ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" січня 2017 р.Справа № 916/5175/14
Одеський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді: Колоколова С.І.
суддів: Разюк Г.П., Головея В.М.
секретар судового засідання: Полінецька В.С
за участю представників сторін:
від прокуратури:
- Галісевич О.О. (посвідчення № 0354497 від 07.09.2015)
- Риженко М.Ю. (посвідчення № 044623 від 20.10.2016)
від позивача Міністерства оборони України : Дідух С.П. (довіреність № 220/422/д від 22.12.2016)
від позивача Квартирно-експлуатаційного відділу м. Одеса: Єремєєва К.С. (довіреність № 1 від 03.01.2017)
від третьої особи ОСОБА_1 : не з`явився
від третьої особи ОСОБА_2 : не з`явився
від третьої особи ОСОБА_3 : не з`явився
від третьої особи ОСОБА_4 : не з`явився
від третьої особи ОСОБА_5 : Рога С.І. (ордер серія ОД 028625 від 12.05.2016)
від третьої особи Відділу Держкомзему у Біляївському районі Одеської області: не з`явився
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_5
на рішення господарського суду Одеської області від 26.04.2016р.
по справі №916/5175/14
за позовом Військового прокурора Одеського гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, Квартирно-експлуатаційного відділу м. Одеса
до Нерубайської сільської ради Біляївського району Одеської області
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивачів Кабінету Міністрів України
за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача:
- ОСОБА_1 ,
- ОСОБА_2 ,
- ОСОБА_3 ,
- ОСОБА_4 ,
- ОСОБА_5 ,
- Відділу Держкомзему у Біляївському районі Одеської області
про визнання незаконним та скасування рішення

В С Т А Н О В И В :

23.12.2014 року Військовий прокурор Одеського гарнізону звернувся до господарського суду Одеської області із позовом в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, Квартирно-експлуатаційного відділу міста Одеси до Нерубайської сільської ради Біляївського району Одеської області про визнання незаконним та скасування рішення Нерубайської сільської ради Біляївського району Одеської області від 20.12.2010р. № 27-VI „Про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок для будівництва та обслуговування жилих будинків, господарських будівель та споруд (присадибні ділянки), ведення селянського господарства в частині, що стосується затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність, передачі у власність земельних ділянок, видачі державних актів на право власності на землю та внесення змін до земельно-кадастрової документації щодо: земельної ділянки площею 0,071 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , громадянці ОСОБА_4 ; земельної ділянки площею 0,071 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , громадянину ОСОБА_3 ; земельної ділянки площею 0,1952 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , громадянці ОСОБА_2 ; земельної ділянки площею 0,071 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , громадянину ОСОБА_2 .
В обґрунтування заявлених позовних вимог прокурор посилається на те, що Міністерством оборони України як органом, який здійснює управління військовим майном відповідно до закону, не надавалась згода на припинення права користування земельною ділянкою, яка належить до державної власності за категорією земель оборони, щодо якої відповідачем протиправно було ухвалене спірне рішення про передачу її частин у власність фізичним особам.
Ухвалою від 21.01.2015 господарським судом на підставі ст. 27 ГПК України було залучено до участі у справі ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_2 в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача.
За заявою прокурора судом також було залучено Кабінет Міністрів України до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача, про що було винесено ухвалу від 13.02.2015 року.
Крім того, на підставі ухвали від 25.02.2015 року, господарським судом було залучено ОСОБА_5 та Відділ Держкомзему у Біляївському районі Одеської області до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача.
Ухвалою від 15.04.2015 року, господарським судом в порядку ст. 41 ГПК України було призначено по даній справі судову експертизу, на вирішення якої були поставлені наступні питання: чи є накладання земель, наданих за рішенням Нерубайської сільської ради Біляївського району Одеської області від 20.12.2010р. № 27-VI у приватну власність третім особам - ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 на земельні ділянки Міністерства оборони України та Чабанській квартирно-експлуатаційній частині району (правонаступник Квартирно-експлуатаційний відділ м. Одеси); якщо є накладання встановити площу відповідного накладання. Проведення судової експертизи було доручено Одеському науково-дослідному інституту судових експертиз. На час проведення експертного дослідження провадження по даній справі було зупинене відповідно до ст. 79 ГПК України.
