ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

18 січня 2017 р. Справа № 903/900/16

Господарський суд Волинської області, розглянувши матеріали по справі

за позовом Державного підприємства "Волинський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою"

до відповідача ОСОБА_1 управління держгеокадастру у Волинській області

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача

-Головне управління державної казначейської служби України у Волинській області

про стягнення 1 114 531,74грн.

Суддя: С.В. Бондарєв

За участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_2-дов. від 16.01.2017р. №15/1-11

від відповідача: ОСОБА_3-дов. №0-3-0.6-8016/2-16 від 05.12.2016р.

від третьої особи: ОСОБА_4-дов. від 03.01.2017р. №12-04/4-12

Відповідно до ст. 20 Господарського процесуального кодексу України представникам сторін та третьої особи розяснено право відводу судді. Відводу судді заявлено не було. В судовому засіданні учасникам судового процесу згідно ст.ст. 22, 27 ГПК України розяснено процесуальні права та обовязки.

В судовому засіданні 18.01.2017 року відповідно до ст. 85 ГПК України оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Суть спору: Позивач-Державне підприємство "Волинський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою"-звернувся до господарського суду з позовом до відповідача-Головного управління держгеокадастру у Волинській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача-Головне управління державної казначейської служби України у Волинській області-про стягнення 1 114 531,74грн., в тому числі 989 345,63грн. заборгованості за надані послуги згідно договору на закупівлю послуг за державні кошти з проведення інвентаризації земель №551 від 19.11.2013р., 86 926,89грн. -3% річних за період з 27.12.2013р. по 30.11.2016р. відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України, 38 259,22грн. пені за період з 27.12.2013р. по 27.06.2014р. згідно п.7.4 договору.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на неналежне виконання відповідачем, взятих на себе зобов'язань по оплаті послуг у встановлені договором на закупівлю послуг за державні кошти з проведення інвентаризації земель №551 від 19.11.2013р. строки.

Розділом 3 договору передбачено, що загальна вартість послуг за цим договором становить 989 345,63грн. Оплата проводиться перерахунком коштів через установи банку, або іншими формами, які дозволені чинним законодавством. Кошти в розмірі 100% від загальної вартості послуг замовник сплачує після завершення виконання послуг, зазначених в п.1.1 та підписання акта приймання - передачі послуг.

Таким чином, строк прострочення починається з наступного дня після підписання акту, з 27.12.2013р.

Ухвалою суду від 01.12.2016р. порушено провадження по справі та призначено її до розгляду на 14.12.2016р. на 11:30год.

Крім того, зобов'язано сторін представити суду: позивача-оригінали, долучених до позову доказів; додаткові пояснення щодо правових підстав нарахування пені; статут; докази повноважень в.о. директора; відповідача- письмові пояснення (обгрунтовані доводи та заперечення) по суті позовних вимог; статут; докази оплати.

07.12.2016р. через відділ документального забезпечення та контролю суду від відповідача надійшов до суду супровідний лист №9-3-0.6-8090/2-16 від 07.12.2016р. (вх.№01-54/11252/16 від 07.12.2016р.), яким він долучив до матеріалів справи копію Положення про Головне управління держгеокадастру у Волинській області, яке затверджене наказом Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру від 17.11.2016р. №308.

14.12.2016р. через відділ документального забезпечення та контролю суду від позивача надійшов до суду супровідний лист №20/3-4вих від 14.12.2016р. (вх.№01-54/11453/16 від 14.12.2016р.), яким він долучив до матеріалів справи заяву про зменшення розміру позовних вимог, клопотання про розгляд справи без участі позивача та копію наказу №174 від 13.12.2016р. "Про відрядження".

В заяві про зменшення позовних вимог б/н (вх.№01-65/242/16 від 14.12.2014р.) відмовився від стягнення з відповідача пені в розмірі 38 259,22грн. та 3% річних в сумі 86 926,89грн. та просив суд стягнути з відповідача лише 989 345,63грн. заборгованості за надані послуги згідно договору на закупівлю послуг за державні кошти з проведення інвентаризації земель №551 від 19.11.2013р.

