ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" січня 2017 р.Справа № 922/4016/16

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Пономаренко Т.О.

при секретарі судового засідання Кулабуховій А.В.

розглянувши справу

за позовом Приватного підприємства "Автомагістраль"
до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1
про стягнення коштів в розмірі 82 562,19 грн.
за участю представників сторін:

не з'явились.

ВСТАНОВИВ:

Позивач - Приватне підприємство "Автомагістраль", звернувся до Господарського суду Харківської області з позовною заявою до відповідача - Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про стягнення коштів.

В обґрунтування позову зазначив, що відповідач свої зобов'язання за Договором №07/07-16 про постачання кам'яних матеріалів від 07 липня 2016 року в частині поставки Товару не виконав, що і стало підставою для звернення до суду з даним позовом про стягнення суми попередньої оплати, пені, 3% річних та інфляційних втрат.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 24 листопада 2016 року позовну заяву було прийнято до розгляду, порушено провадження у справі №922/4016/16.

Ухвалами Господарського суду Харківської області від 08 грудня 2016 року та від 22 грудня 2016 року розгляд справи відкладався в зв'язку з ненаданням сторонами витребуваних документів, які мають суттєве значення для повного, всебічного та об'єктивного дослідження усіх матеріалів справи та фактичних обставин спору.

29 грудня 2016 року через канцелярію Господарського суду Харківської області від представника Приватного підприємства "Автомагістраль" надійшло клопотання про розгляд справи без участі представника позивача (вх. № 44688), в якому також зазначив, що позовні вимоги позивача підтримує в повному обсязі та просить суд їх задовольнити.

В призначене на 11 січня 2017 року судове засідання позивач не з'явився, уповноважених представника не направив, вимоги попередніх ухвал господарського суду не виконав, витребуваних судом документів не надав.

Відповідач у судовому засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, відзив на позовну заяву з нормативно обґрунтованими поясненнями по суті заявлених вимог не надав. Про час і місце розгляду справи був повідомлений у встановленому Господарським процесуальним кодексом України порядку, про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення, яке повернулось на адресу Господарського суду Харківської області 28 грудня 2016 року з відміткою про отримання. Також, суд зазначає, що ухвала Господарського суду Харківської області від 22 грудня 2016 року повернулась на адресу суду 06 січня 2017 року з довідкою УДППЗ "Укрпошта" "За закінченням терміну зберігання".

Таким чином, суд вважає, що ним вжито всі заходи для належного повідомлення відповідача про час та місце розгляду справи.

Судом також враховано, що в силу вимог частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України").

Враховуючи те, що норми ст. 65 Господарського процесуального кодексу України, щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, п.4 ч.3 ст.129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом в межах наданих ним повноважень створені належні умови для надання сторонами доказів та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів, та вважає, згідно ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, за можливе розгляд справи за позовної заявою позивача за наявними у справі і додатково наданими на вимогу суду матеріалами і документами.

Дослідивши надані позивачем документи і матеріали, всебічно та повно з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Між Приватним підприємством "Автомагістраль" (Покупець) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (Постачальник) було укладено Договір №07/07-16 про постачання кам'яних матеріалів від 07 липня 2016 року (надалі - Договір поставки), відповідно до предмету якого Постачальник зобов'язався у 2016 році поставити Покупцю кам'яні матеріали, а саме - відсів, щебінь фр. 5-10, 10-20, 20-40 (Товар), а Покупець - прийняти і оплатити товар. Кількість, асортимент кожної партії продукції, узгоджується сторонами на підставі заявки Покупця та вказується у видатковій накладній (пункти 1.1., 1.2. Договору поставки).

У відповідності до пункту 3.1. Договору поставки, вартість продукції договірна і вказується в заявці Покупця та рахунку-фактурі.

Пунктом 4.1. Договору поставки сторони погодили, що оплата продукції за цим Договором здійснюється Покупцем в національній грошовій одиниці України - гривні, шляхом безготівкового переказу грошових коштів на поточний рахунок Постачальника.

Згідно пункту 4.2. Договору поставки, Покупець здійснює оплату партії продукції авансом до дати поставки замовленої партії, тобто шляхом внесення передплати в розмірі 20% вартості замоленої партії продукції. Остаточна оплата за поставлену партію продукцію здійснюється після надходження партії продукції на склад Покупця.

Відповідно до пункту 5.2. Договору поставки, поставка партії товару здійснюється на протязі від 7 до 10 днів з моменту отримання попередньої оплати за партію товару в розміру 20%.