04.11.2015 року на адресу суду надійшло повідомлення Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз про неможливість проведення судової експертизи, призначеної згідно з ухвалою суду від 15.04.2015 року, у зв`язку з чим, судом було поновлено провадження по даній справі.
Військовий прокурор Одеського гарнізону 01.04.2015 року подав до суду заяву про зміну предмету позову, проте така заява не була прийнята місцевим господарським судом до розгляду у зв`язку з відсутністю правових підстав для її прийняття, у зв`язку з чим суд розглянув позовні вимоги прокуратури в їх первісній редакції.
Рішенням господарського суду Одеської області від 26.04.2016р. (головуючий суддя Желєзна С.П., суддя Волков Р.В., суддя Цісельський О.В.) позовні вимоги Військового прокурора Одеського гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, Квартирно-експлуатаційного відділу м. Одеса задоволені повністю. Визнано незаконним та скасовано рішення Нерубайської сільської ради Біляївського району Одеської області від 20.12.2010р. № 27-VI „Про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок для будівництва та обслуговування жилих будинків, господарських будівель та споруд (присадибні ділянки), ведення селянського господарства в частині, що стосується затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність, передачі у власність земельних ділянок, видачі державних актів на право власності на землю та внесення змін до земельно-кадастрової документації щодо:
- земельної ділянки площею 0,071 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , громадянці ОСОБА_4 ;
- земельної ділянки площею 0,071 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , громадянину ОСОБА_3 ;
- земельної ділянки площею 0,1952 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , громадянці ОСОБА_2 ;
- земельної ділянки площею 0,0707 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , громадянину ОСОБА_2 .
Стягнуто з Нерубайської сільської ради Біляївського району Одеської області до державного бюджету України через Державну податкову інспекцію у Біляївському районі Головного управління ДФС в Одеській області судовий збір в сумі 1 378 грн. 00 коп.
Мотивуючи рішення, суд першої інстанції дійшов висновку про доведеність та обґрунтованість позовних вимог, встановивши, що спірна земельна ділянка відноситься до земель державної форми власності землі Міністерства оборони і обліковується за Квартирно-експлуатаційним відділом м. Одеса; що Міністерство оборони України не надавало згоди на вилучення та передачу раді спірної земельної ділянки та не зверталося з заявою про припинення права користування нею. Відтак Нерубайська сільська рада незаконно розпорядилася спірною земельною ділянкою, передавши її у власність фізичним особам, оскільки не наділена повноваженнями на розпорядження землями державної власності для потреб оборони, а тому оспорюване рішення ради є незаконним та підлягає скасуванню.
Водночас місцевий господарський суд, відхиляючи посилання ОСОБА_6 на пропуск прокурором строку позовної давності, зазначив про те, що, згідно з частиною 3 статті 267 Цивільного кодексу України, треті особи не наділені правом на звернення із заявою про застосування строку позовної давності.
Не погоджуючись з рішенням місцевого господарського суду, ОСОБА_5 через господарський суд Одеської області звернувся до Одеського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду Одеської області від 26.04.2016року та прийняти нове рішенням, яким у задоволенні позову Військовому прокурору Одеського гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, Квартирно-експлуатаційного відділу м. Одеса про визнання незаконним та скасування рішення Нерубайської сільської ради відмовити у повному обсязі.
Скаржник в своїх доводах та запереченнях посилається на те, що суд не перевірив всі обставини справи, не дав належну правову оцінку доказам, порушив та невірно застосував норми чинного законодавства, в зв`язку з чим виніс незаконне і необґрунтоване рішення, яке не відповідає обставинам справи і вимогам закону.
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу скаржник зазначає, що державний акт серії ЯЛ №469826 на право власності на земельну ділянку площею 0,0707 га, розташовану по АДРЕСА_2 , та договір дарування цієї земельної ділянки свідчать про те, що ОСОБА_2 та у подальшому ОСОБА_5 на законних підставах та у законний спосіб отримали у власність зазначену земельну ділянку (а.с. 18, 92-93, т.1; а.с. 83-92, т.2).
