ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" січня 2017 р. Справа № 925/1353/16

Господарський суд Черкаської області у складі головуючого судді Васяновича А.В.,

секретар судового засідання Гень С.Г,

за участі представників сторін:

від позивача ОСОБА_1 прокурор відділу прокуратури Черкаської області,

від відповідача ОСОБА_2 - представник за довіреністю,

від третьої особи ОСОБА_3 - представник за довіреністю,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Звенигородської місцевої прокуратури в інтересах держави,

м. Звенигородка, Черкаської області

до Корсунь-Шевченківської районної ради, м. Корсунь-

Шевченківський, Черкаської області

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача:

ОСОБА_4, м. Кагарлик, Київської області

про визнання незаконними та скасування рішень

ВСТАНОВИВ:

До господарського суду Черкаської області з позовом звернулась Звенигородська місцева прокуратура в інтересах держави до Корсунь-Шевченківської районної ради про:

- визнання незаконним та скасування пункту 2 рішення Корсунь-Шевченківської районної ради №3-25/VІ від 23 лютого 2011 року про включення до районної програми приватизації обєктів районної комунальної власності на 2011 рік відчуження приміщення Бровахівського навчально-виховного комплексу Дошкільний навчальний заклад-загальноосвітня школа І-ІІ ступенів та пункт 3 вказаного рішення щодо відчуження зазначеного приміщення;

- визнання незаконним та скасування рішення Корсунь-Шевченківської районної ради №13-5/VІ від 24 квітня 2012 року про внесення доповнення до рішення районної ради від 30 вересня 2005 року №19-10 Про програму приватизації обєктів районної комунальної власності на 2005-2006 роки в частині включення до переліку обєктів районної власності, що підлягають приватизації приміщення Бровахівського навчально-виховного комплексу Дошкільний навчальний заклад-загальноосвітня школа І-ІІ ступенів, с. Броваха, вул. Молодіжна,33.

Ухвалою господарського суду Черкаської області від 02 листопада 2016 року порушено провадження у справі та призначено розгляд справи на 22 листопада 2016 року.

Ухвалою господарського суду Черкаської області від 22 листопада 2016 року залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_4 та відкладено розгляд справи на 06 грудня 2016 року.

В судовому засіданні, яке відбулося 06 грудня 2016 року на підставі ст. 77 ГПК України було оголошено перерву на 03 січня 2017 року.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив суд позов задовольнити повністю.

Представники відповідача та третьої особи в судовому засіданні проти позову заперечували.

В матеріалах справи міститься заява відповідача про застосування наслідків пропуску позовної давності.

В судовому засіданні, яке відбулося 03 січня 2017 року згідно ст. 85 ГПК України було оголошено вступну та резолютивну частини судового рішення зі справи №925/1353/16.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін та третьої особи, а також дослідивши докази, суд вважає, що у задоволення позову слід відмовити повністю виходячи з наступного:

Законом України від 14 жовтня 2014 року N1697-VII Про прокуратуру (далі - Закон), який набрав чинності 15 липня 2015 року, внесено зміни до Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК), зокрема до статей 2 та 29.

Зазначеними статтями ГПК регламентовано участь прокурора у розгляді справ.

Відповідно до ч. 2 ст. 29 ГПК України у разі прийняття господарським судом позовної заяви, поданої прокурором в інтересах держави, в якій зазначено про відсутність органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, або про відсутність у такого органу повноважень щодо звернення до господарського суду, прокурор набуває статусу позивача.

Прокурор, який звертається до господарського суду в інтересах держави, в позовній заяві самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також вказує орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до господарського суду прокурор зазначає про це в позовній заяві (ч. 2 ст. 2 ГПК України).

В абзаці третьому п.3 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 23 березня 2012 року за № 7 Про деякі питання участі прокурора у розгляді справ, підвідомчих господарським судам зазначається, що у випадках неправильного визначення прокурором позивача, тобто органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, господарський суд на підставі пункту 1 частини першої статті 63 ГПК повертає таку позовну заяву і додані до неї документи без розгляду.

