УХВАЛА

12.01.2017Справа № 910/2483/15-г

За скаргоюПублічного акціонерного товариства "БРОКБІЗНЕСБАНК"
на діїСтаршого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Пироговської-Харитонівни Яніни Олексіївни
за позовом Публічного акціонерного товариства "Брокбізнесбанк"
до Товариства з обмеженою відповідальністю "ГАТІОРА"
про стягнення 933 693 051,90 грн.
Суддя Стасюк С.В.

Представники сторін:

від позивача (стягувач) Галдецький Я.А. (дов. № 738/03 від 28.12.2016 року)
від відповідача (боржник) не з'явився
від ДВСне з'явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ :

Публічне акціонерне товариство "Брокбізнесбанк" (надалі по тексту - позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "ГАТІОРА" (надалі по тексту - відповідач) про стягнення 933 693 051,90 грн.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 09.04.2015 року, позов Публічного акціонерного товариства "Брокбізнесбанк" задоволено повністю. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "ГАТІОРА" на користь Публічного акціонерного товариства "Брокбізнесбанк" 649 000 281 грн. 12 коп. заборгованості по кредиту, 108 743 819 грн. 97 коп. заборгованості по процентами за користування кредитом, 69 185 208 грн. 05 коп. пені за прострочення сплати кредиту, 8 469 284 грн. 73 коп. пені за прострочення сплати процентів, 57 042 612 грн. 64 коп. інфляційних нарахувань, 9 026 024 грн. 43 коп. три проценти річних, 10 484 649 грн. 40 коп. штрафу за порушення умов договору застави № 12-13-980-Z від 02.08.2013 року, 21 705 171 грн. 56 коп. штрафу за порушення відповідачем умов договору застави договору застави № 12-13-980-Z1 від 02.08.2013 року.

На виконання зазначеного рішення Господарським судом міста Києва видано відповідний наказ.

17.11.2016 року через відділ діловодства Господарського суду міста Києва від Публічного акціонерного товариства "Брокбізнесбанк" надійшла скарга на дії старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Пироговської-Харитонівни Яніни Олексіївни.

У поданій скарзі скаржник просить визнати незаконними дії старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Пироговської-Харитонівни Яніни Олексіївни при винесенні повідомлення про повернення виконавчого документа стягувачеві; скасувати повідомлення про повернення виконавчого документа стягувачеві без прийняття до виконання № 531/6 від 19.10.2016 року та зобов'язати державного виконавця відкрити виконавче провадження щодо виконання наказу Господарського суду м. Києва від 25.06.2015 у справі № 910/2483/15-г.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.11.2016 року розгляд скарги Публічного акціонерного товариства "БРОКБІЗНЕСБАНК" на дії Старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Пироговської-Харитонівни Яніни Олексіївни було призначено на 13.12.2016 року.

13.12.2016 року через відділ діловодства Господарського суду міста Києва від ДВС надійшли документи на виконання вимог ухвали суду.

Представники позивача (стягувач) та відповідача (боржник) в судове засідання 13.12.2016 року не з'явилися, вимоги ухвали суду від 21.11.2016 року не виконали, про причини своєї неявки суд не повідомили, про дату та час слухання справи повідомлялися належним чином.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 13.12.2016 року розгляд скарги було відкладено на 12.01.2017 року, у зв'язку з неявкою учасників судового процесу та необхідністю подання додаткових доказів у справі.

Представники відповідача (боржник) та ДВС в судове засідання 12.01.2017 року не з'явилися, про причини своєї неявки суд не повідомили, про дату та час слухання справи повідомлялися належним чином.

У судовому засіданні 12.01.2017 року представник позивача (стягувач) надав усні пояснення по суті поданої скарги, відповідно до яких просив скаргу задовольнити.

Досліджуючи матеріали справи та скарги, суд дійшов висновку про задоволення поданої скарги виходячи з наступного.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України судове рішення є обов'язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Частиною 1 статті 115 Господарського процесуального кодексу України також передбачено, що рішення, ухвали, постанови господарського суду, що набрали законної сили, є обов'язковими на всій території України і виконуються у порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження".

Названий Закон визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку.

Вказаний нормативний акт є спеціальним по відношенню до інших нормативних актів при вирішенні питання щодо оцінки дій державного виконавця.

Відповідно до статті 55 Конституції України, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Згідно з частиною 1 статті 121-2 Господарського процесуального кодексу України скарга на рішення, дії чи бездіяльність органів державної виконавчої служби, приватних виконавців щодо виконання судових рішень господарських судів може бути подана стягувачем, боржником або прокурором протягом десяти робочих днів з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод і законних інтересів, крім рішень виконавця про відкладення проведення виконавчих дій, які можуть бути оскаржені протягом трьох робочих днів з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод і законних інтересів.

