донецький апеляційний господарський суд
Постанова

Іменем України

11.01.2017 справа №913/871/16

Донецький апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого:ОСОБА_1
суддівОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участю представників сторін:
від позивача:ОСОБА_4 за довіреністю № 35 від 10.01.2017,
від відповідача:ОСОБА_5 за довіреністю № РА267/16 від 06.12.2016,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргуТовариства з обмеженою відповідальністю "ДТЕК Ровенькиантрацит", м. Сєвєродонецьк Луганської області,

на рішення Господарського суду Луганської області

від05.10.2016

по справі№ 913/871/16

за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю "Луганське енергетичне об`єднання", м. Луганськ,
доТовариства з обмеженою відповідальністю "ДТЕК Ровенькиантрацит", м. Сєвєродонецьк Луганської області,
простягнення 579 348, 14 грн.

В С Т А Н О В И В:

Рішенням Господарського суду Луганської області (суддя Ворожцов А. Г.) від 05.10.2016 по справі № 913/871/16 позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Луганське енергетичне об`єднання», м. Луганськ (далі ТОВ «ЛЕО»), до Товариства з обмеженою відповідальністю «ДТЕК Ровенькиантрацит», м. Сєвєродонецьк Луганської області (далі ТОВ «ДТЕК Ровенькиантрацит»), задоволено частково: стягнуто з відповідача заборгованість за спожиту активну електроенергію в сумі 404 118, 98 грн., інфляційні нарахування в сумі 17 718, 50 грн., 3% річних в сумі 6 833, 28 грн. та судовий збір в сумі 6 430, 06 грн.; в задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з прийнятим судовим рішенням, ТОВ «ДТЕК Ровенькиантрацит» звернулось до Донецького апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою на рішення господарського суду Луганської області від 05.10.2016 по справі № 913/871/16, посилаючись на порушення господарським судом норм матеріального та процесуального права, неповне зясування ним обставин, що мають значення для справи.

Зокрема, апелянт зазначає, що господарським судом безпідставно не прийнято до уваги той факт, що він (апелянт) є виробником/виконавцем житлово-комунальних послуг, і що зазначена обставина є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення з нього 3 % річних, інфляційних втрат та пені відповідно до Закону України «Про встановлення додаткових гарантій щодо захисту прав громадян, які проживають на територіях проведення антитерористичної операції, та обмеження відповідальності підприємств виконавців/виробників житлово-комунальних послуг у разі несвоєчасного здійснення платежів за спожиті енергетичні ресурси».

Крім того, заявник в додаткових поясненнях до апеляційної скарги зазначає, що наявний в матеріалах справи Сертифікат Торгово-промислової палати України підтверджує настання обставин непереборної сили, що відповідно до п. 4.5.1 укладеного між сторонами договору є обставиною, яка відкладає термін виконання обовязків за ним, що зумовлює, на думку апелента, відмову в задоволенні позовних вимог.

Ухвалою Донецького апеляційного господарського суду (головуючий суддя Колядко Т. М., судді Скакун О. А., Татенко В. М.) від 20.10.2016 апеляційну скаргу прийнято до провадження, розгляд справи призначено на 09.11.2016, розгляд справи неодноразово відкладався.

У зв'язку із перебуванням на лікарняному судді Скакуна О. А та перебуванням у відпустці суддів Черноти Л. Ф., Татенко В. М. розпорядженнями в.о. керівника апарату суду № 1500 від 07.11.2016, № 1645 від 05.12.2016 та розпорядженням керівника апарату суду № 55 від 10.01.2017 призначено повторний автоматизований розподіл справи, відповідно до яких було змінено склад колегії суддів.

Остаточно апеляційна скарга розглянута в судовому засіданні 11.01.2017 колегією у складі: головуючий суддя Колядко Т. М., Ломовцева Н. В., Стойка О. В.