Скаржник вважає, що матеріали справи не містять жодного документа, який б прямо вказував на те, що належні ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та ОСОБА_2 (наразі власник ОСОБА_5 ) земельні ділянки відносяться до земель оборони, а державний акт на право постійного користування землею від 1983 року Чабанською КЕЧ району загальною площею 34,7 га, до складу якої входить і земельна ділянка ОСОБА_2 (наразі ОСОБА_5 ) є безпідставними, так як сам по собі акт не вказує, що спірні ділянки включені до земель Чабанської КЕЧ.
Також скаржник зазначає, що суд першої інстанції не правомірно поклав в основу рішення проект „Інженерно-геодезичні дослідження для визначення приналежності спірної земельної ділянки площею 0,09 га (згідно акту ЯК № 450938), розташованого в АДРЕСА_2 , виготовленого на змовлення КЕВ м. Одеси державним підприємством Міністерства оборони України „Одеський проектний інститут та зведеним планом меж спірних земельних ділянок в/м Нерубайське-13. При цьому скаржник зазначає, що відповідно до рішення Нерубайської сільської ради №657-V від 18.01.2008р., затвердженого Містобудівне обґрунтування для розміщення присадибних ділянок, розташованих на території Нерубайської сільської ради, зокрема у АДРЕСА_2 площею 1,65га з відповідною схемою Генерального плану, на якому чітко вбачаються межі масиву спірних земельних ділянок, який не входить до земель оборони
Крім того, на думку апелянта суд першої інстанції не правомірно відмовляючи у застосуванні строків позовної давності послався на п. 2.1 Постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» від 29.05.2013р №10, оскільки роз`яснення пленуму не є нормою закону і вступає у протиріччя з ч. 4 ст. 27 ГПК України відповідно до якої треті особи, які не заявлять самостійних вимог користуються процесуальними правами і процесуальними обов`язками сторін, крім права на зміну підстави і предмета позову, збільшення чи зменшення розміру позовних вимог, а також на відмову від позову або визнання позову.
Постановою Одеського апеляційного господарського суду від 04.08.2016р. (колегія суддів: Ліпчанська Н.В., Лисенко В.А., Ярош А. І.) апеляційну скаргу гр. ОСОБА_5 задоволено, рішення господарського суду Одеської області від 26.04.2016р. у справі №916/5175/14 скасовано, у задоволенні позовних вимог Військового прокурора Одеського гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, Квартирно-експлуатаційного відділу м. Одеса відмовлено.
Апеляційний господарський суд дійшов такого висновку з огляду на те, що спірне рішення Нерубайської сільської ради Біляївського району Одеської області від 20.12.2010 р. №27-VI є актом органу місцевого самоврядування ненормативного характеру та вичерпало свою дію фактом виконання, а тому обраний прокурором спосіб захисту про скасування такого рішення не забезпечить реального захисту порушеного права.
Постановою Вищого господарського суду України від 25.10.2016р. постанову Одеського апеляційного господарського суду від 04.08.2016 р. у справі № 916/5175/14 господарського суду Одеської області скасовано, справу направлено на новий розгляд до Одеського апеляційного господарського суду.
При цьому у вказаній постанові Вищий господарський суд зазначив про передчасність висновків суду апеляційної інстанції стосовно того, що обраний прокурором спосіб захисту (визнання незаконним і скасування рішення ради) не забезпечує реального захисту порушеного права, оскільки вимога про визнання рішення незаконним може розглядатися як спосіб захисту порушеного цивільного права за статтею 16 Цивільного кодексу України та пред`являтися до суду для розгляду в порядку цивільного або господарського судочинства, якщо фактично підґрунтям і метою пред`явлення позовної вимоги про визнання рішення незаконним є оспорювання цивільного речового права особи (зокрема й права власності на землю), що виникло в результаті та після реалізації рішення суб`єкта владних повноважень. (Постанова Верховного Суду України від 16.01.2015 р. у справі №6-2510цс15).