Крім того, просив суд розглядати справу без участі його представника за наявними в матеріалах справи документами.

14.12.2016р. через відділ документального забезпечення та контролю суду від позивача надійшла до суду заява №22/3-4вих від 14.12.2016р. (вх.№01-59/211/16), в якій він, у зв'язку із зменшенням розміру позовних вимог та керуючись ст. 7 ЗУ "Про судовий збір" просив суд повернути йому надміру сплачений судовий збір.

Позивач в судове засідання 14.12.2016р. не з'явився.

Представник відповідача в судовому засіданні 14.12.2016р. та письмових заперечення №9-3-0.6-8198/2-16 від 14.12.2016р. (вх.№01-54/1457/16) позов заперечив, вказавши, що замовник вжив заходів в межах повноважень для недопущення виникнення заборгованості та зважаючи на те, що наявність чи відсутність бюджетного фінансування не залежить від волі і дій замовника, враховуючи вимоги пункту 8.1. договору, відповідач не несе відповідальності за неналежне виконання зобов'язань, що виникли при виконанні спірного договору, оскільки в своїй діяльності повністю залежить від фінансування витрат передбачених кошторисом.

Долучив, до матеріалів справи копії листа-вимоги №39/3-3вих від 07.10.2014р., листів №24-3-0.9-4616/2-14 від 04.11.2014р., №24-3-0.9-1735/2-14 від 22.04.2014р., тимчасового кошторису на 2014рік та кошториси на 2015 та 2016 роки.

Ухвалою суду від 14.12.2016р. розгляд справи відкладався на підставі ст.77 ГПК України з метою повного та всебічного з'ясування всіх обставин по справі, зважаючи на неявку позивача в судове засідання, необхідність залучення до участі у справі третьої особи та необхідність витребування додаткових доказів по справі.

Залучено до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача у справі Головне управління державної казначейської служби України у Волинській області (м. Луцьк, вул. Стрілецька, 4а).

Крім того, зобов'язано сторін представити суду: позивача-додаткові письмові пояснення з врахуванням заперечень представника відповідача; надіслати на адресу третьої особи копію позовної заяви з додатками; докази надіслання надати суду; відповідача-надіслати на адресу третьої особи заперечення на позов; третю особу-письмові пояснення по суті позовних вимог.

28.12.2016р. через відділ документального забезпечення та контролю суду від позивача надійшов до суду супровідний лист б/н (вх.№01-54/12010/16 від 28.12.2016р.), яким він долучив до матеріалів справи додаткові пояснення по справі, в яких він позовні вимоги підтримав та просив суд їх задоволити в повному обсязі.

Крім того, долучив до матеріалів справи копії листів-вимог №15 від 09.11.2016р. та №5 від 21.11.2016р.

17.01.2017р. через відділ документального забезпечення та контролю суду від позивача надійшла заява №12/3-4вих. від 17.01.2017р. (вх.№01-65/18/17) про збільшення розміру позовних вимог, в якій він просив суд стягнути з відповідача 3% річних в розмірі, зазначеному у позовній заяві, а саме-86 926,89грн. за період з 27.12.2013р. по 30.11.2016р.

Представник позивача в судовому засіданні 18.01.2017р. позовні вимоги підтримав та просив суд задоволити останні в повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні 18.01.2017р. позов заперечив, з підстав викладених у письмових запереченнях №9-3-0.6-8198/2-16 від 14.12.2016р. (вх.№01-54/1457/16).

Представник третьої особи в судовому засіданні 18.01.2017р. та в письмових поясненнях б/н (вх.№01-54/689/17 від 18.01.2017р.) вказав, що на підставі спірного договору ОСОБА_1 управлінням Держземагенства у Волинській області зареєстровані бюджетні зобов'язання та бюджетні фінансові зобов'язання на суму 989 345,63грн. Здійснення платежів відповідно до зазначених зобов'язань не проводилось.