У судове засідання 11.01.2017 зявились представники сторін, підтримали доводи, викладені в апеляційній скарзі та у відзиві на неї.

Відповідно до ст. 101 Господарського процесуального кодексу України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду в повному обсязі.

Колегія суддів, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено господарським судом, 30.12.2011 між ТОВ «ЛЕО» (Постачальник) та ТОВ «ДТЕК Ровенькиантрацит» (Споживач) укладено договір про постачання електричної енергії № 95/111-82 ра (далі Договір), відповідно до п. 1 якого Постачальник постачає електричну енергію Споживачу для забезпечення потреб електричних установок Споживача із загальною дозволеною потужністю 2 495, 52 кВт, а Споживач оплачує Постачальнику вартість використаної (купленої) електричної енергії та здійснює інші платежі згідно з умовами Договору та додатками до Договору, що є його невідємною частиною.

Під час виконання умов цього Договору, а також вирішення всіх питань, що не обумовлені Договором, Сторони зобовязуються керуватися чинним законодавством України та Правилами користування електричною енергією (ПКЕЕ) (п. 2.1 Договору).

Згідно з п. 2.2 Договору Постачальник зобовязується, зокрема, постачати Споживачу електричну енергію, як різновид товару в обсягах, визначених Додатком «Обсяги постачання електричної енергії Споживачу та субспоживачам» з урахуванням вимог розділу 5 та умов розділу 6 Договору.

Відповідно до п. 9.3 Договору він набирає чинності з дня його підписання і укладається на строк до 31.12.2012. Договір вважається продовженим на кожний наступний календарний рік, якщо за місяць до закінчення терміну дії Договору жодною із Сторін не буде заявлено про припинення його дії або перегляд його умов.

На час звернення з позовом зазначений договір є дійсним.

Позивач зазначає, що ТОВ «ДТЕК Ровенькиантрацит» неповністю сплатило виставлені йому рахунки за спожиту активну електроенергію за період: липень-серпень 2015 року, травень-червень 2016 року, внаслідок чого за останнім утворилась заборгованість в розмірі 404 118, 98 грн., про стягнення якої ТОВ «ЛЕО» звернулось до господарського суду.

Позивач також просить стягнути з відповідача 17 718, 50 грн. інфляційних нарахувань, 6 833, 28 грн. 3 % річних відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України та 9 537, 57 грн. пені, нарахованої згідно з п. 4.4.1 Договору.

Як правильно встановлено господарським судом, факт поставки відповідачеві електроенергії за Договором підтверджується наявними в матеріалах справи актами зняття показів розрахункових приладів обліку електричної енергії, актами прийняття-передавання товарної продукції, актами про використану електричну енергію за спірний період (а. с. 24-58 т. 1).

Виписками по рахунках позивача та відповідача, а також платіжними дорученнями підтверджується часткова оплата відповідачем поставленої йому електричної енергії за Договором, внаслідок чого несплаченою залишилась електрична енергія вартістю 404 118, 98 грн. (а. с. 123-128, 137-144 т. 1).

ТОВ «ДТЕК Ровенькиантрацит» в апеляційній скарзі зазначено, що позивачем при визначенні суми основного боргу не враховано сплату відповідачем 107 169, 53 грн. за поставлену електричну енергію протягом липня та серпня 2015 року відповідно до платіжного доручення від 10.03.2016; зазначає, що банківськими виписками підтверджено сплату ним заборгованості за 2015 рік.

Як вбачається з матеріалів справи, у платіжному дорученні від 10.03.2016 на суму 450 000, 00 грн. в призначенні платежу вказано: «оплата за активну електроенергію за 2015 рік, січень 2016 року…» (а. с. 140 т. 1).