Вищим господарським судом зазначено, що здійснюючи судовий розгляд справи суд апеляційної інстанції на вказане, з урахуванням наявних доказів у справі, уваги не звернув, та не встановив відповідних обставин стосовно правової природи спірного рішення Нерубайської сільської ради від 20.12.2010 р. №27-VI "Про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок для будівництва та обслуговування жилих будинків, господарських будівель та споруд (присадибні ділянки), ведення особистого селянського господарства" та підстави виникнення цивільного речового права осіб (зокрема й права власності на землю) у даних спірних правовідносинах.
16.11.2016 року справа отримана Одеським апеляційним господарським судом та відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справ між суддями справу передано на новий розгляд колегії суддів у складі головуючого судді Петрова М.С., суддів: Разюк Г.П., Колоколова С.І.
Ухвалою Одеського апеляційного господарського суду від 17.11.2016р. у складі колегії суддів головуючого судді Петрова М.С., суддів Разюк Г.П., Колоколова С.І. справу прийнято до провадження та призначено до розгляду апеляційну скаргу.
Розпорядженням в.о. керівника апарату суду № 1006 від 21.12.2016 року призначено повторний автоматичний розподіл справи у зв`язку з припиненням повноважень судді-учасника колегії Петрова М.С. з 20.12.2016 року.
Ухвалою Одеського апеляційного господарського суду прийнято до іншого провадження апеляційну скаргу ОСОБА_5 у складі головуючого судді Колоколова С.І., суддів Разюк Г.П., Головея В.М. та призначено до розгляду.
Позивачі відзиви на апеляційну скаргу не надали, але в судовому засіданні просили залишити рішення місцевого господарського суду без змін, а апеляційну скаргу без задоволення
20.12.2016 від представника КМУ надійшли пояснення на апеляційну скаргу, відповідно до яких просив залишити рішення місцевого господарського суду без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
ОСОБА_2 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Відділ Держкомзему у Біляївському районі Одеської області в судове засідання не з`являлись, без поважних причин, про причини неявки суд не повідомляли, будь-яких клопотань не заявляли, хоча були належним чином повідомленні про час та місце слухання справи, що підтверджується реєстром на відправку рекомендованої пошти, та відстеженням поштових відправлень з офіційного сайту Укрпошти.
Дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, вислухавши пояснення учасників судового процесу, перевіривши правильність юридичної оцінки судом першої інстанції встановлених фактичних обставин справи і застосування норм матеріального та процесуального права, судова колегія приходить до наступного.
З матеріалів справи вбачається, що відповідно до державного акту на право постійного користування землею серії Б № 031729 від 1983 року Чабанській квартирно-експлуатаційній частині району, правонаступником якої є КЕВ м. Одеси, виконавчим комітетом Біляївської районної ради народних депутатів Одеської області надано у постійне та безоплатне користування, зокрема, земельну ділянку загальною площею 34,7 га, розташовану на території Нерубайської сільської ради. На теперішній час вказані землі обліковуються у Квартирно-експлуатаційному відділі м. Одеси як землі оборони (військове містечко № 13).
Відповідно до ст. 92 Земельного кодексу України право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку. Права постійного користування земельною ділянкою із земель державної та комунальної власності набувають лише підприємства, установи та організації, що належать до державної або комунальної власності.
Таким чином, названий державний акт як правовстановлюючий документ підтверджував належність Чабанській квартирно-експлуатаційній частині, правонаступником якої є квартирно-експлуатаційний відділ м. Одеси, права постійного користування зокрема земельною ділянкою площею 34,7 га за адресою: Одеська область, Біляївський район, с. Нерубайське, на якій було розташоване військове містечко № 13. Незважаючи на той факт, що зазначений документ було видано до набрання чинності Земельним кодексом України, правовий статус даного документу після прийняття даного законодавчого акту залишився незмінним.
Згідно із статтею 1 Закону України "Про правовий режим майна у Збройних Силах України" військове майно - це державне майно, закріплене за військовими частинами, закладами, установами та організаціями Збройних Сил України. До військового майна належать будинки, споруди, передавальні пристрої, всі види озброєння, бойова та інша техніка, боєприпаси, пально-мастильні матеріали, продовольство, технічне, аеродромне, шкіперське, речове, культурно-просвітницьке, медичне, ветеринарне, побутове, хімічне, інженерне майно, майно зв`язку тощо.
