ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" січня 2017 р. Справа №922/2261/16

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Хачатрян В.С., суддя Ільїн О.В., суддя Россолов В.В.,

при секретарі Довбиш А.Ю.,

за участю представників:

позивача - не з'явився;

відповідача - не з'явився;

третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача (Садівниче товариство «Олексіївська долина») - ОСОБА_1;

треті особи, яка не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - ОСОБА_2, ОСОБА_3; представник інших третіх осіб в судове засідання не з`явилися;

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу позивача - Об'єднання садівничих товариств «Дружба колективів», м.Харків, (вх.№2953Х/1-40) на рішення господарського суду Харківської області від 05.09.2016 року по справі №922/2261/16,

за позовом Об'єднання садівничих товариств «Дружба колективів», м.Харків,

за участю третьої особи, як не заявляє самостійних вимог на предмет на стороні позивача - Садівниче товариство «Олексіївська долина», м.Харків,

до Харківської міської ради, м.Харків,

за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача:

Управління Держгеокадастру у м.Харкові Харківської області, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_21, ОСОБА_22, ОСОБА_23, ОСОБА_24, ОСОБА_25, ОСОБА_26, ОСОБА_27, ОСОБА_28, ОСОБА_29, ОСОБА_30, ОСОБА_31, ОСОБА_32, ОСОБА_33, ОСОБА_3, ОСОБА_34, ОСОБА_35, ОСОБА_36, ОСОБА_37, ОСОБА_38, ОСОБА_39, ОСОБА_40,

про часткове скасування рішення,-

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2016 року Об'єднання садівничих товариств «Дружба колективів» звернулося до господарського суду з позовною заявою, в якій просив скасувати рішення Виконавчого комітету Харківської міської ради народних депутатів від 28.03.1996 року в частині передачі у приватну власність земельних ділянок №№ НОМЕР_1 НОМЕР_2, НОМЕР_3, НОМЕР_4 (згідно додатку №1 до рішення) та в частині передачі в постійне користування земельних ділянок №№ НОМЕР_5, НОМЕР_6, НОМЕР_7 (згідно додатку №2 до рішення) по АДРЕСА_1 для ведення садівництва.

16.08.2016 року позивача подав суду заяву про зменшення розміру позовних вимог щодо вимог про скасування рішення Виконавчого комітету Харківської міської ради народних депутатів від 28.03.1996 року №257 в частині передачі в постійне користування земельних ділянок НОМЕР_13.

Рішенням господарського суду Харківської області від 05.09.2016 року по справі №922/2261/16 (суддя Погорелова О.В.) у задоволенні позову відмовлено повністю.

Позивач із вказаним рішенням суду першої інстанції не погодився та звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм матеріального та процесуального права, на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, а також на невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення господарського суду Харківської області від 05.09.2016 року та прийняти нове судове рішення, яким повністю задовольнити позовні вимоги, а саме скасувати рішення Виконавчого комітету Харківської міської ради народних депутатів від 28.03.1996 року в частині передачі у приватну власність земельних ділянок №№ НОМЕР_1 НОМЕР_8, НОМЕР_9, НОМЕР_3, НОМЕР_4 (згідно додатку №1 до рішення) та в частині передачі в постійне користування земельних ділянок №№ НОМЕР_10, НОМЕР_11, НОМЕР_12, НОМЕР_7 (згідно додатку №2 до рішення) по АДРЕСА_1 для ведення садівництва.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 08.11.2016 року апеляційну скаргу Об'єднання садівничих товариств "Дружба колективів" прийнято до провадження та призначено до розгляду.

07.11.2016 року від третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача надійшов лист (вх.№11214), який долучено до матеріалів справи.

17.11.2016 року від Управління Держгеокадастру у м.Харкові Харківської області надійшов відзив на апеляційну скаргу (вх.№11597), в якому заперечує проти апеляційної скарги Об'єднання садівничих товариств «Дружба колективів» та просить у її задоволенні відмовити.

28.11.2016 року від апелянта надійшло клопотання (вх.№11968), в якому просить судове засідання призначене на 29.11.2016 року на 11:00 год. проводити за його відсутності, оскільки відсутня можливість забезпечити явку представника і вона не була визнана обов'язковою, а матеріали справи містять достатньо доказів для вирішення справи.