Цей Договір набуває чинності з моменту його підписання та діє до 31 грудня 2016 року, а в частині взаєморозрахунків до повного їх виконання. Закінчення строку цього Договору не звільняє Сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії цього Договору (пункти 9.2., 9.3. Договору поставки).

Як зазначає позивач у позовній заяві, ним було попередньо сплачено відповідачу 20 000,00 грн. передоплати за першу партію товару на підставі рахунку-фактурі №3 від 04 липня 2016 року з розрахунку отримати партію щебеню на 100000,00 грн.

Однак, відповідач в свою чергу не виконав своїх зобов'язань, а саме не поставив товар у строк, що передбачений Договором поставки.

Позивач звертався до відповідача з претензією про повернення передоплати за Договором №07/07-16 від 07 липня 2016 року про постачання кам'яних матеріалів (т. 1, арк. с. 11).

Проте, відповідач відповіді на претензію не надав, грошові кошти в розмірі 20000,00 грн. не повернув.

Такі обставини, на думку позивача, свідчать про порушення його прав та охоронюваних законом інтересів і є підставою для їх захисту у судовому порядку.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, з урахуванням правових підстав позовних вимог, суд виходить з наступного.

За загальним положенням цивільного законодавства, зобов'язання виникають з підстав, зазначених у статті 11 Цивільного кодексу України. За приписами частини 2 цієї статті підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обов'язків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

У відповідності до ст. 509 Цивільного кодексу України, ст. 173 Господарського кодексу України, в силу господарського зобов'язання, яке виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання, один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Згідно приписів статей 6, 627, 628, 638 Цивільного кодексу України сторони вільні в укладенні договору, виборі контрагента та визначені умов договору, з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з ч. 1 ст. 175 Господарського кодексу України, майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утримуватися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку. Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Судом встановлено, що між сторонами був укладений договір поставки, який регулюється нормами § 3 глави 54 Цивільного кодексу України та § 1 глави 30 Господарського кодексу України.

Згідно із ч. 1 ст. 265 Господарського кодексу України, за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною 2 ст. 712 Цивільного кодексу України передбачено, що до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, ст.193 Господарського кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутністю таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 693 Цивільного кодексу України, якщо договором встановлений обов'язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором - у строк, визначений відповідно до ст. 530 цього Кодексу.

Якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Як зазначає позивач у позовній заяві, ним було попередньо сплачено відповідачу 20 000,00 грн. передоплати за першу партію товару на підставі рахунку-фактурі №3 від 04 липня 2016 року, що підтверджується платіжним дорученням від 04 липня 2016 року (т. 1, арк. 15).

Загальні правила, види і стандарти розрахунків юридичних і фізичних осіб та банків у грошовій одиниці України на території України, що здійснюються за участю банків, визначені Інструкцією про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, яка затверджена постановою правління Національного банку України від 21.01.2004 р. №22.

Нормами зазначеної Інструкції встановлені вимоги щодо заповнення розрахункових документів, у т.ч. платіжних доручень.

Так, відповідно до п.2.1 Інструкції, розрахункові документи складаються на бланках, форми яких наведені в додатках до цієї Інструкції. Реквізити розрахункових документів за цими формами заповнюються згідно з вимогами додатка 8 до цієї Інструкції та відповідних її глав. При цьому, згідно п.2.3 Інструкції, відповідальність за правильність заповнення реквізитів розрахункового документа, несе особа, яка оформила цей документ і подала його до обслуговуючого банку.

У відповідності до пункту 2.14. Інструкції, банк платника на всіх примірниках прийнятих розрахункових документів і на реєстрах обов'язково заповнює реквізити "Дата надходження" і "Дата виконання", а банк стягувача - "Дата надходження в банк стягувача" (якщо ці реквізити передбачені формою документа), засвідчуючи їх підписом відповідального виконавця та відбитком штампа банку. На документах, прийнятих банком після закінчення операційного часу, крім того, ставиться штамп "Вечірня".

На наданому позивачем платіжному доручені №3091 від 04 липня 2016 року не міститься підпис відповідального виконавця банку та відбитку штампа банку. Ухвалами Господарського суду Харківської області від 24 листопада 2016 року, від 08 грудня 2016 року, від 22 грудня 2016 року позивача було зобов'язано надати до суду, зокрема, докази часткового виконання зобов'язань позивачем за спірним договором (виписку про рух коштів на поточному рахунку позивача) та оригінали документів, копії яких додані до позовної заяви для огляду. Проте, позивачем вимоги ухвал суду не виконані.