Міністерство оборони України як центральний орган управління Збройних Сил України здійснює відповідно до закону управління військовим майном, у тому числі закріплює військове майно за військовими частинами (у разі їх формування, переформування), приймає рішення щодо перерозподілу цього майна між військовими частинами Збройних Сил України, в тому числі у разі їх розформування (ч. 2 ст. 2 Закону України "Про правовий режим майна у Збройних Силах України").
Відповідно до статті 3 Закону України "Про Збройні Сили України", Положення про Міністерство оборони України, затвердженого указом Президента України від 06.04.2011р. №406/2011, Міністерство оборони України, зокрема, надає згоду або відмовляє в наданні згоди на відчуження майнових об`єктів, що відносяться до основних фондів підприємств, установ і організацій, які належать до сфери управління Міноборони України, а також на передачу в заставу цілісних майнових комплексів підприємств, будівель та споруд, що належать до сфери управління Міноборони України, його структурних підрозділів; здійснює у межах повноважень інші функції з управління об`єктами державної власності, що належать до сфери управління Міноборони України; здійснює в установленому порядку відчуження військового майна, передачу його до сфери управління центральних чи місцевих органів виконавчої влади, інших органів, уповноважених управляти державним майном, самоврядним установам та організаціям, які провадять діяльність в інтересах національної безпеки і оборони, та в комунальну власність, готує пропозиції щодо зміни цільового призначення земельних ділянок Збройних Сил.
Статтею 3 Закону України "Про правовий режим майна у Збройних Силах України" передбачено, що військове майно закріплюється за військовими частинами Збройних Сил України на праві оперативного управління (з урахуванням особливостей, передбачених частиною другою цієї статті). З моменту надходження майна до Збройних Сил України і закріплення його за військовою частиною Збройних Сил України воно набуває статусу військового майна. Військові частини використовують закріплене за ними військове майно лише за його цільовим та функціональним призначенням. Облік, інвентаризація, зберігання, списання, використання та передача військового майна здійснюються у спеціальному порядку, що визначається Кабінетом Міністрів України.
За приписами статті 4 вищенаведеного Закону військові частини ведуть облік закріпленого за ними майна в органах квартирно-експлуатаційної служби Збройних Сил України.
Відповідно до ст. 77 Земельного кодексу України землями оборони визнаються землі, надані для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законодавства України.
У відповідності до ст. 1 Закону України "Про використання земель оборони" землями оборони визнаються землі, надані для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України.
Згідно зі ст. 14 Закону України "Про Збройні Сили України" земля, води, інші природні ресурси, а також майно, закріплені за військовими частинами, військовими навчальними закладами, установами та організаціями Збройних Сил України, є державною власністю, належить їм на праві оперативного управління та звільняються від сплати усіх видів податків відповідно до законів з питань оподаткування. Особливості правового режиму майна Збройних Сил України визначаються відповідним законом.
Положеннями ст. 84 Земельного кодексу України (в редакції, чинній на час прийняття оспорюваного рішення) у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. До земель державної власності, які не можуть передаватись у комунальну власність, належать зокрема землі оборони, крім земельних ділянок під об`єктами соціально-культурного, виробничого та житлового призначення.
До того ж згідно ст. 6 Закону України "Про розмежування земель державної та комунальної власності" N 1457-IV від 05.02.2004р. (який був чинним на момент прийняття оспорюваного рішення) землі оборони є землями державної власності та не можуть передаватися до земель комунальної власності.
Відповідно до абзацу третього частини 5 статті 20 Земельного кодексу України земельні ділянки, що належать до земель оборони, використовуються виключно згідно із Законом України "Про використання земель оборони".
Статтею 326 Цивільного кодексу України передбачено, що у державній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить державі Україна. Від імені та в інтересах держави Україна право власності здійснюють відповідно органи державної влади. Управління майном, що є у державній власності, здійснюється державними органами, а у випадках, передбачених законом, може здійснюватися іншими суб`єктами.
