РІШЕННЯ

12 січня 2017 року Справа № 913/1282/16

Провадження №33/1282/16

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю ДИКТУМ-ФАКТУМ, м.Алчевськ Луганської області

до Публічного акціонерного товариства Алчевський металургійний комбінат, м.Сєвєродонецьк Луганської області

про стягнення 515 856 грн 64 коп.,

Суддя Драгнєвіч О.В.

Секретар судового засідання Дмітрієва К.С.

У засіданні брали участь:

від позивача: ОСОБА_1, представник за довіреністю б/н від 01.10.2016.

від відповідача: ОСОБА_2, представник за довіреністю №01-026/1035 від 23.12.2016.

С У Т Ь С П О Р У:

Товариство з обмеженою відповідальністю ДИКТУМ-ФАКТУМ звернулося до господарського суду Луганської області з позовом до Публічного акціонерного товариства Алчевський металургійний комбінат про стягнення грошових коштів в сумі 562 047 грн 04 коп. за виконані підрядні роботи у жовтні 2014 року за договором будівельного підряду №АМК-1070-2014-пдр від 27.03.2014 року та додаткової угоди №1 від 25.06.2014, з яких :

- 290263 грн 20 коп.- сума основного боргу;

- 60822 грн 84 коп. пеня;

- 17228 грн 32 коп.- 3% річних;

- 193732 грн 68 коп.- інфляційні втрати.

Ухвалою господарського суду Луганської області від 23.11.2016 порушено провадження, розгляд справи призначено на 12.12.2016.

Ухвалою господарського суду від 12.12.2016 відкладено розгляд справи на 12.01.2017 у звязку з неявкою представника відповідача, не надання сторонами всіх документів, необхідних для розгляду спору.

Відповідачем через канцелярію суду надано відзив на позовну заяву від 06.01.2017 за вих.№026-76/2, в якому відповідач: підтвердив факт належного виконання позивачем підрядних робіт за вказаним договором в жовтні на загальну суму 318493,20 грн; однак, вказав на неправомірність не врахування позивачем даних акту виконаних робіт №1-10/1 за грудень 2016 року, підписаного сторонами на суму -46190,40, яким було відкориговано заборгованість, суму боргу зменшено на цю суму, тому основна заборгованість відповідача перед позивачем на час розгляду спору складає 244072,80 грн; вказав на допущені позивачем помилки в розрахунку інфляційних (помилкове неврахування позивачем місяців коли мала місце дефляція, за розрахунком відповідача - правильною є сума інфляційних в розмірі 172909,28 грн); помилки в розрахунку 3% річних (в порушення умов п.6.1 договору позивачем не правильно визначається період нарахування, дата виникнення прострочення грошового зобовязання - через 20 календарних днів з дати підписання актів, тоді як розраховувати слід з урахуванням 20 банківських днів, тому правильна сума 3% річних складає 17102,81 грн); вважає нараховану суму пені 60822,84 грн. не обґрунтованою, заявленою із пропуском строку позовної давності, перебіг якої закінчився 29.05.2016.

Враховуючи зазначене, відповідач у відзиві заявив про сплив строку позовної давності в частині заявлених вимог щодо нарахованої пені, просив суд у відповідності до ст.267 ЦК України його застосувати та відмовити в позові в цій частині (а.с.102-105).

Крім того, відповідач подав заяву про розстрочку виконання рішення суду за вих.№026-76/3 від 06.01.2017, в якій посилаючись на скрутне фінансове становище, просив розстрочити виконання рішення суду на 2 місяці зі сплатою стягнутої суми щомісячно рівними частками, починаючи з лютого 2017 року ( а.с.143-146).

Від позивача через канцелярію суду надійшли додаткові письмові пояснення та документи, в яких позивач зазначив про наступне: 25.06.2014 сторони уклали додаткову угоду №1 до договору, вартість робіт за якою визначили в розмірі 259366,80 грн; зокрема на виконання вказаної угоди в жовтні 2014 року позивачем були виконані підрядні роботи, на підтвердження чого були складені акти виконаних робіт за формою КБ-2В № 01-10, №04-10, №06-10 від 31 жовтня 2014 року. Крім того, 29 лютого 2016 року сторони підписали акт звіряння розрахунків за період з 01.02.2013 року по 29.02.2016 року, відповідно до якого відповідач визнав заборгованість на сумі 290263,20 грн, заявлену до стягнення у позові (а.с.124-126, 66).