Крім того, апелянт надав до суду на виконання вимог ухвали від 08.11.2016 року разом із супровідним листом (вх.№11969) належним чином засвідчені копії витягів з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань станом на день розгляду справи, які долучено до матеріалів справи.

Також 28.11.2016 року апелянт надав до суду заяву (вх.№11970), в якій зазначає, що третя особа на стороні відповідача - ОСОБА_23, якій спірним рішенням передавалася земельна ділянка НОМЕР_14 виявила інтерес до цієї земельної ділянки і просила позивача надати час для її оформлення та повністю погасила заборгованість. Отже, позивач вважає, що відсутні підстави для скасування спірного рішення в частині передачі у приватну власність саме ділянки НОМЕР_14. Апелянт просить суд врахувати наведені вище обставини, задовольнити вимоги апеляційної скарги без скасування спірного рішення в частині земельної ділянки НОМЕР_14.

Ухвалою суду від 29.11.2016 року з метою забезпечення повного, всебічного та об'єктивного вирішення спору, а також дотримання принципів судочинства розгляд справи було відкладено.

04.01.2017 року від третьої особи - ОСОБА_3 надійшли письмові пояснення (вх.№55), в якому вказує, що нею належним чином оформлено право власності на земельну ділянку, що підтверджується державним актом, копію якого додано до пояснень.

05.01.2017 року від ОСОБА_22 надійшла заява (вх.№94), в якій просить залучити її до участі у справі в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача. Як вказано у заяві, право постійного користування земельною ділянкою НОМЕР_15 площею 0,0629 га було нею отримано у 2007 році після смерті батька - ОСОБА_21, який був членом Садівничого товариства «Олексіївська долина» з 1982 року, та після подання відповідних заяв про вступ до садівничого товариства.

ОСОБА_22 також вказує, що відповідно до рішення Харківської міської ради» №1323/13 від 20.11.2013 року «Про надання дозволу громадянам на розробку технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості)» їй надано відповідний дозвіл та розпочато оформлення технічної документації на земельну ділянку згідно встановленого порядку і на даний час процес оформлення триває.

Колегія суддів перевіривши матеріали справи, дійшла висновку про залучення до участі у справі ОСОБА_22 в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача на підставі ст. 27 Господарського процесуального кодексу України.

06.01.2017 року від ОСОБА_41 та ОСОБА_42 надійшли письмові пояснення по справі (вх.№116), в яких вказується, що вони є спадкоємцями ОСОБА_16, який був членом Садового товариства «Олексіївська долина» і якому згідно спірного рішення була надана земельна ділянка НОМЕР_16. Вказаними особами підтверджено той факт, що державний акт на право власності на земельну ділянку ними не оформлювався. При цьому, зазначено, що згідно рішення загальних зборів Садового товариства «Олексіївська долина» від 25.11.2009 року ОСОБА_41 є користувачем ще однієї земельної ділянки НОМЕР_17, а ОСОБА_42 - користувачем земельної ділянки НОМЕР_18.

Крім того, 06.01.2017 року від ОСОБА_42, ОСОБА_43, ОСОБА_44, ОСОБА_1, ОСОБА_45, ОСОБА_46, ОСОБА_25 надійшли тотожні за своїм змістом заяви (вх.№117-123), в яких просять припинити розгляд справи у зв'язку з непідвідомчістю цією справи господарському суду, з огляду на положення п.1 ч.1 ст. 17 Кодексу адміністративного судочинства України.

Розглянувши вказане клопотання, колегія суддів дійшла висновку про відмову в його задоволенні, оскільки доводи, які викладені у вказаному клопотанні вчинені на довільному тлумаченні норм права.

Слід зазначити, що за змістом статей 13, 14 Конституції України, статті 11 ЦК України, статей 123, 124, 127, 128 ЗК України рішенням органу місцевого самоврядування або державної адміністрації про надання земельної ділянки господарюючому суб'єкту у власність або в користування здійснюється волевиявлення власника землі і реалізуються відповідні права у цивільних правовідносинах з урахуванням вимог Земельного кодексу України, спрямованих на раціональне використання землі як об'єкта нерухомості (власності). Індивідуальні акти органів держави або місцевого самоврядування, якими реалізовуються волевиявлення держави або територіальної громади як учасника цивільно-правових відносин і з яких виникають, змінюються, припиняються цивільні права і обов'язки, не належать до правових актів управління, а спори щодо їх оскарження мають приватноправовий характер, тобто справи у них підвідомчі господарським судам (постанова пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики розгляду справ, що виникають із земельних відносин» №6 від 17.05.2011 року).