Повідомив, що за даними звіту ОСОБА_1 управління Держгеокадастру у Волинській області форми 7д "Звіт про заборгованість за бюджетними коштами" кредиторська заборгованість по загальному фонду станом на 01.01.2017р. становить 6 998 403,35грн. Ведення органами Казначейства обліку заборгованості в розрізі кредиторів установ, відповідно до нормативних документів, не передбачено.

Суд розглянувши, в судовому засіданні 18.01.2017р. заяви позивача б/н (вх.№01-65/242/16 від 14.12.2014р.) про зменшення розміру позовних вимог та №12/3-4вих. від 17.01.2017р. (вх.№01-65/18/17) про збільшення розміру позовних вимог, зазначає наступне.

Згідно з ч. 4 ст. 22 ГПК України позивач вправі до прийняття рішення по справі зменшити, зібльшити розмір позовних вимог.

Вищий господарський суд України у п. 3.10 постанови пленуму від 26.12.2011р. №18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" вказав, що передбачені частиною четвертою статті 22 ГПК права позивача збільшити або зменшити розмір позовних вимог, відмовитись від позову можуть бути реалізовані до прийняття рішення судом першої інстанції. Під збільшенням або зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено в позовній заяві. Згідно з частиною третьою статті 55 ГПК ціну позову вказує позивач. Отже, у разі прийняття судом зміни (в бік збільшення або зменшення) кількісних показників, у яких виражається позовна вимога, має місце нова ціна позову, виходячи з якої й вирішується спір.

Відповідно до норм ст.22 ГПК України та розяснень Пленуму Вищого господарського суду України, викладених у п.3.10 постанови №18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" від 26 грудня 2011 року, під збільшенням або зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено в позовній заяві.

Однак, з матеріалів справи, зокрема - з позовної заяви та заяв позивача про зменшення та збільшення позовних вимог - вбачається, що позивач не зменшив кількісні показники за вимогою про стягнення пені, а відмовився від такої вимоги повністю. Тобто, в результаті подання до суду вищевказаних заяв, позивач наполягав на стягненні з відповідача лише 1 076 272,52грн., в т.ч. 989 345,63грн. - основної заборгованості та 86 926,89грн. - 3% річних за період з 27.12.2013р. по 30.11.2016р. відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України.

Отже, має місце відмова від позовних вимог про стягнення 38 259,22 грн. пені, наслідком чого є припинення провадження у справі в цій частині на підставі п.4 ст.80 ГПК України, оскільки вбачається, що така відмова не суперечить законодавству та не порушує інтереси інших осіб.

Отже, судом прийнято заяву позивача б/н (вх.№01-65/242/16 від 14.12.2014р.) про відмову від позову в частині стягнення з відповідача пені в сумі 38 259,22 грн., як таку, що не суперечить ст. 22 ГПК України.

У пункті 4.6. зазначеної вище постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції від 26 грудня 2011 року, розяснено, що якщо у справі заявлено кілька позовних вимог і позивач відмовився від деяких з них, провадження у справі на підставі п.4 ч.1 ст. 80 ГПК України припиняється у частині тих вимог, від яких було заявлено відмову (за умови, що судом не буде застосовано припис ч.6 ст. 22 ГПК України щодо неприйняття відмови від позовних вимог), а розгляд решти позовних вимог здійснюється в загальному порядку.

Дана правова позиція відображена і в постанові Рівненського апеляційного господарського суду від 10.02.2016р. у справі №903/1083/15.

Щодо клопотання позивача про повернення йому зайве сплаченого судового збору, у зв'язку із поданням ним до суду заяви про зменшення розміру позовних вимог, то суд розцінив дану заяву як заяву позивача про відмову від позову в частині стягнення 38 259,22 грн. пені.

Згідно п.5 ч.1 ст.7 ЗУ "Про судовий збір" сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у звязку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях.

А тому підстави повернення позивачу судового збору у суду відсутні.