В даному випадку, на розгляд суду передані вимоги про:

-визнання незаконними дій старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Пироговської-Харитонівни Яніни Олексіївни при винесенні повідомлення про повернення виконавчого документа стягувачеві без прийняття до виконання від 19.10.2016 року № 513/6;

-скасувати повідомлення про повернення виконавчого документа стягувачеві без прийняття до виконання від 19.10.2016 року № 531/6 яке винесено старшим державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Пироговську-Харитонову Я.О.;

-зобов'язання старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Пироговську-Харитонову Я.О. відкрити виконавче провадження щодо виконання наказу Господарського суду м. Києва від 25.06.2015 у справі № 910/2483/15-г.

Як вбачається з матеріалів справи, 04.10.2016 року скаржник звернувся до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України з заявою № 7264 від 04.10.2016 року про відкриття виконавчого провадження, про що свідчить фіскальний чек № 2131 від 04.10.2016 року та реєстр рекомендованих листів зі штрихкодовим ідентифікатором 294.

Відповідно до частини 2 статті 255 Цивільного кодексу України письмові заяви та повідомлення, здані до установи зв'язку до закінчення останнього дня строку, вважаються такими, що здані своєчасно.

Таким чином, відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України був зобов'язаний прийняти до виконання наказ Господарського суду міста Києва від 25.06.2015 року у справі № 910/2483/15-г в порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження" в редакції до 05.10.2016 року.

Згідно з пункту 8 частини 4 статті 4 Закону України "Про виконавче провадження" (в редакції яка набрала чинності з 05.10.2016 року), виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред'явлення, якщо стягувач не надав підтвердження сплати авансового внеску, якщо авансування є обов'язковим.

У відповідності до частини 2 статті 26 Закону України "Про виконавче провадження"(в редакції яка набрала чинності з 05.10.2016 року), до заяви про примусове виконання рішення стягувач додає квитанцію про сплату авансового внеску в розмірі 2 відсотків суми, що підлягає стягненню, але не більше 10 мінімальних розмірів заробітної плати, а за рішенням немайнового характеру - у розмірі одного мінімального розміру заробітної плати з боржника - фізичної особи та в розмірі двох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - юридичної особи.

19.10.2016 року державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України було прийнято повідомлення № 531/6 про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання з посиланням на пункту 8 частини 4 статті 4 Закону України "Про виконавче провадження".

Таким чином, в даному випадку державним виконавцем були вчинено виконавчі дії відповідно до Закону в редакції, яка набрала чинності з 05.10.2016 року.

Редакція Закону України "Про виконавче провадження" до 05.10.2016 року взагалі не передбачала винесення державним виконавцем такого процесуального документу як повідомлення про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання та надання підтвердження сплати авансового внеску.

Основу цивільного законодавства України становить Конституція України. Актами цивільного законодавства є також і інші Закони України, які приймаються відповідно до Конституції України.

Відповідно до статті 5 Цивільного кодексу України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Так, у рішенні від 5 квітня 2001 року N З-рп/2001 Конституційний Суд України зазначив, що "Конституція України закріпила принцип незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів (частина перша статті 58). Це означає, що дія закону та іншого нормативно-правового акту не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.

Закріплення принципу незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів є гарантією безпеки людини і громадянина, довіри до держави. Винятки з цього конституційного принципу, тобто надання закону або іншому нормативно-правовому акту зворотної сили, передбачено частиною першою статті 58 Конституції України, а саме: коли закони або інші нормативно-правові акти пом'якшують або скасовують відповідальність особи".

В рішенні від 09.02.19 № 1-рп/99 у справі за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) Конституційний Суд України роз'яснив, що дію нормативно-правового акту в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Враховуючи вищевикладене, а також те, що заява про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання рішення Господарського суду м. Києва по справі № 910/2483/15-г була подана позивачем (стягувачем) разом з наказом від 25.06.2015 року у справі № 910/2483/15-г до Українського державного підприємства поштового зв'язку "Укрпошта" 04.10.2016 року, тобто в період дії Закону в редакції до 05.10.2016 року виконавчі дії державним виконавцем повинні були вчинятись відповідно до положень Закону в редакції до 05.10.2016 року.

За таких обставин, стягувач обґрунтовано звернувся до відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України для примусового виконання судового рішення.