В судове засідання 12.01.2017 прибули представники обох сторін.

В судовому засіданні представником позивача подана заява в порядку ст.22 Господарського процесуального кодексу України про зменшення розміру позовних вимог, якою останній зменшив розмір позовних вимог в частині стягнення суми основного боргу на 46190 грн 40 коп. (врахувавши дані акту виконаних робіт №1-10/1 за грудень 2016 року, підписаного сторонами на суму -46190,40 грн). Крім того, в поданій суду заяві позивач просив повернути судовий збір в сумі 692,85 грн. Копія даної заяви вручена представником позивача відповідачу.

Відповідно до ч.4 статті 22 Господарського процесуального кодексу України позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог за умови дотримання встановленого порядку досудового врегулювання спору у випадках, передбачених статтею 5 цього Кодексу в цій частині, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог.

В судовому засіданні представник позивача підтримав подану заяву, просив стягнути з відповідача зменшену суму основного боргу в розмірі 244 072 грн 80 коп., в іншій частині заявлені позовні вимоги залишаються незмінними та просив їх задовольнити повністю.

З огляду на дотримання позивачем встановленої процедури та відповідності поданої заяви вимогам ст.22 Господарського процесуального кодексу України, суд прийняв подану заяву про зменшення позовних вимог, розгляду підлягають позовні вимоги про стягнення з відповідача 515 856 грн 64 коп., з яких:

- 244 072 грн 80 коп.- сума основного боргу;

- 60 822 грн 84 коп. пеня;

- 17 228 грн 32 коп.- 3% річних;

- 193 732 грн 68 коп.- інфляційні втрати.

В судовому засіданні представник відповідача підтримав заперечення, викладені у відзиві на позов, визнав суму основної заборгованості в сумі 244072 грн 80 коп., просив відмовити позивачу в стягненні пені у звязку із пропуском строку позовної давності, стягнути 3% річних та інфляційні у правильному розмірі та розстрочити виконання рішення суду на 2 місяці.

На запитання суду представник позивача зазначив, що позивач не заперечує проти задоволення заяви відповідача про розстрочення виконання рішення суду на два місяці.

В судовому засіданні 12.01.2017 оголошено вступну та резолютивну частини судового рішення.

Зясувавши обставини справи та дослідивши зібрані докази, заслухавши пояснення представників сторін, господарський суд

В С Т А Н О В И В:

27.03.2014 між сторонами, Товариством з обмеженою відповідальністю ДИКТУМ-ФАКТУМ (підрядник) та Публічним акціонерним товариством Алчевський металургійний комбінат (замовником) укладено договір №АМК-1070-2014-пдр, за яким підрядник забовязався на свій ризик, власними силами та в термін визначений договором виконати у відповідності до проектно-кошторисної документації такі роботи: будівельно-монтажні роботи по розширенню складів слябів. Пристосування елементів кровлі будинку стана 600 в осях « 74-127» прольоту «К-М» (а.с.26-40).

Згідно п.1.2. договору №АМК-1070-2014-пдр від 27.03.2014 року місцем виконання робіт є : Україна, м.Алчевськ, Луганської області, промисловий майданчик ПАТ Алчевський металургійний комбінат.

В п.2.1. договору сторони визначили вартість робіт, яка складає 870000,00 грн, в т.ч. ПДВ 145000,00 грн.

Фінансування та облік виконаних робіт здійснюється на підставі актів приймання виконаних підрядних робіт за формою №КБ-2В і довідок про вартість виконаних робіт за формою №КБ-3 (згідно п.5.2. договору).

В п.3.1 договору сторони погодили, що кінцевою датою завершення робіт по договору є травень 2014 року.

Оплата всього комплексу виконаних підрядних робіт проводиться замовником на розрахунковий рахунок підрядника протягом 20 банківських днів (згідно п.6.1. договору).

Матеріали справи свідчать про те, що 25.06.2014 року, у звязку із виникненням необхідності у виконанні додаткових будівельно-монтажних робіт, сторони уклали додаткову угоду №1 до договору. Відповідно до п.4 цієї угоди вартість додаткових робіт визначено погоджено сторонами в розмірі 259 366,80 грн (а.с.43-44).