Водночас, відповідно до п. 3 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 23 березня 2012 року за № 7 Про деякі питання участі прокурора у розгляді справ, підвідомчих господарським судам у разі коли прокурором подано позовну заяву в інтересах держави як позивачем (частина друга статті 2, частина друга статті 29 ГПК), то господарський суд не вчиняє процесуальних дій, зазначених в абзацах третьому і четвертому цього пункту постанови.

При цьому якщо прокурор у позовній заяві не вказав обставин, пов'язаних з порушенням інтересів держави або з обґрунтуванням необхідності захисту таких інтересів, то господарський суд повертає позовну заяву без розгляду на підставі пункту 3 частини першої статті 63 ГПК. У разі ж коли суд у зазначених випадках помилково порушив провадження у справі за позовом прокурора, відповідний позов залишається без розгляду згідно з пунктом 1 частини першої статті 81 названого Кодексу.

Підстави представництва прокурором інтересів держави визначені статтею 23 Закону України Про прокуратуру, а саме: у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Відповідно до ч. 2 ст. 1, ч. 1 ст. 2 ГПК України державні та інші органи мають право звертатися до господарського суду у випадках, визначених законодавчими актами України.

Згідно ч. 4 ст. 60 Закону України Про місцеве самоврядування в Україні районні та обласні ради від імені територіальних громад сіл, селищ, міст здійснюють управління об'єктами їхньої спільної власності, що задовольняють спільні потреби територіальних громад.

Органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правоможності щодо володіння, користування та розпорядження об'єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об'єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об'єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду (ч. 5 ст. 60 Закону України Про місцеве самоврядування в Україні).

Частиною 6 ст. 60 Закону України Про місцеве самоврядування в Україні визначено, що доцільність, порядок та умови відчуження об'єктів права комунальної власності визначаються відповідною радою. Доходи від відчуження об'єктів права комунальної власності зараховуються до відповідних місцевих бюджетів і спрямовуються на фінансування заходів, передбачених бюджетами розвитку.

Районні у містах ради (у разі їх створення) та їх виконавчі органи відповідно до Конституції та законів України здійснюють управління рухомим і нерухомим майном та іншими об'єктами, що належать до комунальної власності територіальних громад районів у містах, формують, затверджують, виконують відповідні бюджети та контролюють їх виконання, а також здійснюють інші повноваження, передбачені цим Законом, в обсягах і межах, що визначаються міськими радами (ч. 2 ст. 41 вищевказаного Закону).

Стаття 1 Закону України Про місцеве самоврядування в Україні визначає, що право комунальної власності це право територіальної громади володіти, доцільно, економно, ефективно користуватися і розпоряджатися на свій розсуд і в своїх інтересах майном, що належить їй, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування.

Від імені та в інтересах територіальних громад права суб'єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради (ч.5 ст.16 Закону України Про місцеве самоврядування в Україні).

Виключно на пленарних засіданнях районної, обласної ради вирішуються питання щодо вирішення за дорученням відповідних рад питань про продаж, передачу в оренду, концесію або під заставу об'єктів комунальної власності, які забезпечують спільні потреби територіальних громад і перебувають в управлінні районних, обласних рад, а також придбання таких об'єктів в установленому законом порядку (ст. 43 Закону України Про місцеве самоврядування в Україні).

Державний контроль за діяльністю органів і посадових осіб місцевого самоврядування може здійснюватися лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, і не повинен призводити до втручання органів державної влади чи їх посадових осіб у здійснення органами місцевого самоврядування наданих їм власних повноважень (ст. 20 Закону України Про місцеве самоврядування в Україні).

Частиною 10 ст. 59 вищевказаного Закону передбачено, що акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Згідно ст.131-1 Конституції України на прокуратуру покладені функції представництва інтересів держави у випадках, визначених законом.

Зважаючи на викладене, суд дійшов висновку, що прокурором в даному випадку правомірно було предявлено позов в інтересах держави саме в якості позивача, оскільки спірні рішення було прийнято безпосередньо органом місцевого самоврядування, а інтереси держави полягають в забезпеченні населення належними умовами надання дошкільної та повної загальної середньої освіти, а також збереження та цільового використання закладів освіти.