Вказані вище обставини свідчать про те, що у відповідності до вимог статті 4-3 Господарського процесуального кодексу України, судом було забезпечено всі необхідні умови для дотримання принципу змагальності сторін та встановлення фактичних обставин справи.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ч. 1 ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Враховуючи викладене, суд не приймає копію платіжного доручення №3091 від 04 липня 2016 року в якості належного доказу перерахування позивачем на рахунок відповідача передоплати в розмірі 20 000,00 грн. на підставі рахунка-фактури №СПД-00003 від 04 липня 2016 року. Інших доказів перерахування грошових коштів відповідачу матеріали справи не містять.

Таким чином, матеріалами справи не посвідчується факт перерахування позивачем спірної суми в розмірі 20 000,00 грн.

За вказаних обставин, правові підстави для задоволення позовних вимог позивача щодо повернення передоплати в розмірі 20 000,00 грн. за оплачений, але не поставлений товар, відсутні.

Крім того, позивачем заявлено до стягнення з відповідача пеню в розмірі 61500,00 грн., інфляційні втрати в розмірі 860,00 грн. та 3% річних у розмірі 202,19 грн.

Частиною 2 ст. 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних з простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Визначаючи правову природу грошового зобов'язання, необхідно, перш за все виходити з правил ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України, відповідно до яких зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Таким чином, системний аналіз норм матеріального права дає підстави для висновку, що за Договором №07/07-16 про постачання кам'яних матеріалів від 07 липня 2016 року обов'язок відповідача був поставити товар , а отже вимога про стягнення суми попередньої оплати не є наслідком порушення відповідачем грошового зобов'язання, оскільки відповідні дії вчиняються не на виконання взятих на себе грошових зобов'язань, а з інших підстав повернення суми попередньої оплати за непоставлений товар.

За своєю суттю обов'язок щодо повернення грошових коштів, отриманих як попередня оплата, не може розцінюватись як грошове зобов'язання в розумінні положень ч. 1 ст. 509 та ст. 625 Цивільного кодексу України.

Відповідно застосування позивачем статті 625 Цивільного кодексу України щодо стягнення з відповідача суми індексу інфляції та трьох процентів річних є помилковим.

За такі дії відповідач несе відповідальність, передбачену частиною третьою статті 693 Цивільного кодексу України, коли на суму попередньої оплати нараховуються проценти відповідно до статті 536 цього Кодексу від дня, коли товар мав бути переданий, до дня фактичного передання товару покупцеві або повернення йому суми попередньої оплати. Договором може бути встановлений обов'язок продавця сплачувати проценти на суму попередньої оплати від дня одержання цієї суми від покупця.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України №3-30гс13 від 15.10.2013 та № 3-90гс14 від 16.09.2014.

За таких обставин вимоги позивача щодо стягнення з відповідача інфляційних втрат у розмірі 860,00 грн. та 3% річних у розмірі 202,19 грн. є безпідставними.

У відповідності до пункту 6.3. Договору поставки, за порушення термінів поставки (передачі) Товару, Постачальник сплачує на користь Покупця пеню в розмірі 0,5% від вартості несвоєчасно поставленого (переданого) Товару за кожний день такого прострочення, а також відшкодовує Покупцю завдані таким простроченням збитки.

Частиною 3 статті 549 Цивільного кодексу України встановлено, що пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Пеня характеризується такими ознаками як застосування виключно у грошових зобов'язаннях; можливість встановлення тільки за такий вид порушення зобов'язання як прострочення виконання (порушення умови про строки); обчислення у відсотках від суми несвоєчасно виконаного зобов'язання; триваючий характер - нарахування пені за кожний день прострочення.

Виходячи з аналізу положень діючого законодавства, що регулює питання стягнення з боржника пені, зокрема, ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України, Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань", суд зазначає, що платником пені може виступати лише особа, що несе грошові зобов'язання перед своїм контрагентом. Таким чином, встановлена у п. 6.3. Договору поставки санкція не відповідає чинному законодавству і суперечить визначенню поняття пені.

Зважаючи на встановлені судом факти, керуючись вимогами вищезазначених законодавчих норм, господарський суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову Приватного підприємства "Автомагістраль".

Згідно статті 49 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

На підставі викладеного та керуючись статтями 6, 8, 19, 124, 129 Конституції України, статтями 1, 4, 12, 32, 33, 43, 44, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

В позові Приватного підприємства "Автомагістраль" до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про стягнення коштів - відмовити.

Рішення господарського суду може бути оскаржене до Харківського апеляційного господарського суду протягом десяти днів. У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення, зазначений строк обчислюється з дня підписання рішення, оформленого відповідно до статті 84 цього Кодексу.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо воно не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 13.01.2017 р.

Суддя Т.О. Пономаренко

справа №922/4016/16