Таким чином, враховуючи предмет спору по даній справі, а також обставини якими обґрунтовують сторони свої позиції по справі, підстави вважати, що спір підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства - відсутні.

Також, від вищевказаних осіб до суду надійшли тотожні за змістом пояснення по справі (вх.№124-129), в яких викладену правову позиції щодо правомірності прийняття судом першої інстанції рішення про відмову в задоволенні позовних вимог та які долучено до матеріалів справи.

Від ОСОБА_1 надійшла заява (вх.№130), в якій вказує, що у апеляційній скарзі є помилки, а саме:

- садові ділянки НОМЕР_29, НОМЕР_30 відведені під водовід;

- ділянки НОМЕР_19 ніколи не існувало;

- ділянки НОМЕР_20, НОМЕР_21 приватизовані, а ділянки НОМЕР_28, НОМЕР_15 знаходяться в процесі приватизації;

- ділянка НОМЕР_22 має право на приватизацію згідно іншого рішення ради від 12.11.1997 року;

- ділянки НОМЕР_18, НОМЕР_23, НОМЕР_14, НОМЕР_24 не можуть бути приватизовані, оскільки не вирішено питання меж зі струмком;

- користувачами ділянок НОМЕР_25, НОМЕР_26, НОМЕР_27 стали нащадки користувачів, вказаних у рішень;

- по заяві за станом здоров'я чи сімейних обставин користувачам (нащадкам користувачів) також передані ділянки НОМЕР_33, НОМЕР_34;

- по рішенню загальних зборів ділянки НОМЕР_31, НОМЕР_32 передані у користування садоводам, після дозволу мати 12 соток.

До початку судового засідання 10.01.2017 року представник відповідача надав до суду клопотання (вх.№150), в якому просить відкласти розгляд справи на іншу дату, оскільки він знаходиться у щорічній відпустці, а інші представники вже залученні до участі в інших судових процесах і не мають можливості прибути в судове засідання.

Розглянувши заявлене клопотання, колегія суддів дійшла висновку про відмову у його задоволенні, виходячи з того, що відповідно до вимог статті 77 Господарського процесуального кодексу України господарський суд відкладає розгляд справи, коли спір не може бути вирішено в даному засіданні, зокрема, через нез'явлення в засідання представників сторін, інших учасників судового процесу.

Відповідно до пункту 3.9.2 ч. 3 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 року №18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», господарський суд, з урахуванням обставин конкретної справи, може не брати до уваги доводи учасника судового процесу - підприємства, установи, організації, іншої юридичної особи, державного чи іншого органу щодо відкладення розгляду справи у зв'язку з відсутністю його представника (з причин пов'язаних з відпусткою, хворобою, службовим відрядженням, участю в іншому судовому засіданні і т.п.). При цьому господарський суд виходить з того, що у відповідних випадках такий учасник судового процесу не позбавлений права і можливості забезпечити за необхідності участь у судовому засіданні іншого представника згідно з частинами першою - четвертою статті 28 Господарського процесуального кодексу України, з числа своїх працівників, так і осіб, не пов'язаних з ним трудовими відносинами. Неможливість такої заміни представника підлягає доведенню учасником судового процесу на загальних підставах, беручи до уваги, що відповідно до вимог статті 33 ГПК України обов'язок доказування і подання доказів покладено на сторони, суд згідно з вимогами статті 75 ГПК України розглядає справу за наявними матеріалами.

У судовому засіданні 10.01.2017 року представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача надала пояснення по справі та зазначила, що вважає рішення господарського суду першої інстанції обґрунтованим та законним, прийнятим при об'єктивному та повному досліджені всіх матеріалів справи, без порушення матеріального чи процесуального права, у зв'язку з чим просить оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Представники третіх осіб - ОСОБА_2, ОСОБА_3 проти апеляційної скарги заперечували.

