УХВАЛА

10.01.2017 справа № 910/12311/16

За заявою публічного акціонерного товариства національної акціонерної компанії

"НАФТОГАЗ УКРАЇНИ"

до товариства з обмеженою відповідальністю "ВОЛОДАР"

товариства з обмеженою відповідальністю "Тутковський інтегровані рішення"

про визнання договорів недійсними в межах справи № 910/12311/16

За заявою дочірнього підприємства "НАУКОВО-ДОСЛІДНИЙ ІНСТИТУТ

НАФТОГАЗОВОЇ ПРОМИСЛОВОСТІ" НАЦІОНАЛЬНОЇ

АКЦІОНЕРНОЇ КОМПАНІЇ "НАФТОГАЗ УКРАЇНИ"

до товариства з обмеженою відповідальністю "ВОЛОДАР"

(ідентифікаційний код 32296855)

про банкрутство

Суддя Пасько М.В.

Представники:

від заявника Петрук Я.Ю. - предст. за дов.,

від відповідача 1 Титаренко М.О. - розпорядник майна боржника

від відповідача 2 Корчагін М.П. - предст. за дов.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Заявник звернувся до суду з заявою про порушення справи про банкрутство боржника оскільки останній неспроможний сплатити борг.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 11.07.16 прийнято заяву про порушення справи про банкрутство до розгляду та призначено підготовче засідання суду на 28.07.16.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 28.07.16 порушено провадження у справі № 910/12311/16 та призначено розпорядником майна боржника арбітражного керуючого Титаренка М.О.

Ухвалою попереднього засідання господарського суду міста Києва від 29.09.16 затверджено реєстр вимог кредиторів на загальну суму 368.175.415, 06 грн.

26.10.16 від публічного акціонерного товариства національної акціонерної компанії "НАФТОГАЗ УКРАЇНИ" надійшла заява про визнання договорів недійсними в межах справи № 910/12311/16.

Враховуючи викладене вище, розгляд заяви призначено на 17.11.16.

17.11.16 від товариства з обмеженою відповідальністю "Тутковський інтегровані рішення" надійшли заперечення на заяву в межах справи № 910/12311/16.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 17.11.16 відкладено розгляд заяви на 08.12.16.

05.12.16 від публічного акціонерного товариства національної акціонерної компанії "НАФТОГАЗ УКРАЇНИ" надійшло клопотання про відкладення розгляду заяви в межах справи № 910/12311/16.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 08.12.16 відкладено розгляд заяви на 27.12.16.

08.12.16 від публічного акціонерного товариства національної акціонерної компанії "НАФТОГАЗ УКРАЇНИ" надійшло клопотання про витребування доказів.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 27.12.16 відкладено розгляд заяви на 10.01.17.

У судовому засіданні, розглянувши заяву публічного акціонерного товариства національної акціонерної компанії "НАФТОГАЗ УКРАЇНИ" про визнання договорів недійсними в межах справи № 910/12311/16 та заслухавши представників сторін, суд встановив наступне.

Публічне акціонерне товариство національної акціонерної компанії "НАФТОГАЗ УКРАЇНИ" (надалі - заявник) в поданій заяві просить суд визнати недійсними договори відступлення права вимоги № № 40-02, 40-36 від 16.06.15, які укладені між товариством з обмеженою відповідальністю "ВОЛОДАР" та товариством з обмеженою відповідальністю "Надра інтегровані рішення" ("Тутковський інтегровані рішення").

На думку заявника, у зв'язку з тим, шо вищезазначені договори укладені на безоплатній основі це призвело до неможливості погашення частини їх грошових вимог до боржника у справі № 910/12311/16.

Представник товариства з обмеженою відповідальністю "Надра інтегровані рішення" ("Тутковський інтегровані рішення") надав суду обґрунтовані заперечення на заяву в межах справи № 910/12311/16, в яких зазначив про неможливість її задоволення, у зв'язку з її необґрунтованістю та просив суд відмовити в її задоволенні.

Оцінюючи подані сторонами докази, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин заяви в межах справи № 910/12311/16 в їх сукупності, суд вважає, що подана заява не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно частин 1, 2, 5 статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити діючому законодавству, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Статтею 92 Цивільного кодексу України встановлено, що юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. Орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язані діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень.