Частина 1 ст. 24 Закону України Про прокуратуру надає право подання позовної заяви в порядку цивільного, адміністративного, господарського судочинства Генеральному прокурору України, його першому заступнику та заступникам, керівникам регіональних та місцевих прокуратур, їх першим заступникам та заступникам.

Отже, позов Звенигородської місцевої прокуратури заявлено у відповідності з вимогами Господарського процесуального кодексу України та Закону України Про прокуратуру, тому після прийняття цього позову господарським судом Черкаської області до розгляду Звенигородська місцева прокуратура набуває статусу позивача.

Звертаючись до суду з відповідним позовом прокурор зазначав, що при прийнятті спірних рішень Корсунь-Шевченківською районною радою №3-25/VІ від 23 лютого 2011 року та від 24 квітня 2012 року №13-5/VІ було порушено вимоги ст. 19 Конституції України, ч. ч. 5, 6 ст. 16 Закону України Про дошкільну освіту, ч. 2 ст. 5 Закону України Про приватизацію державного майна, ч. ч. 4, 5 ст. 63 Закону України Про освіту.

Як вбачається з матеріалів справи, та було встановлено господарським судом під час її розгляду, рішенням Корсунь-Шевченківської районної ради № 3-24/VІ від 23 лютого 2011 року Про ліквідацію та зміну назви навчальних закладів було ліквідовано Бровахівський навчально-виховний комплекс Дошкільний навчальний заклад-загальноосвітня школа І-ІІ ступенів.

Дане рішення є чинним і в установленому законом порядку не визнавалося недійсним (незаконним).

Водночас, в цей же день Корсунь-Шевченківською районною радою було прийнято спірне рішення №3-25/VІ Про прийняття до районної комунальної власності приміщення Бровахівського навчально-виховного комплексу Дошкільний навчальний заклад-загальноосвітня школа І-ІІ ступенів, яким було прийнято до районної комунальної власності на баланс відділу освіту райдержадміністрації приміщення вказаного комплексу та включено до районної програми приватизації обєктів районної комунальної власності на 2011 рік відчуження приміщення Бровахівського навчально-виховного комплексу Дошкільний навчальний заклад-загальноосвітня школа І-ІІ ступенів. Доручено виконавчому апарату районної ради провести процедуру відчуження зазначеного приміщення відповідно до норм чинного законодавства з умовою, що новий власник забезпечить збереження майна ОСОБА_5.

Підставою для прийняття даного рішення стало те, що Бровахівський навчально-виховний комплекс не функціонує з 01 вересня 2009 року та відмови сільської ради від утримання і використання приміщення для потреб громади в звязку з браком коштів у сільському бюджеті.

В подальшому 24 квітня 2012 року відповідачем було прийнято рішення №13-5/VІ Про внесення доповнення до рішення районної ради від 30 вересня 2005 року №19-10 Про програму приватизації обєктів районної комунальної власності на 2005-2006 роки, яким зокрема було включено до переліку обєктів районної власності, що підлягають приватизації приміщення Бровахівського навчально-виховного комплексу Дошкільний навчальний заклад-загальноосвітня школа І-ІІ ступенів, с. Броваха, вул. Молодіжна,33.

На час прийняття рішення районної ради від 23 лютого 2011 року №3-25/VI Про прийняття до районної комунальної власності приміщення Бровахівського навчально-виховного комплексу Дошкільний навчальний заклад - загальноосвітня школа І-ІІ ступенів діяла Програма приватизації об'єктів районної комунальної власності на 2005-2006 роки, затверджена рішенням сесії районної ради від 30 вересня 2005 року № 19-10, пунктом першим якого передбачено, що Програма яка затверджується діє до затвердження чергової програми приватизації. Оскільки з 2005 року нових програм приватизації не розроблялось та не затверджувалось, то дана програма є діючою до теперішнього часу і в питаннях приватизації районна рада керується нею.