Частина 5 статті 116 Конституції України наділяє Кабінет Міністрів України повноваженням здійснювати управління державної власності відповідно до закону. Відповідно до статті 1 Закону України "Про управління об`єктами державної власності" управління об`єктами державної власності - здійснення Кабінетом Міністрів України та уповноваженими ним органами, іншими суб`єктами, визначеними цим Законом, повноважень щодо реалізації прав держави як власника таких об`єктів, пов`язаних з володінням, користуванням і розпорядженням ними, у межах, визначених законодавством України, з метою задоволення державних та суспільних потреб.
Відповідно до статті 317 Цивільного кодексу України право володіння, користування та розпорядження своїм майном належить власнику цього майна. Статтею 319 Цивільного кодексу України визначено, що лише власник має право вчиняти стосовно свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, а статтею 321 цього Кодексу передбачено принцип непорушності права власності.
Отже, землі оборони знаходяться в управлінні та користуванні Міністерства оборони, тоді як власником цих земель є держава в особі Кабінету Міністрів України, який ними розпоряджається.
Згідно зі ст. 141 Земельного кодексу України підставами припинення права користування земельною ділянкою є: а) добровільна відмова від права користування земельною ділянкою; б) вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом; в) припинення діяльності релігійних організацій, державних чи комунальних підприємств, установ та організацій; г) використання земельної ділянки способами, які суперечать екологічним вимогам; ґ) використання земельної ділянки не за цільовим призначенням; д) систематична несплата земельного податку або орендної плати; е) набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці; є) використання земельної ділянки у спосіб, що суперечить вимогам охорони культурної спадщини.
При цьому, перелік підстав для припинення права постійного користування, визначений ст. 141 Земельного кодексу України, є вичерпним та не підлягає розширеному тлумаченню (таку правову позицію висловлено у п. 2.8 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.05.2011 року № 6).
Судова колегія вважає, що місцевий господарський суд дійшов правомірного висновку про відсутність в матеріалах справи будь-яких доказів на підтвердження факту припинення права користування Міністерством оборони України земельною ділянкою загальною площею 34,7 га, розташованою за адресою: Одеська область, Біляївський район, с. Нерубайське, на якій розташоване військове містечко № 13, у зв`язку з чим, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що на теперішній час вказане право є реальним та існуючим.
В той же час, 20.12.2010 Нерубайською сільською радо було прийнято рішення № 27-VI „Про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок для будівництва та обслуговування жилих будинків, господарських будівель та споруд (присадибні ділянки), ведення селянського господарства, у відповідності до якого було затверджено проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність для будівництва та обслуговування жилих будинків, господарських будівель і споруд (присадибні ділянки), ведення садівництва, дачного будівництва, індивідуального гаражного будівництва, ведення ОСГ на території Нерубайської сільської ради згідно додатку до рішення, та передано їх у власність громадян згідно додатку до рішення. До переліку осіб, які отримали у власність земельні ділянки на підставі даного рішення, увійшли зокрема:
- громадянка ОСОБА_4 , земельна ділянка площею 0,071 га, розташована за адресою: АДРЕСА_1 ;
- громадянин ОСОБА_3 , земельна ділянка площею 0,071 га, розташована за адресою: АДРЕСА_1 ;
- громадянка ОСОБА_2 , земельна ділянка площею 0,1952 га, розташована за адресою: АДРЕСА_1 ;
- громадянин ОСОБА_2 , земельної ділянки площею 0,0707 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 .
Вказані ділянки, що передані у власність вищезазначеним фізичним особам, входять до складу земельної ділянки загальною площею 34,7 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_3 , що підтверджується листом Управління Держземагенства у Біляївському районі Одеської області від 19.01.2015р. № 2-1502-0.3-121/2-15, Проектом „Інженерно-геодезичні дослідження для визначення приналежності спірної земельної ділянки площею 0,09 га (згідно акту ЯК № 450938), розташованого в АДРЕСА_2 , виготовленого державним підприємством Міністерства оборони України „Одеський проектний інститут та зведеним планом меж спірних земельних ділянок в/м Нерубайське-13 /т.1, а.с. 223-226/.
