ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАКАРПАТСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

11.01.2017 Справа № 907/702/16

Господарський суд Закарпатської області у складі головуючого судді Ушак І.Г. у відкритому судовому засіданні розглянув справу за позовом приватного підприємства «Укрвест», м. Ужгород до Ужгородської міської ради Закарпатської області, м. Ужгород за участю Ужгородської місцевої прокуратури, яка вступила у справу в інтересах держави в особі Ужгородської міської ради про визнання нечинним та скасування рішення Ужгородської міської ради від 26.07.16 № 326

представники:

позивача ОСОБА_1, представник за довіреністю;

відповідача ОСОБА_2, представник за довіреністю;

прокуратури ОСОБА_3, представник Ужгородської місцевої прокуратури

Позивач звернувся до суду з позовними вимогами про визнання нечинним та скасування рішення Ужгородської міської ради від 26.07.16 № 326 «Про скасування п. 1.3 рішення V сесії міської ради VІІ скликання від 14.07.2016 № 287» (далі оспорюване рішення № 326, попереднє рішення № 287). Попереднім рішенням № 287 у частині скасованого пункту 1.3 Ужгородською міською радою було вирішено поновити приватному підприємству «Укрвест» договір оренди земельної ділянки площею 0,0595 га під будівництво та обслуговування адміністративно-готельного комплексу по вул. Минайській, б/н строком на 5 років до 14 липня 2021р. Позивач вважає, що відповідач як орган місцевого самоврядування не вправі скасовувати власне рішення, на підставі якого виникли правовідносини, повязані з реалізацією субєктивних прав позивача і останній заперечує проти їх зміни чи припинення. Крім того, вважає, що скасоване відповідачем рішення є ненормативним правовим актом, який вичерпав свою дію фактом його виконання, тому не може бути скасованим після його виконання.

Представник позивача у ході судового розгляду наполягає на задоволенні позовних вимог, посилаючись при цьому на рішення Рішення Конституційного Суду України від 16.04.09 № 7-рп/2009 у справі за конституційним поданням Харківської міської ради щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 19, статті 144 Конституції України, статті 25, частини чотирнадцятої статті 46, частин першої, десятої статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) (далі - Рішення № 7-рп/2009), правові позиції викладені в постанові Верховного Суду України від 04.11.15 по справі № 21-1457а15.

Відповідач письмовими відзивом, доповненнями до нього, поясненнями представника у ході судового розгляду справи заперечує проти позову, вважаючи його безпідставним, необґрунтованим та таким, що не підлягає до задоволення.

Посилається на те, що оспорюване рішення № 326 прийнято за результатами повторного розгляду на сесії міської ради питання щодо поновлення договору оренди земельної ділянки з відповідачем, оскільки у звязку з колективним зверненням мешканців будинку № 10 по вул. Минайській розпорядженням міського голови від 19.07.16 № 272 було зупинено попереднє рішення № 287 з цього питання. Наведене відповідає порядку прийняття рішень, зокрема, міськими радами, передбаченому ч. 4 ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні».

Наполягає, що попереднє рішення, хоча і було оприлюднено, не може вважатися виконаним, оскільки воно було зупинено розпорядженням міського голови та після повторного розгляду питання на сесії міська рада не підтвердила попереднє рішення, прийнявши оспорюване в даній справі рішення, що є правом міської ради згідно наведеної вище норми Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (далі Закон про самоврядуваня).

Крім того, відповідач посилається на те, що позивачем не наведено у звязку з порушенням яких його прав подано позов, що є предметом розгляду у даній справі, та стверджує про відсутність порушення оспорюваним рішенням прав позивача, які підлягають захисту судом. Посилається на те, що договір оренди, щодо поновлення якого йшлося в попередньому та оспорюваному рішеннях, припинив свою дію 1.10.15р. згідно його п. 34 у звязку із закінченням строку, на який його було укладено і поновлення договору за змістом ст. 33 Закону України «Про оренду землі» не відбулося.

Ужгородська місцева прокуратура, подавши суду письмову заяву від 23.12.16 вступила у справу в інтересах держави в особі відповідача Ужгородської міської ради, посилаючись необхідність дотримання законності у сфері регулювання земельних відносин і охорони землі та з огляду на суспільну значимість вирішення питань порядку та правомірності розпорядження землями комунальної власності.

Прокурор за текстом заяви та усними поясненнями у ході судового розгляду справи вважає позовні вимоги необґрунтованими, такими, що не відповідають обставинам справи та нормам матеріального права. Вважає, зокрема, що попереднє рішення не набрало чинності через його зупинення розпорядженням міського голови, відтак не було реалізоване, оспорюване рішення прийнято відповідачем відповідно до власних повноважень на перегляд свого рішення на протязі двох тижнів в порядку передбаченому ч. 4 ст. 59 Закону про самоврядування у звязку із зупиненням дії такого рішення міським головою, підставою чого були звернення мешканців міста.

Суд, всебічно, повно та об'єктивно розглянувши в судовому процесі всі обставини справи в їх сукупності, заслухавши пояснення учасників процесу, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням та керуючись законом, дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог з огляду на таке.