У відповідності до п.6 додаткової угоди №1 сторони погодили, що оплата робіт здійснюється в порядку, визначеному розділом 6 договору, тобто на розрахунковий рахунок підрядника протягом 20 банківських днів після виконання підрядних робіт.

Позивач, обґрунтовуючи вимоги позову, посилається на те, що ним у відповідності до умов укладеного договору будівельного підряду №АМК-1070-2014-пдр від 27.03.2014 року та на виконання додаткової угоди №1 від 25.06.2014 року були належним чином виконані підрядні роботи, згідно кошторисної документації, та в обумовлений строк. Зокрема, в жовтні 2014 року виконані додаткові роботи на суму 318 493,20 грн, що підтверджується складеними та підписаними сторонами актами виконаних робіт за формою КБ-2В №01-10, №04-10, №06-10 від 31 жовтня 2014 року. Враховуючи акти підписані в квітні 2015 року та грудні 2016 року сторонами була відкоригована сума боргу (зменшена на -28176 грн та -46190,40 грн), що також було враховано позивачем, заявою про зменшення розміру позовних вимог від 12.01.2017. Тому на час розгляду спору, за твердженням позивача, заборгованість відповідача складає 244072 грн 80 коп.

Оскільки відповідач в порушення умов п.6.1 договору протягом 20 банківських днів з моменту підписання сторонами актів виконаних робіт розрахунок з відповідачем не провів, допустив прострочення виконання грошового зобовязання, позивач звернувся до суду із відповідним позовом.

Як вже зазначалося вище, відповідач у наданому відзиві визнав факт належного виконання вказаних підрядних робіт та наявність заборгованості в сумі 244072 грн 80 коп. на час розгляду спору.

Надаючи юридичну оцінку спірним правовідносинам сторін, суд зазначає наступне.

Згідно ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобовязання, що виникає між субєктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених Господарським кодексом, в силу якого один субєкт (зобовязана сторона, у тому числі боржник) зобовязаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого субєкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший субєкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобовязаної сторони виконання її обовязку.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України, субєкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобовязання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобовязання не допускається, зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов, що передбачені договором, вимогами Цивільного кодексу України, тощо (ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України (далі ЦК України).

Частиною 1 статті 530 ЦК України встановлено, що якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Правове регулювання правовідносин сторін здійснюється главою 61 ЦК України. Зокрема, ст. 837 ЦК України передбачено, що за договором підряду одна сторона (підрядник) зобовязується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобовязується прийняти та оплатити виконану роботу.

Замовник зобов'язаний прийняти роботу, виконану підрядником відповідно до договору підряду, оглянути її і в разі виявлення допущених у роботі відступів від умов договору або інших недоліків негайно заявити про них підрядникові. Якщо замовник не зробить такої заяви, він втрачає право у подальшому посилатися на ці відступи від умов договору або недоліки у виконаній роботі (ч.1 ст.853 ЦК України).

Згідно з ч.4 ст. 882 ЦК України, передача робіт підрядником і приймання їх замовником оформлюється актом, підписаним обома сторонами.

Під час розгляду спору судом встановлено, що відповідно до умов укладеного між сторонами договору будівельного підряду №АМК-1070-2014-пдр від 27.03.2014 року та додаткова угода №1 від 25.06.2014 року позивачем у жовтні 2014 були виконані підрядні роботи з розширення складу склябів будівлі стану 600 на промисловому майданчику ПАТ Алчевський металургійний комбінат. Про виконання підрядних робіт були складені акти виконаних робіт за формою КБ-2В за номерами 01-10, 04-10, 06-10 від 31 жовтня 2014 року. Вартість виконаних робіт відповідно до довідки за формою КБ-3 за жовтень 2014 року склала 318493,20 грн.

Факт належного виконання позивачем як підрядником робіт на суму 318493,20 грн, зокрема, підтверджується наявними в матеріалах справи актами виконання робіт за формою КБ-2В №01-10 на суму 160413,60 грн, №04-10 на суму 86185,20 грн, №06-10 на суму 71840,40 грн від 31.10.2014, які підписані представниками сторін без зауважень, а також довідкою за формою КБ-3, рахунком-фактурою №СФ0000054 від 31.10.2014. (а.с.45-65).