Судова колегія вважає не правомірним посилання скаржника на те, що зазначений проект не є належним доказом.
За таких обставин, місцевий господарський суд дійшов вірного висновку, що у Нерубайської сільської ради були відсутні передбачені законом підстави для прийняття оспорюваного рішення, наслідком якого є надання ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та ОСОБА_2 земельних ділянок загальною площею 0,4079 га за рахунок ділянки військового містечка Нерубайське-13, розташованого у с. Нерубайське, оскільки Міністерством оборони України не надавалась згода на припинення права користування цією земельною ділянкою та відсутні інші визначені законом підстави для припинення права землекористування чинного землекористувача (держави в особі Міністерства оборони України). Отже, в результаті прийняття оспорюваного рішення Нерубайською сільською радою було порушено права держави на земельні ділянки за категорією земель оборони.
При цьому Конституційний Суд України в пункті 4 мотивувальної частини Рішення від 16 квітня 2009 року N 7-рп/2009 (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) зазначив, що органи місцевого самоврядування, вирішуючи питання місцевого значення, представляючи спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, приймають нормативні та ненормативні акти. До ненормативних належать акти, які передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб`єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію фактом їхнього виконання.
З урахуванням такого висновку Конституційного Суду України та з огляду на положення статті 11 Цивільного кодексу України, статей 78, 116, 122 Земельного кодексу України, в зв`язку з прийняттям суб`єктом владних повноважень ненормативного акта виникають правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, зокрема, в сфері земельних правовідносин відповідний ненормативний акт слугує підставою виникнення, зміни або припинення конкретних прав та обов`язків фізичних і юридичних осіб приватного права.
За таких обставин рішення суб`єкта владних повноважень у сфері земельних відносин, яке має ознаки ненормативного акта та вичерпує свою дію після його реалізації, може оспорюватися з точки зору його законності, а вимоги про визнання рішення незаконним - розглядатися в порядку цивільного або господарського судочинства, якщо за результатами реалізації рішення у фізичної чи юридичної особи виникло право цивільне й спірні правовідносини, на яких ґрунтується позов, мають приватноправовий характер.
У такому випадку вимога про визнання рішення незаконним може розглядатися як спосіб захисту порушеного цивільного права за статтею 16 Цивільного кодексу України та пред`являтися до суду для розгляду в порядку цивільного або господарського судочинства, якщо фактично підґрунтям і метою пред`явлення позовної вимоги про визнання рішення незаконним є оспорювання цивільного речового права особи (зокрема й права власності на землю), що виникло в результаті та після реалізації рішення суб`єкта владних повноважень. (Постанова Верховного Суду України від 16.01.2015 р. у справі №6-2510цс15).
Таким чином, приймаючи до уваги, що в результаті прийняття Нерубайською сільською радою рішення, яке оспорюється прокурором в межах даної справи, відповідачем було порушено право користування державою земельними ділянками площею загальною площею 0,4079 га, які належить до земель оборони, господарський суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про наявність правових підстав для визнання незаконним та скасування рішення Нерубайської сільської ради Біляївського району Одеської області від 20.12.2010р. № 27-VI „Про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок для будівництва та обслуговування жилих будинків, господарських будівель та споруд (присадибні ділянки), ведення селянського господарства в частині, що стосується затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність, передачі у власність земельних ділянок, видачі державних актів на право власності на землю та внесення змін до земельно-кадастрової документації щодо: земельної ділянки площею 0,071 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , громадянці ОСОБА_4 ; земельної ділянки площею 0,071 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , громадянину ОСОБА_3 ; земельної ділянки площею 0,1952 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , громадянці ОСОБА_2 ; земельної ділянки площею 0,0707 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_3 , громадянину ОСОБА_2 .
При цьому судова колегія вважає не правомірним твердження скаржника про необхідність відмови у задоволенні позову через пропуск прокурором та позивачами визначеного законом строку позовної давності з огляду на наступне.
Так, відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Частинами 3, 4 ст. 267 ЦК України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
В свою чергу, згідно зі ст. 21 ГПК України сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути підприємства та організації, зазначені у статті 1 цього Кодексу. Позивачами є підприємства та організації, що подали позов або в інтересах яких подано позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Відповідачами є підприємства та організації, яким пред`явлено позовну вимогу.
