чи не дозволяли розглянути спір у даному судовому засіданні.

Відтак, суд дійшов висновку про відсутність встановлених ст. 77 ГПК України підстав для відкладення розгляду справи, і також закінчився встановлений ст. 69 ГПК України строк розгляду спору, тому клопотання Позивача суд відхиляє та здійснює розгляд справи.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, які приймали участь у судових засіданнях, дослідивши надані докази та оцінивши їх в сукупності, суд

ВСТАНОВИВ:

Між Позивачем та Відповідачем було укладено третейську угоду шляхом включення третейського застереження відповідно до ст. 12 Закону України «Про третейські суди» у Генеральний договір про надання кредитних послуг №900/03-021-066 від 23.04.2008.

Третейське застереження викладене у п. 6.2 генерального договору та визначає, що у випадку неможливості вирішення спору шляхом переговорів, сторони, керуючись ст. 5 Закону України «Про третейські суди», домовляються про те, що спір розглядається одноособово третейським суддею Ярошовцем Василем Миколайовичем Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків, що знаходиться за адресою 02002, м. Київ, вул. М. Раскової, 15. У випадку неможливості розгляду спору вказаним третейським суддею спір розглядається третейським суддею Мороз Оленою Анатоліївною або Білоконем Юрієм Миколайовичем у порядку черговості, вказаному в даному пункті. У разі, якщо спір не може бути розглянутий визначеними у даному пункті суддями, суддя призначається Головою Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків у відповідності до чинного Регламенту Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення його сторонами вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України (ст.215 ЦК України).

Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, та зокрема, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

За приписами ст. 12 Закону України «Про третейські суди», третейська угода є недійсною у разі недодержання правил, передбачених цією статтею.

Відповідно до положень указаної статті 12 Закону - тут і надалі у редакції, яка діяла станом на 23.04.2008 - дату укладення спірної третейської угоди (далі - Закон), третейська угода може бути укладена у вигляді третейського застереження в договорі, контракті або у вигляді окремої письмової угоди. Третейська угода укладається у письмовій формі. Третейська угода вважається укладеною, якщо вона підписана сторонами чи укладена шляхом обміну листами, повідомленнями по телетайпу, телеграфу або з використанням засобів електронного чи іншого зв'язку, що забезпечує фіксацію такої угоди, або шляхом направлення відзиву на позов, в якому одна із сторін підтверджує наявність угоди, а інша сторона проти цього не заперечує.

Спірна третейська угода укладена у письмовій формі у вигляді третейського застереження у генеральному договорі, що відповідає ст. 12 Закону. Сторонами третейської угоди є Позивач та Відповідач, які згадуються у тексті угоди як «Сторони», що за обраною у генеральному договорі абревіатурою є посиланням на зазначені у договорі їхні повні найменування, ідентифікаційні коди та адреси місцезнаходження, тому посилання Позивача на не зазначення у третейській угоді її сторін та їх реквізитів судом відхиляються.

Також судом відхиляється посилання Позивача на відсутність дати та місця укладення третейської угоди, та суд зазначає, що оскільки дана угода є частиною генерального договору у вигляді викладеного у його п. 6 третейського застереження, та оскільки у його тексті не вказано інше, то датою і місцем укладення третейської угоди є дата і місце укладення генерального договору - 28.04.2008, м. Черкаси.

Відповідно до ст. 12 Закону, якщо сторони не домовилися про інше при передачі спору до постійно діючого третейського суду, а також при вказівці у третейській угоді на конкретний постійно діючий третейський суд регламент третейського суду розглядається як невід'ємна частина третейської угоди. За будь-яких обставин у разі суперечності третейської угоди регламенту третейського суду застосовуються положення регламенту.

А за приписами ч. 8 указаної статті Закону третейська угода може містити як вказівку про конкретно визначений третейський суд, так і просте посилання на вирішення відповідних спорів між сторонами третейським судом.

З огляду на наведене судом відхиляються посилання Позивача на порушення норм Закону та прав Позивача зазначенням у оскаржуваній третейській угоді конкретного суду, у тому числі шляхом вказання конкретних суддів суду, оскільки Закон не забороняє визначати конкретний суд шляхом вказання у тому числі конкретних третейських суддів, та враховуючи, зокрема, що за приписами Закону у будь-якому разі у разі суперечності третейської угоди регламенту третейського суду застосовуються положення регламенту.

Стаття 14 Закону (у редакції яка діяла станом на 23.04.2008 - дату укладення спірної третейської угоди) сторони мають право вільно призначати чи обирати третейський суд та третейських суддів. Для призначення чи обрання третейських суддів у кожній справі необхідна їхня згода. У постійно діючих третейських судах призначення чи обрання третейських суддів здійснюється із затвердженого відповідно до статті 8 цього Закону списку третейських суддів, який за регламентом цього постійно діючого третейського суду може мати обов'язковий чи рекомендаційний характер.

Позивачем не доведено, що обрані ним та Відповідачем у третейській угоді третейські судді не були у списку суддів обраного сторонами третейського суду, та не були сторонами обрані вільно. При цьому, судом прийнято до уваги, що норми третейської угоди передбачають, що «..у разі, якщо спір не може бути розглянутий визначеними у даному пункті суддями, суддя призначається Головою Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків у відповідності до чинного Регламенту Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків…», що відповідає ст.ст. 12, 14 Закону.

