ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
УХВАЛА

06.01.17 Справа № 907/685/16

Львівський апеляційний господарський суд в складі колегії:

головуючого судді: Бонк Т.Б.,

суддів: Бойко С.М.,

Кравчук Н.М.,

розглянувши апеляційну скаргу Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області, № 9-7-0.7-11058/2-16 від 19.12.2016 року

на рішення господарського суду Закарпатської області від 22.11.2016 р., суддя Мокану В.В.

у справі № 907/685/15,

за позовом фізичної особи - підприємця ОСОБА_3, м. Рахів

до відповідача Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області, м. Ужгород

за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Головного управління Державної казначейської служби України у Закарпатській області, м. Ужгород,

про стягнення боргу,

В С Т А Н О В И В:

рішенням господарського суду Закарпатської області від 22.11.2016р. у справі №907/685/15 позов задоволено повністю, стягнуто з Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області на користь фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 суму 1 834 356 грн. 71 коп., в т.ч. 785619 грн. 66 коп. заборгованості з оплати виконаних робіт за договором № 57 від 06.09.2013 року, 835209 грн. 46 коп. заборгованості з оплати виконаних робіт за договором № 61 від 06.09.2013 року, 153978 грн. 77 коп. інфляційних нарахувань та 59548 грн. 82 коп. 3% річних, а також суму 27515 грн. 35 коп. у відшкодування судового збору.

Не погодившись з рішенням суду, Головне управління Держгеокадастру у Закарпатській області, оскаржило його в апеляційному порядку.

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 09.12.2016 з підстав викладених у п.п. 2, 3 ч. 1 ст. 97 ГПК України, Головному управлінню Держгеокадастру у Закарпатській області відмовлено в задоволенні клопотання про звільнення від сплати судового збору в сумі 30 266,89 грн., а апеляційну скаргу Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області та додані до неї матеріали - повернуто скаржнику.

03.01.2017 до Львівського апеляційного господарського суду повторно надійшла апеляційна скарга Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області на рішення господарського суду Закарпатської області від 22.11.2016 у справі № 907/685/15.

Згідно ст. 94 ГПК України до апеляційної скарги додаються докази сплати судового збору. Згідно ст. 44 ГПК України розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. Порядок сплати судового збору та ставки судового збору регулюються Законом України «Про судовий збір». Відповідно до ч. 1 ст. 67 Конституції України кожен зобов'язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Проте, у матеріалах апеляційної скарги відсутні докази сплати скаржником судового збору за подання апеляційної скарги.

У свою чергу, скаржник в апеляційній скарзі просить зменшити розмір судового збору, що підлягає сплаті, та відстрочити його сплату до прийняття судом рішення по справі, враховуючи скрутний майновий стан.

Вказане клопотання скаржник обґрунтовує тим, що відповідно до положень Конституції України та практики Європейського суду з прав людини не може бути обмежено конституційне право й обов'язок апелянта щодо захисту своїх прав та законних інтересів через неможливість сплати судового збору. Також, апелянт посилається на те, що через незадовільний майновий стан, який підтверджується звітом про заборгованість за бюджетними коштами на 01.11.2016 за програмною класифікацією видатків 2755020 «Проведення земельної реформи», у нього відсутня можливість здійснити оплату коштів на сплату судового збору, оскільки кредиторська заборгованість за зазначеною програмою складає 3 022 044,48 грн.

Окрім того, на підтвердження відсутності коштів для сплати судового збору скаржником надано оригінал виписки по рахунках станом на 16.12.2016, в якій зазначено, що залишок коштів на рахунку скаржника за кодом економічної класифікації видатків (КЕКВ) 2800 «інші поточні видатки» складає 1343,08 грн.

Як роз'яснено в п. 3.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 7 від 21.02.13 "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" статтею 129 Конституції України як одну із засад судочинства визначено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, отже, в тому числі й органів державної влади, то самі лише обставини, пов'язані з фінансуванням установи чи організації з Державного бюджету України та відсутністю у ньому коштів, призначених для сплати судового збору, не можуть вважатися підставою для звільнення від такої сплати.

Отже, як органи державної влади, що утримуються за рахунок держбюджету, так і суб'єктів господарювання та громадян поставлено законом у рівні умови в частині обов'язку сплачувати судовий збір, у зв'язку з чим, вибіркове надання господарським судом суб'єктивних переваг одним учасникам процесу перед іншими учасниками судового процесу шляхом звільнення чи відстрочення (розстрочення) сплати судового збору призведе до порушення вказаного конституційного принципу, що є неприпустимим.

Конституційний Суд у рішенні від 28.11.2013 N 12-рп/2013 звертав увагу на те, що гарантією реалізації права на судовий захист в аспекті доступу до правосуддя є встановлення законом помірного судового збору для осіб, які звертаються до суду.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод, Рекомендація щодо заходів, які полегшують доступ до правосуддя № R (81) 7, прийнята Комітетом міністрів Ради Європи 14.05.1981, не визнають саму по собі необхідність сплати судових витрат обмеженням права доступу до суду.

Крім того, згідно з ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ) як джерело права.

Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право на звернення до суду позовом щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Відповідно до практики ЄСПЛ в деяких справах, особливо в тих, де обмеження, про які йдеться, стосувалися умов прийнятності апеляції, або в тих, де інтереси правосуддя вимагали, щоб заявник у зв'язку зі своєю апеляцією надавав гарантію сплати судових витрат, понесених іншою стороною, на "доступ особи до суду" можуть бути накладені різноманітні обмеження, включно з фінансовими (рішення від 19.12.1997 року у справі "Бруала Гомес де ла Торре проти Іспанії"; рішення від 13.07.1995 року у справі "Толстой-Милославський проти Сполученого Королівства").

У справі "Креуз проти Польщі" ЄСПЛ зазначив, що ніколи не виключав можливості того, що інтереси справедливого здійснення правосуддя можуть виправдовувати накладення фінансових обмежень на доступ особи до суду. ЄСПЛ вважає, що положення п. 1 ст. 6 Конвенції про виконання зобов'язання забезпечити ефективне право доступу до суду не означає просто відсутність втручання, але й може вимагати вчинення позитивних дій у різноманітних формах з боку держави; не означає воно й беззастережного права на отримання безкоштовної правової допомоги з боку держави у цивільних спорах і так само це положення не означає надання права на безкоштовні провадження у цивільних справах (рішення суду від 28.10.1998 року у справі "Ейрі проти Ірландії").

Отже, за практикою ЄСПЛ вимога сплати зборів цивільними судами у зв'язку з поданням позовів, які вони мають розглянути, не може вважатися обмеженням права доступу до суду (див. рішення від 19.06.2001 року у справі "Креуз проти Польщі"). Також ЄСПЛ підкреслює, що обмеження, накладене на доступ до суду, буде несумісним із п. 1 ст. 6 Конвенції, якщо воно не переслідує законної мети або коли не існує розумної пропорційності між застосованими засобами та законністю цілі, якої прагнуть досягти (рішення суду від 10.07.1998 року у справі компанії "Тіннеллі та сини, Лтд. та ін." і "Мак-Елдуф та інші проти Сполученого Королівства", рішення суду від 28.11.2006 року у справі "Апостол проти Грузії"). При цьому, ЄСПЛ в якості "законної мети" визнає, зокрема, фінансування функціонування органів судової влади та дія в якості стримуючого фактору від легковажних позовів (рішення суду від 12.06.2007 року у справі "Станков проти Болгарії".

В рішеннях ЄСПЛ від 20.05.2010 у справі "Пелевін проти України", від 30.05.2013 у справі "Наталія Михайленко проти України" зазначено, що право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг; оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою, регулювання може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб та ресурсів суспільства та окремих осіб.

Згідно ст. 8 Закону України «Про судовий збір» враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі. Суд може зменшити розмір судового збору або звільнити від його сплати на підставі, зазначеній у ч.1 цієї статті.

У пункті 3.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 7 від 21.02.2013 зазначено, що єдиною підставою для вчинення господарським судом дій, зазначених у статті 8 Закону, є врахування ним майнового стану сторін. Клопотання про відстрочення (розстрочення) сплати судового збору, зменшення його розміру або звільнення від його сплати може бути викладене в заяві чи скарзі, які подаються до господарського суду, або окремим документом. Особа, яка заявляє відповідне клопотання, повинна навести доводи і подати докази на підтвердження того, що її майновий стан перешкоджав (перешкоджає) сплаті нею судового збору у встановленому порядку і розмірі.

Отже, чинне законодавство України надає судам дискреційні повноваження вирішувати питання про зменшення розміру судового збору або надання відстрочки його сплати.

З наведеного випливає, що зменшення розміру та відстрочення сплати судового збору є правом суду і може мати місце за наявності виключних, виняткових обставин.

Таким чином, враховуючи вищенаведене, господарський суд, розглядаючи клопотання заявника щодо сплати судового збору, повинен оцінити фінансову спроможність заявника сплатити суми судового збору в повній або частковій мірі; наявність дій, які реально спрямовані на сплату судового збору; наявність розумної пропорційності між застосованими засобами та законністю цілі, якої прагнуть досягти.

Зважаючи на вищенаведене, апеляційний суд зазначає, що у законодавчому порядку не встановлені будь які пільги при оплаті судового збору для бюджетних установ на тій підставі, що такі фінансуються з бюджету, зокрема, для органів Держгеокадастру, відтак, сам статус скаржника як бюджетного органу не може бути об'єктивною підставою для надання пільг щодо зменшення розміру судового збору.

Наявна в матеріалах апеляційної скарги виписка по рахунках від 16.12.2016 з зазначенням в залишку коштів на рахунку скаржника (№0272) за кодом економічної класифікації видатків (КЕКВ) 2800 «інші поточні видатки» - 1343,08 грн. не є належним доказом того, що майновий стан скаржника перешкоджає сплаті судового збору у встановленому порядку і розмірі, оскільки даний окремий доказ сам по собі не свідчить про загальний майновий стан скаржника та не спростовує об'єктивну можливість й волю на вчинення дій по сплаті судового збору, зокрема в певній частині.