В подальшому сторони актами приймання виконаних підрядних робіт №05-04 за квітень 2015 року (а.с.72) та №1-10/1 за грудень 2016 року відкоригували суму боргу, зменшивши її на на -28176 грн та -46190,40 грн.

Зазначені обставини також підтверджуються відповідачем у наданому суду відзиві.

Крім того, в матеріалах справи наявний акт звіряння розрахунків, підписаний сторонами станом на 01 березня 2016 року за період 01.02.2013-29.02.2016 років, згідно даних якого відповідачем визнається за вказаним договором заборгованість перед позивачем на суму 290263,20 грн (а.с.66).

В матеріалах справи відсутні докази належного виконання відповідачем зобовязань, зокрема, проведення повного та своєчасного розрахунку з позивачем за виконані роботи за вказаним договором.

На час розгляду спору утворена заборгованість за договором також відповідачем погашена не була.

Враховуючи вищевикладене, встановленими судом обставинами та зібраними у справі доказами підтверджується заборгованість відповідача за виконані позивачем підрядні роботи за додатковою угодою №1 від 25.06.2014 до договору №АМК-1070-2014-пдр від 27.03.2014 в сумі 244072 грн 80 коп., а тому позовні вимоги в цій частині заявлено обґрунтовано.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач у звязку з порушенням відповідачем строків оплати просить стягнути з відповідача у відповідності до ст.625 Цивільного кодексу України 3% річних в сумі 17 228,32 грн, нараховані за період з 21.11.2014 по 31.10.2016 (а.с.76), а також інфляційні втрати в сумі 193 732,68 грн (а.с.77) нараховані за період з грудня 2014 року по жовтень 2016 року.

Відповідно до пункту 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Перевіряючи правильність розрахунку позивача, суд виходить з наступного.

Частиною 1 статті 530 ЦК України встановлено, що якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно ч.1 ст.854 ЦК України та ч.5 ст.321 ГК України, замовник зобов'язаний сплатити підрядникові обумовлену ціну після остаточної здачі роботи за умови, що роботу виконано належним чином і в погоджений строк.

Як було встановлено судом, в п.6.1. укладеного договору сторони визначили порядок проведення розрахунків, передбачивши, що оплата всього комплексу виконаних підрядних робіт проводиться замовником на розрахунковий рахунок підрядника протягом 20 банківських днів.

Як вбачається з наданих письмових пояснень, і позивач і відповідач здійснює обчислення строку виникнення грошового зобовязання згідно п.6.1. договору саме з дати укладення та підписання сторонами актів виконання робіт за формою КБ-2В №01-10, №04-10, №06-10, які були підписані 31.10.2014, а також враховуючи правила ст.253 ЦК України (з наступного дня після відповідної дати, настання події, з якою повязано його початок), що враховується судом.

Перевіривши правильність розрахунку позивача 3% річних в сумі 17 228,32 грн, нараховані за період з 21.11.2014 по 31.10.2016 (а.с.76), суд дійшов висновку про те, що позивачем неправильно визначено період нарахування, зокрема дату виникнення прострочення, що призвело до допущення арифметичних помилок.

Зокрема, позивачем не враховано, що прострочення виконання грошового зобовязання виникло саме з 29.11.2014, а не 21.11.2014 (тобто на 21-й банківський день, а не календарний, з дати підписання сторонами актів 31.10.2016).

Здійснивши перерахунок за допомогою інформаційно-правового ресурсу Законодавство України, за висновком суду, арифметично вірно обрахованими та такими, що обґрунтовано підлягають стягненню з відповідача є вимога позивача про стягнення 3% річних в сумі 17082,93 грн (розраховані на суму боргу 318439,20 грн за період з 29.11.2014 по 20.04.2015, 143 дні прострочення =3742,75 грн; розраховані на суму боргу 290263,20 грн, враховуючи підписаний 21.04.2015 сторонами акт, яким зменшено суму боргу, за період з 21.04.2015 по 31.10.2016, 560 днів прострочення =13340,18 грн).

Під час перевірки правильності розрахунку інфляційних втрат судом виявлені помилки, зокрема, вибіркове застосування індексів інфляції в розрахунку, не врахування місяців, коли мала місце дефляція, а також нарахування інфляційних втрат на інфляційне збільшення, що є не правильним (а.с.77).