Розглянувши матеріали справи, а також викладені в апеляційній скарзі, відзиві на неї та письмових поясненнях доводи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлених обставин справи та відповідність їх наданим доказам, заслухавши пояснення присутніх у судовому засіданні представників третіх осіб, повторно розглянувши справу в порядку ст. 101 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду встановила наступне.

Позивач, звернувся до суду з позовною заявою про скасування рішення Виконавчого комітету Харківської міської ради народних депутатів від 28.03.1996 року в частині передачі у приватну власність земельних ділянок №№ НОМЕР_1 НОМЕР_2, НОМЕР_3, НОМЕР_4 (згідно додатку №1 до рішення) та в частині передачі в постійне користування земельних ділянок №№ НОМЕР_5, НОМЕР_6, НОМЕР_7 (згідно додатку №2 до рішення) по АДРЕСА_1 для ведення садівництва. Свої вимоги обґрунтував тим, що існування на даний час рішення Виконавчого комітету Харківської міської ради народних депутатів від 28.03.1996 року №257 в частині, що оспорюється, порушує його права та інтереси, з огляду на те, що робить не визначеним статус земель, адже моменту набуття приватної власності (та права постійного користування) ще не виникло та і виникнути вже не може, з огляду на те, що громадяни не є членами Садівничого товариства «Олексіївська долина», а отже не підпадають під вказану категорію осіб. Крім того, вказане рішення є таким, що порушує право позивача реалізувати в повній мірі свої правомочності, як користувача, що передбачені главою 15 Земельного кодексу України.

Відповідно до ст. 14 Конституції України, право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Згідно ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією України і законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією і законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України. Органи місцевого самоврядування є відповідальними за свою діяльність перед територіальною громадою, державою, юридичними і фізичними особами у відповідності до ст.74 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні».

Відповідно до Земельного кодексу України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить: розпорядження землями територіальних громад; передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу; координація діяльності місцевих органів земельних ресурсів; здійснення контролю за використанням та охороною земель комунальної власності, додержанням земельного та екологічного законодавства; підготовка висновків щодо вилучення (викупу) та надання земельних ділянок відповідно до цього Кодексу; вирішення земельних спорів; вирішення інших питань у галузі земельних відносин, відповідно до закону.

Гарантоване державою місцеве самоврядування здійснюється територіальною громадою через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи і передбачає правову, організаційну та матеріально-фінансову самостійність, яка мас певні конституційно-правові межі, встановлені, зокрема, приписами статей 19, 140, 143, 144, 146 Основного Закону України. З аналізу вказаних конституційних положень, вбачається, що органи місцевого самоврядування, здійснюють управління і самостійно вирішують питання місцевого значення, віднесені законом до їх компетенції, та приймають рішення, які є обов'язковими до виконання на відповідній території.

Такі ж положення закріплені в статті 4 Європейської хартії місцевого самоврядування, яка встановлює, що головні повноваження і функції органів місцевого самоврядування визначаються Конституцією або законом; органи місцевого самоврядування в межах закону мають повне право вільно вирішувати будь-яке питання, яке не вилучене із сфери їхньої компетенції і вирішення якого не доручене жодному іншому органу; повноваження, якими наділяються органи місцевого самоврядування, як правило, мають бути повними і виключними, що кореспондується із вимогами ч. 3 ст. 24 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні».

Пунктом 34 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» встановлено, що виключно на пленарних засіданнях ради вирішуються, відповідно до Закону, питання регулювання земельних відносин.

Статтею 122 Земельного кодексу України визначено що сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Предметом позову є рішення Виконавчого комітету Харківської міської ради народних депутатів про передачу в приватну власність земельних ділянок.

Відповідно до ст. 78 Земельного кодексу України, право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, Земельного кодексу України, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

Виходячи зі змісту права власності право використання землі є елементом права власності на землю нарівні із правами володіння та розпорядження.

Право приватної власності є непорушним та ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності (ст. 41 Конституції України).

Отже, Конституція України передбачає можливість не протиправного позбавлення (припинення) права власності, - в межах існуючого правового поля.