У ході судового розгляду справи з матеріалів справи встановлено, що:

- 14.07.16 рішенням Ужгородської міської ради № 287 «Про поновлення та відмову у поновленні договорів оренди земельних ділянок» вирішено поновити договори оренди земельних ділянок, зокрема, пунктом 1.3 - приватному підприємству «Укрвест» щодо земельної ділянки площею 0,0595 га під будівництво та обслуговування адміністративно-готельного комплексу по вул. Минайській, б/н строком на 5 років до 14 липня 2021р. - попереднє рішення № 287;

- 19.07.16 прийнято розпорядження Ужгородського міського голови № 272 «Про зупинення дії пункту 1.3 рішення У сесії УІІ скликання 14.07.16 № 287», яким з урахуванням колективного звернення мешканців будинку № 10 по вулиці Минайській та керуючись п. 4 ст. 59 Закону про самоврядування, міським головою зупинено дію зазначеного рішення в частині п. 1.3 та винесено питання на повторний розгляд міської ради.

- 26.07.16 Ужгородська міська рада за результатами розгляду розпорядження міського голови № 272 прийняла оспорюване у даній справі рішення № 326, яким скасувала п. 1.3 рішення V сесії міської ради VІІ скликання від 14.07.2016 № 287 «Про поновлення та відмову у поновленні договорів оренди земельних ділянок» .

Спірні відносини у даній справі з огляду на предмет спору щодо правомірності прийняття відповідачем як органом місцевого самоврядування рішення про скасування власного попереднього рішення - ненормативного правового акту індивідуальної дії регулюються приписами Конституції України, Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (Закон про самоврядування).

Так, згідно ст. 7 Конституції в Україні визнається і гарантується місцеве самоврядування, що відповідно до ст. 140 Конституції є правом територіальної громади - жителів села чи добровільного об'єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища та міста - самостійно вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України. Місцеве самоврядування здійснюється територіальною громадою в порядку, встановленому законом, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування: сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи.

За приписами ст. 144 Конституції органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов'язковими до виконання на відповідній території ; рішення органів місцевого самоврядування з мотивів їх невідповідності Конституції чи законам України зупиняються у встановленому законом порядку з одночасним зверненням до суду.

Закон про самоврядування, який згідно його преамбули відповідно до Конституції України визначає систему та гарантії місцевого самоврядування в Україні, засади організації та діяльності, правового статусу і відповідальності органів та посадових осіб місцевого самоврядування, також містить аналогічні наведеним конституційним приписи щодо загальної компетенції місцевих рад, актів органів та посадових осіб місцевого самоврядування.

Так, згідно ст. 25 Закону про самоврядування сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання.

Приписами ст. 59 цього Закону встановлено, зокрема, що рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень; рішення ради приймається на її пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради, крім випадків, передбачених цим Законом; рішення сільської, селищної, міської ради у п'ятиденний строк з моменту його прийняття може бути зупинено сільським, селищним, міським головою і внесено на повторний розгляд відповідної ради із обґрунтуванням зауважень; рада зобов'язана у двотижневий строк повторно розглянути рішення. Якщо рада відхилила зауваження сільського, селищного, міського голови і підтвердила попереднє рішення двома третинами депутатів від загального складу ради, воно набирає чинності. Акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування нормативно-правового характеру набирають чинності з дня їх офіційного оприлюднення, якщо органом чи посадовою особою не встановлено пізніший строк введення цих актів у дію.

Наведені норми Конституції України та Закону про самоврядування були предметом офіційного тлумачення Конституційним судом України.

Так, в Рішенні від 16.04.09 № 7-рп/2009 у справі за конституційним поданням Харківської міської ради щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 19, статті 144 Конституції України, статті 25, частини чотирнадцятої статті 46, частин першої, десятої статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) (далі - Рішення № 7-рп/2009) Конституційний Суд України виходив з того, зокрема, що в Основному Законі України передбачено форми та засоби реалізації права територіальних громад на місцеве самоврядування і вказано, що органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов'язковими до виконання на відповідній території (частина перша статті 144). На основі цього положення Конституції України в Законі визначено, що у формі рішень рада приймає нормативні та інші акти (частина перша статті 59). Проаналізувавши функції і повноваження органів місцевого самоврядування, врегульовані Конституцією України та іншими законами України, Конституційний Суд України дійшов висновку, що органи місцевого самоврядування, вирішуючи питання місцевого значення, представляючи спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, приймають нормативні та ненормативні акти. До нормативних належать акти, які встановлюють, змінюють чи припиняють норми права, мають локальний характер, розраховані на широке коло осіб та застосовуються неодноразово, а ненормативні акти передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб'єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію.

Конституційний Суд України виходив також з того, що закріплені у статті 144 Конституції України і статті 59 Закону про самоврядування норми про акти органів місцевого самоврядування, крім юридичної форми реалізації завдань і функцій, визначають порядок прийняття і перевірки рішень органів місцевого самоврядування. В Законі встановлено, що ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України та законами України до їх відання, і що рішення відповідної ради може бути внесене на повторний розгляд цієї ж ради (стаття 25, частина четверта статті 59).