Господарський суд, заслухавши пояснення представників сторін та третьої особи, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, визнавши зібрані матеріали достатніми для розгляду спору, -

встановив:

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, 19 листопада 2013 року між Державним підприємством "Волинський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою" (виконавець) та ОСОБА_1 управлінням Держземагентства у Волинській області (замовник) було укладено договір на закупівлю послуг за державні кошти з проведення інвентаризації земель № 551 (а.с.10-12).

Згідно п.1.1 договору замовник доручає, а виконавець бере на себе зобовязання щодо надання послуг з проведення інвентаризації земель сільськогосподарського призначення на землях державної власності на території Любомльського району Волинської області площею 10307,4 га.

Відповідно до пунктів 3.1. та 3.3. договору загальна вартість послуг за цим договором становить 989 345,63 грн., в т.ч. ПДВ 20% - 164 890,94 грн. Кошти в розмірі 100% від загальної вартості послуг замовник сплачує після завершення виконання послуг зазначених в п.1.1 та підписання акта приймання передачі послуг.

Пунктом 3.4. договору передбачено, що джерело фінансування - кошти державного бюджету України.

Згідно п.11.1. договору договір набирає чинності з моменту його підписання і діє до 31.12.2013р., а в частині розрахунків-до їх повного завершення.

Даний договір з протоколом погодження договірної ціни підписані сторонами, підписи скріплено відтиском їх круглих печаток.

На виконання умов вказаного договору позивач виконав зобовязання в повному обсязі, а відповідач у встановленому порядку прийняв послуги від виконавця на суму 989 345,63грн., що стверджується накладною про передачу науково-технічної продукції №353 від 26.12.2013р. та актом надання послуг від 26.12.2013р. №551, які підписані сторонами та скріплені печатками (а.с.19-23).

26.06.2015р. Державне підприємство "Волинський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою" направило лист-вимогу №26/3-3 на адресу відповідача про оплату заборгованості в сумі 989 345,63 грн. (а.с.24), однак остання залишена відповідачем без відповіді та належного реагування.

Відповідач взяті на себе, згідно договору на закупівлю послуг за державні кошти № 551 від 19.11.2013р. зобов'язання в частині проведення розрахунків не виконав, в звязку з чим у останнього виникла заборгованість, котра на момент розгляду справи становить 989 345,63грн., яку відповідач визнав, підписавши акт звірки взаємних розрахунків про закупівлі послуг за державні кошти з проведення інвентаризації земель станом на 21.11.2016р (а.с.25).

Відповідно до ст. 144 Господарського кодексу України, майнові права та майнові обовязки субєктів господарювання виникають з угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, що йому не суперечать.

В аспекті пояснень відповідача на предявлений позов судом засвідчується, що згідно із ст. 96 ЦК України юридична особа самостійно відповідає за своїми зобовязаннями. У відповідності до ст.ст. 525, 526 ЦК України і ст. 193 ГК України одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається. Зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобовязання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобовязань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Статті 617 ЦК України та 218 ГК України передбачають, що відсутність у боржника необхідних коштів, а також порушення зобовязань контрагентами правопорушника не вважаються обставинами, які є підставою для звільнення боржника від відповідальності за порушення зобовязання.

У відповідності до ст. 1 ЦК України однією із ознак майнових відносин є юридична рівність їх учасників, в тому числі й органів державної влади, а тому самі лише обставини, повязані з фінансуванням установи чи організації з Державного бюджету України та відсутністю у ньому коштів, не виправдовують бездіяльність замовника та не заперечують обовязку такого органу, який виступає стороною зобовязального правовідношення, від його виконання належним чином.

На підставі ст. 617 ЦК України, ст. 218 ГК України та рішення Європейського суду з прав людини у справі "Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України" від 18.10.2005р. відсутність бюджетних коштів, передбачених у видатках Державного бюджету України, не виправдовує бездіяльність боржника і не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобовязання.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 15.05.2012р. у справі №11/446, висвітлюється у Оглядовому листі Вищого господарського суду України від 18.02.2013р. №01-06/374/2013, знайшла своє відображення у численних судових рішеннях Вищого господарського суду України, зокрема, у його постановах від 24.09.2013р. у справі №910/1274/13, від 13.11.2013р. у справі №914/1760/13 та ін.