Згідно ч. 1 ст. 21 Цивільного кодексу України, суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Таким чином, правові підстави для скасування рішення органу місцевого самоврядування можуть мати місце виключно за наявності двох умов:

- невідповідність актам цивільного законодавства;

- порушення цивільних права або інтересів.

Підставами для визнання акта недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт. Обов'язковою умовою визнання акта недійсним є також порушення у зв'язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів підприємства чи організації - позивача у справі. Якщо за результатами розгляду справи факту такого порушення не встановлено, у господарського суду немає правових підстав для задоволення позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 33 Господарського процесуального кодексу України передбачено обов'язок доказування кожною стороною тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно ч. 1 ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Наведена норма зобов'язує суд у кожному конкретному випадку оцінювати наявні докази в їх сукупності, з урахуванням повноти встановлення всіх обставин справи, які необхідні для правильного вирішення спору, на основі вичерпних та достеменно підтверджених висновків.

Як вірно встановлено судом першої інстанції з яким погоджується колегія суддів апеляційної інстанції, позивачем не надано доказів порушення оскаржуваним рішенням його прав та інтересів, а також не доведена невідповідність спірного акту вимогам законодавства, у зв'язку з чим правомірно відмовив у задоволенні позовних вимог.

Крім того, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що відносно земельних ділянок, які спірним рішенням передані громадянам (третім особам на стороні відповідача), знаходиться в стані «правомірного очікування», з урахуванням відповідної процедури оформлення в установленому законом порядку.

У справі «ОСОБА_47 Девелопмент ЛТД» та інші проти Ірландії» Європейський суд з прав людини постановив, що статтю 1 Першого протоколу до Конвенції можна застосовувати для захисту «правомірних очікувань» щодо певного стану речей (у майбутньому), оскільки їх можна вважати складовою частиною власності. «Правомірні очікування» виникають у особи, якщо нею було дотримано всіх вимог законодавства для отримання відповідного рішення уповноваженого органу, а тому вона мала усі підстави вважати таке рішення є дійсним та розраховувати на певний стан речей.

Так, у пункті 21 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федоренко проти України» від 30.06.2006 року, яке згідно ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» має застосовуватись при розгляді справ як джерело права, зазначається, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності (сf., Ргеssоs Соmpanіа Naviera S.А. v. Веlgium, рішення від 20 листопада 1995 року, серія А, N332, с. 21, п. 31).

Отже, виходячи з викладеного, право на приватну власність з огляду на порядок її оформлення у вигляді правомірних очікувань є об'єктом правового захисту.

Колегія суддів зазначає, що деякі треті особи, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору, які залучені до участі у справі на стороні відповідача - померли, докази чого містяться в матеріалах справи, проте, наявні спадкоємці, які прийняли спадщину і в них наявне право на оформлення відповідних земельних ділянок у приватну власність. Разом з тим, у матеріалах справи наявні докази, що спадкоємці є учасниками садового товариства на підставі відповідних заяв та рішень.

Слід зазначити, що посилання позивача на те, що має місце невиконання обов'язків з боку учасників садового товариства, зокрема, несплата членських внесків не може бути підставою для скасування оскаржуваного рішення ради та позбавлення осіб «правомірного очікування» оформлення права власності.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Статтею 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги в зв'язку з її юридичною та фактичною необґрунтованістю та відсутністю фактів, які свідчать про те, що оскаржуване рішення прийнято з порушенням судом норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують наведені висновки колегії суддів, у зв'язку з чим апеляційна скарга Об'єднання садівничих товариств «Дружба колективів» не підлягає задоволенню з підстав, викладених вище, а оскаржуване рішення господарського суду Харківської області від 05.09.2016 року по справі №922/2261/16 має бути залишене без змін.

Враховуючи, що апеляційний господарський суд дійшов висновку про відмову у задоволенні апеляційної скарги, витрати апелянта по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги не підлягають відшкодуванню.

Керуючись ст.ст. 32, 33, 34, 43, 44, 49, 99, 101, п.1 ст. 103, ст. 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Об'єднання садівничих товариств «Дружба колективів» залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 05.09.2016 року по справі №922/2261/16 залишити без змін.

Повний текст постанови складено 16 січня 2017 року.

Головуючий суддя Хачатрян В.С.

Суддя Ільїн О.В.

Суддя Россолов В.В.