Відповідно до ч. 1 ст. 20 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", правочини (договори) або майнові дії боржника, які були вчинені боржником після порушення справи про банкрутство або протягом одного року, що передував порушенню справи про банкрутство, можуть бути відповідно визнані недійсними або спростовані господарським судом у межах провадження у справі про банкрутство за заявою арбітражного керуючого або конкурсного кредитора з таких підстав, зокрема: боржник безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов'язання без відповідних майнових дій іншої сторони, відмовився від власних майнових вимог; боржник виконав майнові зобов'язання раніше встановленого строку; боржник до порушення справи про банкрутство взяв на себе зобов'язання, в результаті чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов'язань перед іншими кредиторами повністю або частково стало неможливим; боржник здійснив відчуження або придбав майно за цінами відповідно нижчими або вищими від ринкових, за умови, що в момент прийняття зобов'язання або внаслідок його виконання майна боржника було (стало) недостатньо для задоволення вимог кредиторів; боржник оплатив кредитору або прийняв майно в рахунок виконання грошових вимог у день, коли сума вимог кредиторів боржнику перевищувала вартість майна; боржник прийняв на себе заставні зобов'язання для забезпечення виконання грошових вимог.

Провадження у справі № 910/12311/16 про банкрутство товариства з обмеженою відповідальністю "ВОЛОДАР" порушено 28.07.16, а договори відступлення права вимоги № № 40-02, 40-36 були укладені 16.06.15.

Отже, вимоги заявника не підпадають під застосування ч. 1 ст. 20 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", оскільки оспорюванні правочини були укладенні більше ніж за рік до порушення провадження у справі № 910/12311/16 про банкрутство товариства з обмеженою відповідальністю "ВОЛОДАР".

Крім того, слід зазначити наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 179 Господарського кодексу України, майново-господарські зобов'язання, які виникають між суб'єктами господарювання або між суб'єктами господарювання і не господарюючими суб'єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов'язаннями.

Частиною 4 ст. 179 Господарського кодексу України, передбачено, що при укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

Відповідно до ч. 7 ст.179 Господарського кодексу України, господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Статтею 203 Цивільного кодексу України, встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Зокрема, відповідно до зазначеної норми законодавець встановив наступні обов'язкові умови для чинності правочину:

-зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам;

-особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності;

-волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній

волі;

-правочин має вчинятися у формі, встановленій законом;

-правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Слід зазначити, що укладення договору про відступлення права вимоги прямо передбачено статтею 512 Цивільного кодексу України.

Стосовно наведених заявником доводів щодо не настання реальних наслідків при укладанні договору слід звернути увагу, на наступне.

По перше, як зазначалось вище, укладення господарського договору відбувається на основі вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд буд-які умови договору, в тому числі вартість такого договору.

По друге, лише факт порушення справи про банкрутство боржника не є свідченням неможливості погашення ним заборгованості перед кредиторами. Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" передбачено комплекс заходів, які направлені в першу чергу саме на відновлення платоспроможності боржника.

До того ж, слід звернути увагу, що наявність права вимоги до боржника надає кредитору можливість не лише задовольнити свої вимоги шляхом отримання грошових коштів від такого боржника, а й надає можливість отримати блага в інший спосіб передбачений діючим законодавством України, в тому числі, але не виключно, шляхом зарахування однорідних вимог, або продажу права вимоги третім особам.

Згідно приписів ст. 34 Господарського кодексу України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, а обставини, що відповідно до законодавства можуть бути підтверджені певними засобами доказування не можуть бути підтверджені іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 49 ГПК України у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, судові витрати покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, отже, витрати по сплаті державного мита покладаються на заявника.

З системного аналізу вищевикладеного, суд дійшов висновку, що подана заява не підлягає задоволенню.

Враховуючи вище викладене та керуючись ст. ст. 10, 20 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" та ст. ст. 33, 86 Господарського процесуального кодексу України, суд -

УХВАЛИВ:

1.Відмовити публічному акціонерному товариству національної акціонерної компанії "НАФТОГАЗ УКРАЇНИ" у задоволені заяви про визнання договорів недійсними в межах справи № 910/12311/16.

2.Копію ухвали надіслати сторонам та голові комітету кредиторів.

Суддя М.В. Пасько