Розрахунковим періодом відповідно до п. 1 Додатку до Договору «Порядок розрахунків» сторонами визначено період, який починається 28 числа поточного місяця та триває до 27 числа (включно) наступного місяця. У разі, якщо з реквізиту «Призначення платежу», що міститься в платіжному дорученні Споживача неможливо визначити за який розрахунковий період здійснюється оплата, Постачальник має право зарахувати всі перераховані Споживачем кошти у рахунок погашення існуючої заборгованості Споживача з найдавнішим терміном її виконання згідно з п. 10 вказаного Додатку, що й було зроблено позивачем.

Так, позивач у відзиві на апеляційну скаргу послався на те, що ним оплату, здійснену відповідачем відповідно до вказаного платіжного доручення, зараховано як погашення існуючої заборгованості відповідача з найдавнішим терміном її виконання, внаслідок чого неоплачена відповідачем заборгованість за спожиту протягом липня електричну енергію становить 16 145, 14 грн., протягом серпня 2015 року 91 024, 39 грн., в загальному розмірі за липень-серпень 107 169, 53 грн.

З огляду на зазначене та наявні в матеріалах справи банківські виписки по рахунках сторін та платіжні доручення, а також враховуючи, що строк оплати за Договором настав, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача основного боргу в розмірі 404 118, 98 грн. господарським судом задоволені правомірно.

ТОВ «ЛЕО» в позові зазначає, що відповідачу на травень 2015 року була встановлена договірна величина споживання електричної енергії в межах 198 251 кВт/год. З огляду на те, що фактичне споживання електричної енергії, зафіксоване приладами обліку за травень 2015 року склало 300 156 кВт/год, перевищення договірної величини споживання електричної енергії склало 101 906 кВт/год.

З огляду на викладене, позивач з посиланням на ч. 6 (позивачем помилково зазначено ч. 5) ст. 26 Закону України «Про електроенергетику» просить стягнути з відповідача двократну вартість різниці між фактично спожитою та договірною величиною споживання електричної енергії в розмірі 141 139, 81 грн.

Відповідно до п. 1.2 ПКЕЕ договірна величина споживання електричної енергії узгоджена в договорі між постачальником електричної енергії і споживачем величина обсягу електричної енергії на відповідний розрахунковий період;

Згідно з ч. 6 ст. 26 Закону України «Про електроенергетику» споживачі (крім населення та навчальних закладів) у випадку споживання електричної енергії понад договірну величину за розрахунковий період сплачують енергопостачальникам двократну вартість різниці фактично спожитої і договірної величини.

Застосування вказаної норми можливе лише, якщо сторонами погоджено договірну величину споживання електричної енергії.

Порядок такого погодження визначено сторонами у розділі 5 Договору. Так, відповідно до п. 5.1 Договору договірні величини споживання електричної енергії визначаються у Додатках «Обсяги постачання електричної енергії Споживачу та субспоживачам» на підставі заявки Споживача на обсяг очікуваного споживання електричної енергії для кожної площадки вимірювання за місяцями року, яка надається Споживачем Постачальнику не пізніше ніж за 45 днів до початку року. У разі ненадання споживачем зазначених відомостей у встановлений в цьому пункті термін розмір очікуваного споживання електричної енергії на наступний рік установлюється Постачальником за фактичними обсягами споживання у відповідних періодах поточного року. Аналогічний порядок передбачений п. 4.2 ПКЕЕ.

Господарський суд дійшов правильного висновку, що позивачем не надано доказів узгодження сторонами договірної величини споживання електричної енергії на травень 2015 року. Господарським судом правильно зазначено, що відповідний додаток до договору відсутній, оскільки матеріали справи містять додаток до спірного Договору «Обсяги постачання електричної енергії Споживачу та субспоживачам», але він підписаний лише позивачем, що також спростовує твердження останнього про погодження сторонами договірних величин споживання електричної енергії (а. с.151-152 т. 1).