Згідно ст. 6, ч. 2 ст. 19 Конституції України, ч. 3 ст. 24 Закону України Про місцеве самоврядування в Україні органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 8 ст. 60 Закону України Про місцеве самоврядування в Україні право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб'єктів. Об'єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб'єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 13 Цивільного кодексу України при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині.

Стаття 327 Цивільного кодексу України передбачає, що у комунальній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить територіальній громаді. Управління майном, що є у комунальній власності, здійснюють безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування.

Згідно з ч. 1 ст. 386 Цивільного кодексу України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності.

Частиною 2 ст. 18 Закону України Про освіту визначено, що навчальні заклади, що засновані на загальнодержавній або комунальній власності, мають статус державного навчального закладу.

Згідно абзацу 3 ч. 1 ст. 14 Закону України Про освіту місцеві органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування здійснюють державну політику в галузі освіти і в межах їх компетенції забезпечують розвиток мережі навчальних закладів та установ, організацій системи освіти, зміцнення їх матеріальної бази, господарське обслуговування.

Відповідно до ч. ч. 1, 4, 5 ст. 63 вказаного Закону матеріально-технічна база навчальних закладів та установ, організацій, підприємств системи освіти включає будівлі, споруди, землю, комунікації, обладнання, транспортні засоби, службове житло та інші цінності. Майно навчальних закладів та установ, організацій, підприємств системи освіти належить їм на правах, визначених чинним законодавством.

Основні фонди, оборотні кошти та інше майно державних навчальних закладів, установ, організацій та підприємств системи освіти не підлягають вилученню, крім випадків, передбачених чинним законодавством.

Об'єкти освіти і науки, що фінансуються з бюджету, а також підрозділи, технологічно пов'язані з навчальним та науковим процесом, не підлягають приватизації, перепрофілюванню або використанню не за призначенням.

Статтею 29 Закону України Про освіту визначено, що структура освіти включає також і дошкільну освіту.

Дошкільна освіта і виховання здійснюються у сім'ї, дошкільних навчальних закладах у взаємодії з сім'єю і мають на меті забезпечення фізичного, психічного здоров'я дітей, їх всебічного розвитку, набуття життєвого досвіду, вироблення умінь, навичок, необхідних для подальшого навчання (ст. 33 Закону України Про освіту).

Матеріально-технічна база дошкільного навчального закладу включає будівлі, споруди, земельні ділянки, комунікації, інвентар, обладнання, транспортні засоби, службове житло та інше. Майно дошкільного навчального закладу належить йому на правах, визначених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами (ч. 1 ст. 38 Закону України Про дошкільну освіту).

Згідно з ч. 2 ст. 5 Закону України Про приватизацію державного майна загальнодержавне значення мають і не підлягають приватизації - об'єкти освіти.

Отже, враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що об'єкти освіти, навчальні заклади засновані на комунальній власності, джерелами фінансування яких є кошти місцевих бюджетів, не підлягають приватизації і використання їх не за призначенням, тобто не для навчального та наукового процесу суперечить вимогам чинного законодавства, а, отже, Корсунь-Шевченківська районна рада приймаючи рішення №3-25/VІ від 23 лютого 2011 року та рішення №13-5/VІ від 24 квітня 2012 року в частині включення спірного майна до районної програми приватизації обєктів районної комунальної власності на 2011 рік діяла неправомірно.

За таких обставин суд дійшов висновку щодо наявності порушеного права і обгрнутованості вимог прокурора.

Проте, як вказувалося вище відповідачем під час розгляду справи було заявлено вимогу про застосування судом наслідків пропуску позовної давності.

Зокрема, у своїх заявах від 30 листопада 2016 року та від 27 грудня 2016 рокувідповідач вказував, що на засіданні сесій Корсунь-Шевченківської районної ради 23 лютого 2011 року та 24 квітня 2012 року був запрошений та прокурор Корсунь-Шевченківського району, про що свідчать архівний присутній витяг з протоколу засідання сесії районної ради, на якому було прийнято рішення від 23 лютого 2011 року №3-25/VІ, щодо затвердженого списку запрошених на сесію та копія списку запрошених.