Згідно з частини 1 статті 19 Закону України "Про виконавче провадження" в редакції до 05.10.2016 року, державний виконавець відкриває виконавче провадження на підставі виконавчого документа, зазначеного в статті 17 цього Закону, зокрема, за заявою стягувача або його представника про примусове виконання рішення.

Норми частини 1 статті 26 Закону України "Про виконавче провадження" в редакції до 05.10.2016 року містять перелік підстав, за умови наявності яких державний виконавець відмовляє у відкритті виконавчого провадження.

Водночас, з оскаржуваного повідомлення вбачається, що при його винесенні державний виконавець безпідставно керувався нормою Закону України "Про виконавче провадження" в редакції після 05.10.2016 року (пункт 8 частини 4 статті 4).

Закон України "Про виконавче провадження" в редакції до 05.10.2016 року взагалі не передбачав винесення державним виконавцем такого процесуального документу як повідомлення про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання.

Статтею 58 Конституції України визначено, що Закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи (положенню частини першої статті 58 дано офіційне тлумачення згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 09.02.99 р. N 1-рп/99).

Таким чином, відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України був зобов'язаний прийняти до виконання наказ Господарського суду м. Києва від 25.06.2015 у справі № 910/2483/15-г в порядку встановленому Законом України "Про виконавче провадження" в редакції до 05.10.2016 року.

Разом з тим, суд зазначає, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду (пункт 43). Право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов'язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 20.06.2004 року в справі Півень проти України суд вказав, що право на судовий розгляд, гарантований ст. 6 Концепції, захищає також виконання остаточних та обов'язкових судових рішень, які в країні, що поважає верховенство права, не можуть залишатися невиконаними, завдаючи при цьому шкоди одній зі сторін.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 20.07.2004 року по справі "Шмалько проти України" (заява № 60750/00) зазначено, що для цілей статті 6 Конвенції виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як невід'ємна частина "судового розгляду". У рішенні від 17.05.2005 року по справі "Чіжов проти України" (заява № 6962/02) Європейський суд з прав людини зазначив, що позитивним обов'язком держави є організація системи виконання рішень таким чином, щоб переконатися, що неналежне зволікання відсутнє та що система ефективна і законодавчо, і практично, а нездатність державних органів ужити необхідних заходів для виконання рішення позбавляє гарантії § 1 статті 6 Конвенції. Затримка у виконанні рішення може бути виправдана за виняткових обставин. Але затримка не повинна бути такою, що позбавляє сутності права, яке захищається пунктом 1 статті 6 Конвенції.

Згідно з пунктом 9.13. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 9 від 17.10.2012 року "Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України" за результатами розгляду скарги виноситься ухвала, в якій господарський суд або визнає доводи заявника правомірними і залежно від їх змісту визнає постанову державного виконавця щодо здійснення заходів виконавчого провадження недійсною, або визнає дії чи бездіяльність органу Державної виконавчої служби незаконними, чи визнає недійсними наслідки виконавчих дій, або зобов'язує орган державної виконавчої служби здійснити певні виконавчі дії, якщо він ухиляється від їх виконання без достатніх підстав, або визнає доводи скаржника неправомірними і скаргу відхиляє.

При цьому господарський суд не вправі самостійно вчиняти ті чи інші дії, пов'язані із здійсненням виконавчого провадження, замість державного виконавця (наприклад, відкривати або закінчувати виконавче провадження), але може зобов'язати державного виконавця здійснити передбачені законом дії, від вчинення яких той безпідставно ухиляється.

Враховуючи вищевикладені обставини, суд дійшов висновку, що подана позивачем (скаржником) скарга обґрунтована та підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 86, 121-2 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва, -

УХВАЛИВ:

1.Скаргу Публічного акціонерного товариства "БРОКБІЗНЕСБАНК" на дії Старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Пироговської-Харитонівни Яніни Олексіївни задовольнити.

2.Визнати незаконними дії Старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Пироговської-Харитонівни Яніни Олексіївни при винесенні повідомлення про повернення виконавчого документа стягувачеві без прийняття до виконання від 19.10.2016 року № 513/6.

3.Визнати недійсним повідомлення про повернення виконавчого документа стягувачеві без прийняття до виконання від 19.10.2016 року № 531/6, яке винесено старшим державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Пироговською-Харитонівною Я.О.

4.Зобов'язати відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України відкрити виконавче провадження щодо виконання наказу Господарського суду м. Києва від 25.06.2015 року у справі № 910/2483/15-г.

Суддя С.В. Стасюк