Доводи позивача, викладені в запереченні на відзив на позовну заяву, про направлення відповідного додатку Споживачу та неповернення його останнім у звязку з проведенням антитерористичної операції не спростовують вище зазначений висновок суду про відсутність погодження договірної величини споживання електричної енергії в порядку, встановленому ПКЕЕ та умовами Договору (а. с. 129-131 т. 1).

З огляду на зазначене, колегія суддів апеляційного суду доходить висновку про правомірність відмови господарським судом у задоволенні вимог позивача про стягнення двократної вартості різниці між фактично спожитою та договірною величиною споживання електричної енергії в розмірі 141 139, 81 грн.

Позивачем також було заявлено вимоги про стягнення з відповідача нарахованих на суму боргу 3% річних в розмірі 6 833, 28 грн. та 17 718, 50 грн. інфляційних втрат відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України, які господарським судом задоволені з огляду на їх обґрунтованість та правильний розрахунок сум.

Апелянт в додаткових поясненнях до апеляційної скарги зазначає, що оскаржуване рішення господарського суду в частині стягнення заборгованості, 3% річних та інфляційних втрат є таким, що суперечить п. 4.5.1 Договору та ст. 212 Цивільного кодексу України, оскільки обставинами справи підтверджується настання обставин непереборної сили як підстави відкладання виконання зобовязань за Договором та відсутності підстав для нарахування 3% річних та інфляційних втрат за спірний період.

Колегія суддів апеляційного суду не погоджується з таким твердженням апелянта з урахуванням такого.

Відповідно до п. 4.5.1 Договору сторони не несуть відповідальності за повне або часткове невиконання своїх зобовязань за Договором, якщо воно є результатом дії обставин непереборної сили, що перешкоджають виконанню договірних зобовязань у цілому або частково… Термін виконання зобовязань за Договором у такому разі відкладається на строк дії обставин непереборної сили.

Оскільки матеріали справи містять незавірену копію Сертифікату про настання обставин непереборної сили № 2264 від 19.12.2014, відповідачем на вимогу ухвали апеляційного суду від 07.11.2016 надано його копію, завірену належним чином . Зазначеним Сертифікатом підтверджується визнання Торгово-промисловою палатою України форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) подій, які спричинили невиконання обовязків за договором № 95/111/82.ра від 30.12.2011, і що ці події настали з 14.10.2014 (а. с. 3-4 т. 2) .

В матеріалах справи наявні копія повідомлення відповідачем позивача про настання обставин непереборної сили за спірним Договором, яка датована 04.11.2014, та докази її відправлення 07.11.2014 (а. с. 145-147).

Відповідно до п. 4.5.2 Договору Сторона, для якої виконання зобовязань стало неможливим унаслідок дії обставин непереборної сили, має не пізніше ніж через пять календарних днів письмово повідомити іншу Сторону про початок, тривалість та вірогідну дату припинення дії обставин непереборної сили.

З огляду на настання обставин непереборної сили з 14.10.2014, ТОВ «ДТЕК Ровенькиантрацит» мало повідомити позивача про такі обставини не пізніше 19.10.2014.

Таким чином, відповідачем не доведено додержання умов для застосування п. 4.5.1 Договору щодо форс-мажорних обставин, а тому позовні вимоги ТОВ «ЛЕО» в частині стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних втрат задоволені господарським судом правомірно.

Колегія суддів апеляційного суду також погоджується з висновком господарського суду щодо відмови у задоволенні позовних вимог ТОВ «ЛЕО» про стягнення 9 537, 57 грн. пені, враховуючи таке.

Відповідно до ч. 2 Закону України «Про встановлення додаткових гарантій щодо захисту прав громадян, які проживають на територіях проведення антитерористичної операції, та обмеження відповідальності підприємств виконавців/виробників житлово-комунальних послуг у разі несвоєчасного здійснення платежів за спожиті енергетичні ресурси» встановлено мораторій на час, визначений у статті 1 цього Закону (час проведення антитерористичної операції), на нарахування та стягнення пені та інших штрафних санкцій енергопостачальними компаніями у разі несвоєчасного здійснення платежів за спожиті енергетичні ресурси підприємствами виконавцями/виробниками житлово-комунальних послуг, що надають такі послуги у районі проведення антитерористичної операції.