Щодо того, що за Законом для призначення чи обрання третейських суддів у кожній справі необхідна їхня згода, то це вже стосується порядку здійснення третейського судочинства, проте жодним чином не тягне за собою недійсності третейської угоди, оскільки, як вказано в ст. 14 Закону, сторони мають право вільно призначати чи обирати третейський суд та третейських суддів.

Усупереч посиланням Позивача третейська угода також містить вказівку на предмет спору між сторонами, який вони домовилися передати на вирішення третейського суду.

Як було вказано вище, оскільки третейська угода між сторонами укладена шляхом включення до договору третейського застереження, то цю угоду слід читати у сукупності з іншими умовами договору, частиною якого є угода.

Так, п. 6.1 генерального договору визначає, що всі спори та непорозуміння, які можуть виникнути між сторонами у зв'язку з укладенням та виконанням положень цього договору, вирішуються шляхом переговорів між сторонами на рівні їх уповноважених представників, і потім наступний пункт 6.2 цього ж договору визначає, що у випадку неможливості вирішення спору шляхом переговорів, сторони домовляються про те, що спір розглядається третейським судом.

Тобто, з сукупності умов пунктів 6.1 та 6.2 генерального договору випливає, що сторони вирішили передати на вирішення обраного ними у договорі третейського суду всі спори та непорозуміння, які можуть виникнути між ними у зв'язку з укладенням та виконанням положень генерального договору.

Підсумовуючи усе вищенаведене суд зазначає, що невідповідність оскаржуваної третейської угоди нормам ст.ст. 12 та 14 Закону у редакції на час укладення третейської угоди Позивачем не доведена.

При цьому, суд звертає увагу Позивача, що питання відповідності оскаржуваної угоди нормам Закону суд оцінює саме на час укладення угоди, а не на час вирішення спору, як посилається Позивач.

Оцінюючи інші доводи позову Позивача суд також зазначає, що вони не є підставами для визнання третейської угоди недійсною в силу Закону, тому судом їм правова оцінка не надається, як таким, які не мають пливу на результат вирішення спору, і зокрема, питанню відповідності нормам Закону варіанту третейського застереження, викладеного на сайті Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків, оскільки така відповідність або не відповідність не тягне за собою автоматичну недійсність спірної третейської угоди, оскільки Законом не вимагається, щоб ця угода відповідала викладеній третейським судом редакції угоди.

Позивач також не довів перед судом належними засобами доказування, що третейська угода є «договором приєднання», оскільки не довів, що він не мав права наполягати на зміні умов цього договору. Крім того, віднесення або не віднесення оспорюваної третейської угоди до договорів приєднання не є підставою для визнання її недійсною, оскільки укласти саме таку угоду та саме з таким контрагентом було власним вільним волевиявленням Позивача, оскільки він не був позбавлений права та можливості (матеріали справи не містять доказів протилежного) обрати іншого контрагента (інший банк) та укласти договір, до якого входить або не входить третейське застереження, з іншим банком, якщо умови запропонованого Відповідачем договору, до якого увійшло спірне третейське застереження, Позивача не влаштовували.

Також судом відхиляються посилання Позивача на порушення співвідношення інтересів сторін при укладенні третейського застереження, оскільки Відповідач є членом Асоціації українських банків, при якій створено постійно діючий третейський суд, та суд зазначає, що, оскільки матеріали справи не містять доказів протилежного та враховуючи положення ст.ст. 627, 628 ЦК України та ст. 12 Закону, волевиявлення Позивача у виборі зазначеного в оскаржуваній третейській угоді третейського суду було вільним.

Усупереч посиланням Позивача нормами Закону також не передбачено, що звернення до державного суду тягне за собою недійсність третейського застереження між сторонами. Також Позивачем не доведено, що зверненням Відповідача до державного суду та відсутністю заперечень на це з боку Позивача сторони внесли зміни у третейську угоду, тобто фактично виключили її та обрали державний суд. Так, третейська угода укладалася у письмові формі, а отже, зміни в неї за приписами цивільного законодавства повинні вноситися таким же чином, але між сторонами відсутні письмово викладені оферта та акцепт щодо зміни умов третейського застереження або щодо виключення його з тексту генеральної угоди.

А конклюдентні дії, на які посилається Позивач, можуть свідчити про виконання сторонами умов договору, натомість у даному випадку Позивач не довів, що був укладений сам договір про зміну умов третейської угоди, на виконання якого конклюдентною дією було б звернення до державного суду, оскільки саме поняття «конклюдентних дій» в силу положень ст. 241 ЦК України застосовується лише у випадку укладення правочину, хоч і з перевищенням повноважень.

Посилання Позивача, що у порушення приписів ч. 2 ст. 5 Закону України «Про третейські суди» Відповідач звернувся до третейського суду за наявності рішення іншого суду між тими ж сторонами та з тих же підстав, судом до уваги не приймається та не досліджується обгрунтованість даного твердження, оскільки за нормами Закону дана обставина не впливає на питання недійсності третейської угоди, яке (питання недійсності) є предметом даного спору.

Отже, позаяк Позивачем не доведено перед судом наявність обставин, з якими Закон пов'язує недійсність третейської угоди на момент її укладення, то у суду відсутні підстави для визнання її недійсною, тому у позові слід відмовити.

Судовий збір відповідно до статті 49 ГПК України, покладається на Позивача.

Виходячи з викладеного та керуючись статтями 32-34, 43, 44, 49, 75, 82-85 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 10.01.2017

Суддя Сташків Р.Б.