Наразі, суд вважає за необхідне навести правильний розрахунок інфляційних втрат:

Сума боргуПеріод нарахування, сукупний індекс за періодСума інфляційного збільшення
318439,20грудень 2014-березень 20263,20квітень 2015-жовтень 201688030,51 Всього: 164 130,51 грн

Відповідно, за розрахунком суду, обґрунтовано заявленими визнаються судом інфляційні втрати в розмірі 164 130,51 грн, розраховані за період прострочення грудень 2014 року жовтень 2016 року.

З приводу заявленої до стягнення позивачем пені в сумі 60822 грн 84 коп., нарахованої з 21.10.2014 по 21.04.2015 (а.с.75), суд зазначає наступне.

У відповідності до п.8.2. договору сторони погодили, що за порушення строків оплати робіт замовник сплачує пеню із розрахунку подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла в період, за який нараховується пеня, від суми боргу.

В наданому розрахунку позивача наявні помилки, зокрема, безпідставно нараховується пеня з 21.10.2014 року, тоді як прострочення виконання грошового зобовязання, як було встановлено судом, виникло саме з 29.11.2014; неправомірно нарахування пені на суму боргу в розмірі 318439,20 грн на 21.04.2015, тоді як з урахуванням підписаного між сторонами акту 21.04.2015 сума боргу змінилася, та складала 290263,20 грн.

Однак, відповідачем у відзиві заявлено про сплив строку позовної давності в частині заявлених вимог щодо нарахованої пені, відповідач просив суд у відповідності до ст.267 ЦК України застосувати строк позовної давності та відмовити в позові в цій частині (а.с.102-105).

Так, у відповідності зі статтею 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові; якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Статтею 258 ЦК України передбачено, що для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Як свідчать матеріали справи, позивач звернувся до господарського суду з даним позовом 23.11.2016 (дата реєстрації позовних матеріалів канцелярією суду).

Прострочення виконання грошового зобовязання виникло 29.11.2014, пеня згідно вимог ч.6 ст.232 ГК України могла нараховуватися позивачем в період з 29.11.2014 по 29.05.2015 (протягом 6 місяців). Отже, перебіг річного строку позовної давності для останнього дня (29.05.2015) обґрунтованого нарахування пені сплинув 29.05.2016, майже за 5 місяців до звернення позивача із відповідним позовом до суду.

Господарський суд зауважує, що позивачем у справі не надано доказів поважності причин пропуску строку позовної давності для звернення з вимогою про стягнення пені, в матеріалах справи такі докази також відсутні.

За таких обставин, зважаючи на подану відповідачем заяву про застосування строку позовної давності, суд приходить до висновку про необхідність відмови позивачу у задоволенні позовної вимоги про стягнення пені в сумі 60822 грн 84 коп. у звязку із спливом позовної давності.

З урахуванням викладеного, позовні вимоги є такими, що підтверджуються належними доказами та підлягають задоволенню частково. З відповідача на користь позивача підлягає стягненню основна сума боргу 244072 грн 80 коп. за договором будівельного підряду №АМК-1070-2014-пдр від 27.03.2014 року, інфляційні втрати в сумі 164 130 грн 51 коп., 3% річних в сумі 17082 грн 93 коп. В іншій частині позову слід відмовити.

Відповідачем 10.01.2017 до суду подано заяву про розстрочення виконання рішення на 2 місяці зі сплатою боргу щомісячно рівними частками (а.с.143-146).

Заява обґрунтована тим, що відповідач знаходиться у скрутному фінансовому становищі, зокрема, за 9 місяців 2016 року має збитки на суму 6582750 тис. грн, що підтверджується даними звіту про фінансові результати за 9 місяців 2016 року. Що заборгованість за договором виникла через обмеження залізничного сполучення у звязку із проведенням антитерористичної операції, відповідач не мав можливості доставляти продукції своїм контрагентам, отримувати дохід за цю продукцію, які належало перерахувати зокрема позивачу, блокування залізничного руху по станціях Ясинувата-Горлівка-Дебальцево призвело до браку сировини та неможливості відправки готової продукції відповідача, і як наслідок до фактичного призупинення металургійного виробництва. Значне коливання курсу валют по відношенню до національної валюти призвело до значної затримки у розрахунках за відвантажену продукцію іноземними контрагентами. Так, за 9 місяців 2016 року дебіторська заборгованість іноземних підприємств перед відповідачем за відвантажену продукцію складає 10592528 тис. грн..