На засіданні сесії районної ради 24 квітня 2012 року прокурор присутній не був, однак був запрошений і мав можливість ознайомитись проектами рішень та відповідно з прийнятими рішеннями на даному засіданні.

Крім того відповідач зазначав, що факт залишення прокурором засідання сесії, яке відбулося 23 лютого 2011 року не можливо перевірити. Крім того виконавчим апаратом районної ради перед початком сесії надаються копії проектів рішень районної ради, відповідно до порядку денного, запрошеним представникам правоохоронних органів, а також прокурор мав змогу залишити на сесії районної ради іншого представника прокуратури.

Також відповідач зазначав, що доказом того, що позивач міг довідатися про продаж приміщення Бровахівського навчально-виховного комплексу Дошкільний навчальний заклад-загальноосвітня школа І-ІІ ступенів є копія третьої сторінки випуску районної газети Надросся №59 від 26 липня 2011 року, де оприлюднено інформацію про оголошення аукціону з продажу вказаного приміщення.

В свою чергу в клопотанні від 05 грудня 2016 року позивач зазначав, що прокурор Корсунь-Шевченківського району Гасич О.В. був запрошений на сесію Корсунь-Шевченківської районної ради від 23 лютого 2011 року та згідно списку запрошених на третю сесію Корсунь-Шевченківської районної ради шостого скликання був присутній при відкритті засідання сесії, а в подальшому покинув засідання сесії у звязку зі службовою необхідністю. Під час розгляду питання про прийняття в районну комунальну власність приміщення Бровахівського навчально-виховного комплексу Дошкільний навчальний заклад-загальноосвітня школа І-ІІ ступенів, яке було розглянуто на сесії 25 присутній не був та в подальшому протоколу засідання третьої сесії Корсунь-Шевченківської районної ради шостого скликання від 23 лютого 2011 року та прийнятих на ній рішень до прокуратури Корсунь-Шевченківського району не надходило.

Таким чином, про існування оскаржуваного рішення Корсунь-Шевченківської районної ради №3-25/VІ від 23 лютого 2011 року ні прокуратурі Корсунь-Шевченківського району, ні в подальшому Звенигородській місцевій прокуратурі, структурним підрозділом якої є Корсунь-Шевченківський відділ, відомо не було.

Оскільки, згідно порядку денного третьої сесії Корсунь-Шевченківської районної ради шостого скликання від 23 лютого 2011 року оспорюване рішення №3-25/VІ від 23 лютого 2011 року було включено під назвою Про включення до районної комунальної власності приміщення Бровахівського навчально-виховного комплексу Дошкільний навчальний заклад-загальноосвітня школа І-ІІ ступенів, то прокурору невідомо було про дійсний зміст оспорюваного рішення в частині відчуження вказаного приміщення.

На підставі викладеного позивач вважає причину пропуску строків позовної давності поважною та просить суд їх поновити.

Стосовно рішення тринадцятої сесії Корсунь-Шевченківської районної ради шостого скликання № 13-5/VІ від 24 квітня 2012 року позивач зазначав наступне:

Згідно списку запрошених на третю сесію Корсунь-Шевченківської районної ради шостого скликання 24 квітня 2012 року прокурор Корсунь-Шевченківського району Гасич О.В. присутній не був.

В подальшому протоколу засідання тринадцятої сесії Корсунь-Шевченківської районної ради шостого скликання від 24 квітня 2012 року та прийнятих на ній рішень до прокуратури Корсунь-Шевченківського району не надходило, а отже про існування оскаржуваного рішення Корсунь-Шевченківської районної ради № 13-5/VІ від 24 квітня 2012 року прокуратурі також не було відомо.

Звенигородською місцевою прокуратурою в особі її структурного підрозділу - Корсунь-Шевченківського відділу Звенигородської місцевої прокуратури виявлено оспорювані рішення Корсунь-Шевченківської районної ради № 3-25/VІ від 23 лютого 2011 року та № 13-5/VІ від 24 квітня 2012 року лише 03 червня 2016 року у зв'язку з вивченням стану збереження майна закритих та ліквідованих навчальних закладів в ході надання практичної допомоги прокуратурою Черкаської області, а тому позивач вважає, що строк позовної давності пропущено з поважних причин.