В наявному в матеріалах апеляційної скарги звіті про заборгованість за бюджетними коштами (форма №7д, №7м) на 1 листопада 2016 року, зазначено код та назву програмної класифікації видатків 2755020 «Проведення земельної реформи», а також, що вказана форма складена за загальним фондом.

Відповідно до п. 1.10. Порядку складання фінансової, бюджетної та іншої звітності розпорядниками та одержувачами бюджетних коштів, затвердженого наказом Міністерства фінансів України № 44 від 24.01.2012, складання звітів за формою № 7 свідчить про заборгованість за бюджетними коштами. При складанні звітів за формою № 7, крім цього, потрібно зазначити фонд бюджету (загальний чи спеціальний), за коштами якого складений звіт.

Таким чином, звіт про заборгованість за бюджетними коштами (форма №7д, №7м) на 1 листопада 2016 року відображає стан заборгованості за бюджетними коштами та підтверджує лише один з елементів майнового стану скаржника й не відображає майновий стан органу. Окрім того зазначення коду та назви програмної класифікації видатків 2755020 «Проведення земельної реформи» свідчить про один з видів видатків скаржника та не є доказом, що підтверджує важкий матеріальний стан апелянта або гарантії щодо сплати скаржником судових витрат.

Відповідно до п. 2 Прикінцевих положень Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо сплати судового збору" № 484-VIII від 22.05.2015 року, на Кабінет Міністрів України покладено обов'язок забезпечити відповідне фінансування державних органів, які позбавляються пільг щодо сплати судового збору.

В ухвалі від 21 вересня 2015 року по справі № 916/57/15-г Вищий господарський суд України виклав позицію, відповідно якої відсутність в кошторисі органу державної влади витрат на сплату судового збору не є обґрунтованою підставою в розумінні ст. 8 Закону України «Про судовий збір», оскільки не має виключного характеру.

Таким чином, обставини, пов'язані з фінансуванням установи чи організації з Державного бюджету України (обмежене фінансування) та відсутністю у ньому коштів, призначених для сплати судового збору, (відсутність фінансування) не можуть вважатися винятковими виключними обставинами та достатньою підставою для відстрочення або зменшення сплати судового збору.

Окрім того, сам факт подання стороною клопотання про відстрочення або зменшення сплати судового збору не кореспондується з автоматичним обов'язком суду відстрочити сплату судового збору або зменшити його розмір, оскільки клопотання про відстрочення або зменшення сплати судового збору з огляду на приписи ст. 8 Закону України «Про судовий збір» повинно містити доводи, які мають бути підтверджені доказами про те, що майновий стан заявника перешкоджав (перешкоджає) сплаті судового збору у встановленому порядку і розмірі.

Отже, суд апеляційної інстанції дослідивши подані заявником докази та надавши правову оцінку наведеним у клопотанні доводам, зазначає, що скаржник не надав належних та достатніх доказів в підтвердження його скрутного майнового стану, які свідчать про неможливість або утруднення в здійсненні оплати судового збору. Обставини, пов'язані з фінансуванням відповідача з Державного бюджету України чи з таким обмеженим фінансуванням, не є підставою для зменшення судового збору.

Крім того, скаржником в порядку ч. 1 ст. 33 ГПК України не доведено факту вчинення належних та необхідних дій щодо отримання коштів на сплату судового збору у встановленому законом розмірі від органу казначейства.

У даному випадку, необхідність сплати судового збору є певним обмеженням при зверненні до суду, однак таке обмеження є загальним для всіх суб'єктів, яке визначено ГПК України та Законом України «Про судовий збір» і не може бути визнане обмеженням права доступу до суду в розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Невиконання скаржником наведених вимог процесуального законодавства має правовим наслідком повернення апеляційної скарги заявнику.

Аналогічні висновки викладені в постановах Вищого господарського суду України від 14 грудня 2016 року в справі № 908/3868/15 та від 14 грудня 2016 року в справі №922/3222/16, від 15 листопада 2016 року в справі № 921/1077/15-г/7.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що зазначені доводи апелянта/заявника не є підставою для задоволення поданого клопотання стосовно судового збору, оскільки надані скаржником докази не підтверджують виняткових підстав для зменшення чи відстрочення сплати судового збору та фактичну неможливість скаржника сплатити ним судовий збір у законодавчо встановленому розмірі, а тому відмовляє у задоволенні поданих клопотань про зменшення розміру судового збору та відстрочення сплати судового збору.

Згідно п.3 ч.1 ст. 97 ГПК України апеляційна скарга не приймається до розгляду і повертається апеляційним господарським судом, якщо до скарги не додано документів, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі.

Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає поверненню скаржнику.

Керуючись ст.ст. 86, 97 ГПК України, Львівський апеляційний господарський суд -,

У Х В А Л И В :

Повернути Головному управлінню Держгеокадастру у Закарпатській області апеляційну скаргу № 9-7-0.7-11058/2-16 від 19.12.2016 року з долученими додатками.

Головуючий суддя: Бонк Т. Б.

Судді: Бойко С. М.

Кравчук Н.М.