Відповідач поступово відновлює свою роботу, вводить основні засоби в експлуатацію, що свідчить про поступове відновлення платоспроможності. За таких обставин, відповідач просить розстрочити виконання рішення на два місяці рівними частинами, що створить умови для гарантованого виконання рішення, зокрема, враховуючи наявну значну дебіторську заборгованість інших контрагентів перед відповідачем.

Пунктом 6 статті 83 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд, приймаючи рішення, має право відстрочити або розстрочити виконання рішення.

Проаналізувавши доводи відповідача, суд дійшов висновку, що фінансовий стан відповідача на даний час у значній мірі перешкоджає повному фактичному виконанню рішення суду у даній справі.

Враховуючи зазначене, а також те, що місцезнаходженням більшості основних засобів та виробничих потужностей відповідача є непідконтрольна на даний час Україні територія (м. Алчевськ), надання розстрочки виконання судового рішення суду створить відповідачу умови для можливості реального виконання рішення суду та сплати позивачу боргу рівними частками протягом двох місяців.

Судом також враховано, що позивач проти задоволення клопотання відповідача про надання розстрочки виконання рішення суду на два місяці рівними частинами не заперечує.

Враховуючи викладені обставини, суд дійшов висновку про можливість задоволення заяви відповідача та надання розстрочки виконання рішення суду на два місяці, починаючи з лютого 2017 року.

Відносно розподілу судових витрат суд зазначає наступне.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.7 Закону України Про судовий збір сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

При зверненні з даним позовом до суду позивачем було сплачено згідно квитанції №18 від 02.11.2016 судовий збір у сумі 8430 грн 70 коп., виходячи із суми 562047 грн 04 коп. первісно заявлених позовних вимог. Позивач в процесі розгляду справи заявою від 12.01.2017 зменшив розмір позовних вимог до 515856 грн 64 коп.

Таким чином, наразі існує переплата судового збору в сумі 692 грн 90 коп., який може бути повернуто позивачу з державного бюджету України.

Як вбачається, в заяві про зменшення розміру позовних вимог від 12.01.2017 позивач заявив клопотання про повернення йому судового збору.

За таких обставин, питання щодо повернення позивачу судового збору в сумі 692 грн 90 коп. на підставі п.1 ч.1 ст.7 Закону України Про судовий збір буде вирішено судом окремою ухвалою.

Відповідно до ст. ст. 44, 49 Господарського процесуальнорго кодексу України за результатами розгляду спору на відповідача покладається судовий збір в сумі 6379 грн 30 коп., що відповідає сумі задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 44, 49, 78, 82, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Публічного акціонерного товариства Алчевський металургійний комбінат (м.Сєвєродонецьк, Луганської області, вул. Вілесова , буд.20а, ідентифікаційний код 05441447) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю ДИКТУМ-ФАКТУМ (м. Алчевськ, Луганської області, вул.Північна, буд. 3а, ідентифікаційний код 38070802) 244072 грн 80 коп. сума основного боргу за договором будівельного підряду №АМК-1070-2014-пдр від 27.03.2014 року, інфляційні втрати в сумі 164 130 грн 51 коп., 3% річних в сумі 17082 грн 93 коп., а також витрати зі сплати судового збору в сумі 6379 грн 30 коп.

Видати наказ позивачу після набрання рішенням законної сили.

3. В іншій частині позову відмовити.

4. Задовольнити заяву Публічного акціонерного товариства Алчевський металургійний комбінат про розстрочення виконання рішення суду.

5. Розстрочити виконання рішення суду в частині стягнення основного боргу в сумі 244072 грн 80 коп., інфляційних втрат в сумі 164 130 грн 51 коп., 3% річних в сумі 17082 грн 93 коп., та витрат зі сплати судового збору в сумі 6379 грн 30 коп. (всього 431 665 грн 54 коп.) на два місяці, починаючи з лютого 2017 року по березень 2017 року включно, зі сплатою щомісяця, наступних сум:

- 215 832 грн 77 коп. слід сплатити до 28.02.2017;

- 215 832 грн 77 коп. слід сплатити до 31.03.2017.

Відповідно до статті 85 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 17.01.2017.

Суддя О.В. Драгнєвіч