На підстав викладеного, позивач вважає вищевикладені обставини, які з об'єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали своєчасне подання позову про визнання незаконними та скасування відповідних рішень об'єктивними, та просить суд визнати поважними причини пропуску позовної давності, поновити строк та захистити порушені інтереси держави шляхом розгляду позову по суті.

Отже, позивач у своїй заяві одночасно вказує, що про спірні рішення дізнався лише 03 червня 2016 року, водночас просить суд поновити строк давності, тобто вважає його пропущеним з поважних причин.

Пунктом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N475/97-ВР Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції, яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п. 1 ст. 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасниць Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу (п. 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою N 14902/04 у справі ВАТ Нафтова компанія Юкос проти Росії; п. 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами N 22083/93, N 22095/93 у справі Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства).

У Цивільному кодексу України позовну давність визначено як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 Цивільного кодексу України).

Відповідно до положень ст. 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частиною 1 ст. 261 Цивільного кодексу України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно зі ст. 29 Господарського процесуального кодексу України прокурор бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, порушену за позовом інших осіб, на будь-якій стадії її розгляду для представництва інтересів громадянина або держави. У разі прийняття господарським судом позовної заяви, поданої прокурором в інтересах держави, в якій зазначено про відсутність органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, або про відсутність у такого органу повноважень щодо звернення до господарського суду, прокурор набуває статусу позивача. Прокурор, який бере участь у справі, несе обов'язки і користується правами сторони, крім права на укладення мирової угоди.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що норми закону встановлені ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України про початок перебігу позовної давності, встановлені для особи, права або інтереси якої порушено, поширюються і на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів.

Аналогічної правової позиції дотримується і Верховний Суд України в своїй постанові від 01 липня 2015 року у справі N 6-178цс15, яка була прийнята на спільному засіданні судових палат у цивільних та господарських справах.

Згідно п. 10 наказу Генеральної прокуратури України від 18 жовтня 2010 року N3гн Про організацію прокурорського нагляду за додержанням і застосуванням законів (чинного на момент прийняття спірного рішення від 23 лютого 2011 року №3-25/VІ) з метою підвищення ефективності наглядової діяльності за додержанням і застосуванням законів, керуючись ст. ст. 1, 15, 19 - 24 Закону України Про прокуратуру було наказано, зокрема: періодично, але не рідше одного разу на місяць, перевіряти законність правових актів Кабінету Міністрів України, місцевих органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування. Використовувати право участі у засіданнях цих органів.

Як зазначав сам позивач, на засіданні сесії, яке відбулося 23 лютого 2011 року, прокурор був присутній, але лише на початку засідання.

Водночас з матеріалів справи вбачається, що відповідачем в газеті Надросся від 26 липня 2011 року №59 було здійснено оголошення про аукціон з продажу приміщення Бровахівського навчально-виховного комплексу Дошкільний навчальний заклад-загальноосвітня школа І-ІІ ступенів в якому повідомлялися відомості про обєкт продажу, а також умови продажу приміщення, зокрема, умову збереження та забезпечення функціонування в приміщенні музею матері та за рішенням сільської територіальної громади дитячого садка.

Згідно п. 10 наказу Генеральної прокуратури України від 12 квітня 2011 року N 3гн Про організацію правозахисної діяльності органів прокуратури України (який був чинним на момент прийняття відповідачем спірного рішення від 24 квітня 2012 року) з метою підвищення ефективності наглядової діяльності за додержанням і застосуванням законів, керуючись ст. ст. 1, 15, 19 - 24 Закону України Про прокуратуру було наказано, зокрема: періодично, але не рідше одного разу на місяць, перевіряти законність правових актів Кабінету Міністрів України, місцевих органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування. Використовувати право участі у засіданнях цих органів.

Органи прокуратури становлять єдину централізовану систему відповідно до ст. 6 Закону України Про прокуратуру (в редакції чинній на момент прийняття спірних рішень).