Системний аналіз положень Конституції і законів України дав підставу Конституційному суду дійти висновку, що за органами місцевого самоврядування законодавцем закріплюється право на зміну та скасування власних рішень, органи місцевого самоврядування мають право приймати рішення, вносити до них зміни та скасовувати їх на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією і законами України, керуючись у своїй діяльності ними та актами Президента України, Кабінету Міністрів України.

Конституційний Суд України зазначає, що зі змісту частини другої статті 144 Конституції України та частини десятої статті 59 Закону вбачається, що рішення органів місцевого самоврядування та їх посадових осіб з мотивів невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними з ініціативи заінтересованих осіб судом загальної юрисдикції, тобто в судовому порядку. Однак, як вважає Конституційний Суд України, це не позбавляє орган місцевого самоврядування права за власною ініціативою або ініціативою інших заінтересованих осіб змінити чи скасувати прийнятий ним правовий акт (у тому числі і з мотивів невідповідності Конституції чи законам України).

Разом з тим, Конституційний Суд України зазначає, що в Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність (стаття 3). Органи місцевого самоврядування є відповідальними за свою діяльність перед юридичними і фізичними особами (стаття 74 Закону). Таким чином, органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб'єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. Це є "гарантією стабільності суспільних відносин" між органами місцевого самоврядування і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього рішення, що узгоджується з правовою позицією, викладеною в абзаці другому пункту 5 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року № 1-зп у справі щодо несумісності депутатського мандата.

Ненормативні правові акти органу місцевого самоврядування є актами одноразового застосування, вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, тому вони не можуть бути скасовані чи змінені органом місцевого самоврядування після їх виконання.

Суд, виходячи із фактичних обставин даної справи та керуючись наведеними приписами чинного законодавства та їх офіційним тлумаченням, дійшов висновку про те, що попереднє рішення відповідача № 287 про поновлення договору оренди землі з позивачем є ненормативним актом органу місцевого самоврядування, який міг слугувати підставою виникнення правовідносин, пов'язаних з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів позивача. Однак, у звязку з реалізацією міським головою права, передбаченого приписами ч. 4 ст. 59 Закону про самоврядування, попереднє рішення № 287 у пятиденний строк з моменту його прийняття було зупинено розпорядженням № 272 та внесено на повторний розгляд ради.

Таким чином, попереднє рішення не вичерпало своєї дії, оскільки не було виконано, на що як на підставу своїх вимог про неможливість скасування цього рішення органом місцевого самоврядування посилається позивач. Відповідно до приписів зазначеної вище норми це рішення набрало би чинності у випадку якщо би рада за результатами повторного розгляду відхилила зауваження міського голови і підтвердила попереднє рішення двома третинами депутатів від загального складу ради

Натомість, рада відповідач у справі на виконання приписів ч. 4 ст. 59 Закону України про самоврядування у двотижневий строк повторно розглянула рішення, за результатами розгляду не відхилила зауважень міського голови та прийняла рішення № 326 - оспорюване у даній справі, - яким скасувала власне попереднє рішення.

Наведене відповідає визначеному вищенаведеним законодавством порядку прийняття і перевірки рішень відповідачем як органом місцевого самоврядування, відтак відсутні підстави для задоволення позову про визнання судом нечинним та скасування рішення Ужгородської міської ради від 26.07.16 № 326 «Про скасування п. 1.3 рішення V сесії міської ради VІІ скликання від 14.07.2016 № 287», у позові належить відмовити.

При цьому, судом не приймається посилання позивача на правові позиції викладені в постанові Верховного Суду України від 04.11.15 по справі № 21-1457а15, у межах якої Верховним Судом України скасовано судові акти у справі Вищого адміністративного суду України, Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду та залишено в силі постанову Кіровоградського окружного адміністративного суду про визнання недійсним та скасування рішення Міськради про скасування рішення виконавчого комітету Кіровоградської міської ради як ненормативного правового акту одноразового застосування, який вичерпав свою дію фактом його виконання, що не може бути в подальшому скасований органом місцевого самоврядування.

Тобто, обставини зазначеної справі не є аналогічні обставинам даної справи, оскільки в межах останньої доведено, що предметом скасування оспорюваним рішенням у справі був ненормативний правовий акт одноразового застосування, який однак, не набрав чинності внаслідок зупинення його розпорядженням міського голови, отже не вичерпав свою дію та не був виконаний, відтак правомірно з урахуванням обставин справи в подальшому був скасований органом місцевого самоврядування.

За змістом ст.ст. 44-49 ГПКУ судові витрати належить покласти на позивача.

З огляду на викладене, керуючись ст.ст. 4-3, 33, 43, 44-49, 82, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України,

суд вирішив:

1. У позові відмовити повністю.

2. Судові витрати за розгляд справи покласти на позивача.

Дане рішення набирає законної сили в порядку ст. 85 Господарського процесуального кодексу України та може бути оскаржено до Львівського апеляційного господарського суду в порядку передбаченому цим же кодексом. Повний текст рішення складено 17.01.17.

Суддя Ушак І.Г.