В силу положень ч. 4 ст. 27 ГПК України треті особи, які не заявляють самостійних вимог, користуються процесуальними правами і несуть процесуальні обов`язки сторін, крім права на зміну підстави і предмета позову, збільшення чи зменшення розміру позовних вимог, а також на відмову від позову або визнання позову.
При цьому згідно з роз`ясненнями що містяться у п. 2.1 Постанови пленуму Вищого господарського суду України „Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів від 29 травня 2013 року N 10 заява про сплив позовної давності, зроблена будь-якою іншою особою (в тому числі й учасником судового процесу, включаючи прокурора, який не є стороною у справі), крім сторони у спорі, не є підставою для застосування судом позовної давності. Зокрема, частиною четвертої статті 27 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК) передбачено, що треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, користуються процесуальними правами сторони (за певними винятками); при цьому права сторони, визначені, зокрема, статтею 22 та іншими нормами цього Кодексу, є саме процесуальними, в той час як згаданий припис статті 267 ЦК України є нормою права матеріального і не може розумітися як можливість застосування господарським судом позовної давності за заявами зазначених третіх осіб.
Таким чином, обов`язковою для застосування судом в силу вимог ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України є заява про застосування позовної давності, зроблена саме стороною по справі, тобто відповідачем або одним із відповідачів. Третя особа без самостійних вимог на предмет спору не несе матеріальних прав сторони по справі, зокрема відповідача, у зв`язку з чим, не уповноважена порушувати перед судом питання про застосування позовної давності.
Щодо твердження скаржника про неправомірність посилання місцевого господарського суду на п. 2.1 Постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» від 29.05.2013р №10, оскільки роз`яснення пленуму не є нормою закону, судова колегія зазначає, що посилання суду в рішенні на зазначений пункт постанови Пленуму Вищого господарського суду України не вплинуло на правильність прийнятого рішення по суті спору, правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права, а також правильність висновків, викладених рішенні.
Враховуючи зазначене, заява ОСОБА_5 про застосування позовної давності правомірно не розглядалась господарським судом по суті, а також правомірно не розглядалось питання додержання чи недодержання прокурором та позивачами строку позовної давності для пред`явлення даного позову судом через відсутність відповідної заяви відповідача по справі, наявність якої в силу положень ч. 3 ст. 267 ЦК України є обов`язковою передумовою для дослідження відповідного питання.
ОСОБА_5 ніяких додаткових пояснень та відповідних доказів до суду апеляційної інстанції не надав, а тому зазначені вище факти скаржником під час розгляду апеляційної скарги в суді апеляційної інстанції нічим спростовані не були, а відповідно, в порушення статті 33 Господарського процесуального кодексу і не були доведені ті обставини, на які скаржник посилався як на підставу своїх вимог, доводів і заперечень.
Вищезазначене повністю спростовує доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, на підставі чого судова колегія дійшла до висновку про правомірність та обґрунтованість винесеного місцевим господарським судом рішення про задоволення позовних вимог Військового прокурора Одеського гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, Квартирно-експлуатаційного відділу м. Одеса.
За викладених обставин, колегія суддів вважає, що рішення господарського суду Одеської області від 26.04.2016 року у справі № 916/5175/14 відповідає вимогам чинного законодавства та матеріалам справи, підстави для його скасування або зміни відсутні, а тому воно підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга ОСОБА_5 без задоволення.

Керуючись статтями 99, 101-105 Господарського
процесуального кодексу України, колегія суддів, -
П О С Т А Н О В И Л А:
1. Апеляційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.
2. Рішення господарського суду Одеської області від „26 квітня 2016 року по справі № 916/5175/14 залишити без змін.
Постанова в порядку статті 105 Господарського процесуального кодексу України набирає законної сили з дня її прийняття.
Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня набрання постанови законної сили.

Повний текст постанови
складено „13 січня 2017 року

Головуючий суддя С.І. Колоколов

Суддя Г.П. Разюк

Суддя В.М. Головей