Оскільки держава зобов'язана забезпечити належне правове регулювання відносин і відповідальна за прийняті її органами незаконних правових актів, їх скасування не повинно ставити під сумнів стабільність цивільного обороту, підтримувати яку мають норми про позовну давність, тому на відміну від інших учасників цивільних правовідносин, держава несе ризик спливу строку позовної давності на оскарження нею незаконних правових актів державних органів, якими порушено право власності чи інше речове право.

З письмових пояснень третьої особи вбачається, що на протязі пяти років виконано значний обсяг робіт по збереженню та реконструкції придбаного приміщення, що дає змогу найближчим часом використовувати його як дитячий оздоровчий табір.

Тобто, третя особа протягом пятки років відкрито володіє та користується придбаним приміщенням.

На даний позов поширюється положення статті 257 Цивільного кодексу України щодо загальної позовної давності і на підставі ч. 1 ст. 261 цього Кодексу перебіг позовної давності починається від дня, коли держава в особі її органів як суб'єктів владних повноважень довідалась або могла довідатись про порушення прав і законних інтересів.

Відповідної правової позиції дотримується і Верховний Суд України в своїй постанові від 30 вересня 2015 року у справі N 910/4626/14.

Отже, початок перебігу позовної давності щодо оскарження п. 2 та п. 3 рішення Корсунь-Шевченківської районної ради від 23 лютого 2011 року N 3-25/VІ починається з 24 березня 2011 року, а щодо оскарження рішення від 24 квітня 2012 року починається з 25 травня 2012 року, оскільки прокурор при належному виконанні своїх обовязків міг довідатися про прийняті рішення та порушення інтересів держави, зокрема, не пізніше місяця з дати прийняття спірних рішень.

Проте, з даним позовом прокурор звернувся до суду лише 01 листопада 2016 року.

Нездійснення своєчасного прокурорського нагляду за прийнятими рішеннями органів місцевого самоврядування, що є обов'язком органів прокуратури відповідно до ст. 1 Закону України Про прокуратуру, призводить до наслідків, визначених ч. 2 ст. 12, ч. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України, оскільки держава здійснює свої права через органи державної влади.

В пункті 2.2. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29 травня 2013 року № 10 Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів зазначено, що за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Щодо клопотання позивача про поновлення строків позовної давності наведеного в заяві №(25-28) 4654 вих-16 від 05 грудня 2016 року слід зазначити наступне:

Позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом частини п'ятої статті 267 ЦК України позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску позовної давності.

Питання щодо поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об'єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується господарським судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини. Щодо фізичної особи (громадянина) останніми можуть бути документально підтверджені тяжке захворювання, тривале перебування поза місцем свого постійного проживання (наприклад, за кордоном) тощо. Стосовно підприємства (установи, організації) зазначені обставини не можуть братися судом до уваги, оскільки за відсутності (в тому числі й з поважних причин) особи, яка представляє його в судовому процесі, відповідне підприємство (установа, організація) не позбавлене права і можливості забезпечити залучення до участі у такому процесі іншої особи; відсутність зазначеної можливості підлягає доведенню на загальних підставах.

Закон не визначає, з чиєї ініціативи суд визнає причини пропущення позовної давності поважними. Як правило, це здійснюється за заявою (клопотанням) позивача з наведенням відповідних доводів і поданням належних та допустимих доказів (п.2.2. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29 травня 2013 року № 10 Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів).

Під час розгляду даного спору позивачем не було надано суду доказів, що підтверджують наявність обставин, які з об'єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову до суду за захистом інтересів, а тому суд не вважає причини пропуску позовної давності прокурором поважними.

З урахуванням викладеного, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позовних вимог через сплив позовної давності.

Судові витрати підлягають розподілу між сторонами відповідно до вимог ст. 49 ГПК України.

На підставі викладеного, та керуючись ст. 49, ст. ст. 82 - 85 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

В позові відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного господарського суду в порядку та строки передбачені розділом ХІІ ГПК України.

Повне рішення складено 10 січня 2017 року.

Суддя А.В.Васянович