Предметом діяльності позивача ТОВ «ЛЕО» відповідно до п.п. 7.2.1, 7.2.2 його Статуту є передача, розподілення та постачання електричної енергії (а. с. 64 т. 1).

Відповідач ТОВ «ДТЕК Ровенькиантрацит» є виробником/виконавцем житлово-комунальних послуг, що вбачається, зокрема, з переліку споживачів, зазначених в Актах зняття показів розрахункових приладів обліку електричної енергії; крім того, до складу ТОВ «ДТЕК Ровенькиантрацит» входить філія «Житлово-комунальне господарство», п. 3.2 Положення про яку передбачено, що предметом її діяльності є, зокрема, постачання пари, гарячої води та кондиційованого повітря, забір очищення та постачання води тощо.

Місцем реєстрації відповідача є місто Сєвєродонецьк Луганської області, яке було включено як до Переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, затвердженого розпорядженням Кабінету Міністрів України від 30.10.2014 № 1053, так і до Переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, затвердженого розпорядженням Кабінету Міністрів України від 2 грудня 2015 р. № 1275-р.

З огляду на викладене, визначення позивача як енергопостачальної організації, а відповідача як виконавця/виробника житлово-комунальних послуг на території, де проводилася в спірний період антитерористична операція, дає підстави застосовувати до спірних правовідносин Закон України «Про встановлення додаткових гарантій щодо захисту прав громадян, які проживають на територіях проведення антитерористичної операції, та обмеження відповідальності підприємств виконавців/виробників житлово-комунальних послуг у разі несвоєчасного здійснення платежів за спожиті енергетичні ресурси».

Оскільки зазначений Закон набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування (ч. 1 ст. 3 Закону), тобто з 07.02.2015, нарахування пені за спірним Договором не може здійснюватись з 07.02.2015.

З огляду на зазначене, господарським судом правомірно відмовлено в частині стягнення з відповідача пені, нарахованої з 08.06.2016 в розмірі 9 537, 57 грн.

Доводи апелянта з приводу того, що мораторій, встановлений вказаним законом, є підставою для звільнення його від оплати не тільки пені, а й також інфляційних втрат та 3 % є безпідставними, оскільки 3% та інфляційні втрати не є штрафними санкціями в розумінні ст. 230 Господарського кодексу України.

Колегія суддів також вважає, що відповідачем не наведено обставин укладення сторонами Договору про реструктуризацію боргу за електроенергію, передбаченого п. 6.5 ПКЕЕ, та що наданий графік є додатком до такого договору (а. с. 2 т. 2 ). Сам по собі наданий графік не є доказом зміни строку виконання зобовязань за Договором № 95/111-82 ра від 30.12.2011, оскільки не містить посилань на період виникнення боргу.

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків, викладених в оскаржуваному рішенні господарського суду не спростовують, а тому апеляційна скарга ТОВ «ДТЕК Ровенькиантрацит» підлягає залишенню без задоволення, рішення Господарського суду Луганської області від 05.10.2016 по справі № 913/871/16 підлягає залишенню без змін.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на заявника.

Керуючись ст. ст. 49, 99, 101, 102, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Донецький апеляційний господарський суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ДТЕК Ровенькиантрацит", м. Сєвєродонецьк Луганської області, на рішення Господарського суду Луганської області від 05.10.2016 по справі № 913/871/16 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Луганської області від 05.10.2016 по справі № 913/871/16 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанову може бути оскаржено до Вищого господарського суду України у касаційному порядку через Донецький апеляційний господарський суд протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

Головуючий Т.М. Колядко

Судді: Н.В. Ломовцева

ОСОБА_3