Відповідно до ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

В даному випадку, відносини між сторонами носять договірний характер, укладений між ними договір на закупівлю послуг за державні кошти №551 від 19.11.2013р. предметом судових розглядів не виступав, недійсним судом не визнавався, сторонами розірваний не був, доказів в підтвердження протилежного суду не надано.

Відповідно до ст. 173 Господарського кодексу України та ст. 509 Цивільного кодексу України, зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку.

Згідно ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України, господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до ст. 175 Господарського кодексу України, майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України.

Відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Так, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Укладений між сторонами договір на закупівлю послуг за державні кошти №551 від 19.11.2013р. за своєю правовою природою є договором про надання послуг.

Згідно зі ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов'язання.

У відповідності до ст. 599 Цивільного кодексу України, зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

У відповідності із ст.ст.610, 611, ч.1 ст.612 Цивільного кодексу України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

У разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Враховуючи викладене, позовна вимога про стягнення з відповідача 989 345,63 грн. основної заборгованості підставна та підлягає до задоволення в повному обємі.

У відповідності до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення платежів, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Вищий господарський суд України у п.п. 1.3, 4.1 постанови пленуму від 17.12.2013р. №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» зазначив, що статтю 625 ЦК України вміщено в розділі 1 книги 5 цього Кодексу - "Загальні положення про зобов'язання", і ця стаття застосовується до всіх грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, які регулюють відносини, пов'язані з виникненням, зміною чи припиненням окремих видів зобов'язань.

Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Перевіривши правильність нарахування позивачем 3% річних, судом встановлено, що наданий позивачем розрахунок є вірним, а тому, з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення 86 926,89грн. -3% річних за період з 27.12.2013р. по 30.11.2016р.

Розрахунок нарахування річних перевірено судом за допомогою комплексної системи інформаційно-правового забезпечення "ЛІГА:ЗАКОН ЕЛІТ" 9.1.3.

Згідно ст. 33 ГПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

В силу ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно ст. 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

З огляду на викладене, суд прийшов до висновку про підставність позову в частині стягнення з відповідача 1 076 272,52грн., в т.ч. 989 345,63грн. - заборгованості, 86 926,89грн. - 3% річних та необхідність його задоволення в цій частині.

При цьому суд виходив з обставин повної підтвердженості предявлених позовних вимог в цій частині належними та допустимими доказами.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що позивачем 14.12.2016р. до суду було подано заяву б/н (вх.№01-65/242/16 від 14.12.2014р.) про зменшення розміру позовних вимог на суму нарахованої ним пені у розмірі 38 259,22грн.

На думку суду, має місце відмова від позовних вимог про стягнення пені у розмірі 38 259,22грн. наслідком чого є припинення провадження у справі в цій частині на підставі п.4 ст.80 ГПК України.

Оскільки спір до суду доведений з вини відповідача, витрати по сплаті судового збору в сумі 16 144,09грн. (пропорційно сумі задоволених вимог) слід віднести на нього відповідно до ст.49 ГПК України.

Враховуючи викладене, господарський суд, керуючись ст.ст. 33, 34, 43, 44, 49, п.4 ст. 80, 82-85 ГПК України, -

вирішив:

1. Позов задоволити частково.

2. Стягнути з ОСОБА_1 управління держгеокадастру у Волинській області (43021, м. Луцьк, вул. Винниченка,67, )

на користь Державного підприємства Волинський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою (43021, м.Луцьк, вул. Винниченка,63, )

1 076 272,52грн., в т.ч. 989 345,63грн. - заборгованості, 86 926,89грн. - 3% річних та 16 144,09грн. витрат по сплаті судового збору.

3. Провадження у справі в частині стягнення 38 259,22грн. - пені припинити у зв'язку з відмовою позивача від позову в цій частині.

Повний текст рішення складено

20.01.2017

Суддя С. В. Бондарєв