ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
УХВАЛА

"10" січня 2017 р.Справа № 916/4442/15

Господарський суд Одеської області у складі:

головуючого судді Петрова В.С.

суддів Дяченко Т.Г.

ОСОБА_1

при секретарі Граматик Г.С.

за участю представників:

від позивача (боржника-скаржника) не зявився,

від відповідача (стягувача) не зявився;

від ДВС не зявився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні скаргу Приватного підприємства „Ізуїль-Україна на дії Приморського відділу державної виконавчої служби м. Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області (вх. № 2-4832/16 від 14.09.2016 р.) в порядку ст. 1212 Господарського процесуального кодексу України по справі № 916/60/14 за позовом Приватного підприємства „Ізуїль-Україна до Управління інженерного захисту території міста та розвитку узбережжя Одеської міської ради про усунення перешкод у користуванні нерухомим майном та за зустрічним позовом Управління інженерного захисту території міста та розвитку узбережжя Одеської міської ради до Приватного підприємства „Ізуїль-Україна про розірвання договору оренди нежилого приміщення та виселення з нежилого приміщення, -

ВСТАНОВИВ:

Приватне підприємство „Ізуїль-Україна звернулось до господарського суду Одеської області з позовною заявою до Управління інженерного захисту території міста та розвитку узбережжя Одеської міської ради про усунення перешкод у користуванні нерухомим майном - нежитловою будівлею загальною площею 151,3 кв.м, що розташована за адресою: м. Одеса, узбережжя Чорного моря, біля штольні № 4 між траверсами 14 та 15а, шляхом зобовязання відповідача розглянути та вирішити питання щодо здійснення капітального ремонту вказаної нежитлової будівлі, що передана позивачу у користування на підставі договору оренди від 27 квітня 2010 р.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 03.11.2015 р. позовну заяву ПП „Ізуїль-Україна прийнято до розгляду та порушено провадження у справі № 916/4442/15, при цьому розгляд справи призначено в засіданні суду.

13.01.2016 р. Управління інженерного захисту території міста та розвитку узбережжя Одеської міської ради подало до господарського суду Одеської області зустрічну позовну заяву до Приватного підприємства „Ізуїль-Україна про розірвання укладеного між сторонами договору оренди нежилого приміщення від 27.04.2010 р. № 101-ор та виселення відповідача з нежилого приміщення, розташованого за адресою: м. Одеса, узбережжя Чорного моря, пляж „Дельфін.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 14.01.2016 р. по справі № 916/4442/15 зустрічну позовну заяву Управління інженерного захисту території міста та розвитку узбережжя Одеської міської ради прийнято до спільного розгляду з первісним позовом.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 18.01.2016 р. справу № 916/4442/15 призначено до колегіального розгляду у складі трьох суддів.

На підставі розпорядження керівника апарату суду від 19.01.2016 р. було здійснено автоматичний розподіл справи щодо визначення складу колегії суддів для розгляду справи № 916/4442/15, внаслідок чого було визначено наступний склад колегії: головуючий суддя - Петров В.С., судді Дяченко Т.Г. та Літвінов С.В.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 19.01.2016 р. справу № 916/4442/15 прийнято до провадження колегією суддів господарського суду Одеської області у складі: головуючого судді Петрова В.С., суддів Дяченко Т.Г. і ОСОБА_2 та розгляд справи призначено в засіданні суду на 02.02.2016 р.

У звязку з перебуванням члена колегії судді Літвінова С.В. на тривалому лікарняному з 01.02.2016 р., згідно розпорядження в.о. керівника апарату суду від 23.02.2016 р. було здійснено повторний автоматичний розподіл справи № 916/4442/15 з огляду на необхідність внесення змін до складу колегії суддів. За результатами повторного автоматичного розподілу справи № 916/4442/15 було визначено наступний склад колегії суддів для розгляду справи: головуючий суддя - Петров В.С., судді Дяченко Т.Г. і ОСОБА_1

Ухвалою господарського суду Одеської області від 23.02.2016 р. справу № 916/4442/15 прийнято до провадження колегією суддів господарського суду Одеської області у складі: головуючого судді Петрова В.С., суддів Дяченко Т.Г. і ОСОБА_1 та розгляд справи призначено в засіданні суду.

Рішенням господарського суду Одеської області від 10.05.2016 р. у справі № 916/4442/15 у задоволенні первісного позову Приватного підприємства „Ізуїль-Україна до Управління інженерного захисту території міста та розвитку узбережжя Одеської міської ради про усунення перешкод у користуванні нерухомим майном відмовлено, зустрічний позов Управління інженерного захисту території міста та розвитку узбережжя Одеської міської ради до Приватного підприємства „Ізуїль-Україна про розірвання договору оренди нежилого приміщення та виселення з нежилого приміщення задоволено, а саме: розірвано договір оренди нежилого приміщення, укладений 27.04.2010 р. між Управлінням інженерного захисту території міста та розвитку узбережжя Одеської міської ради та Приватним підприємством „Ізуїль-Україна, та виселено ПП „Ізуїль-Україна з нежилого приміщення площею 151,3 кв.м, розташованого за адресою: м. Одеса, узбережжя Чорного моря, біля штольні № 4, між траверсами 14 та 15а, також стягнуто з ПП „Ізуїль-Україна на користь Управління інженерного захисту території міста та розвитку узбережжя Одеської міської ради витрати по сплаті судового збору в розмірі 1378,00 грн.

Постановою Одеського апеляційного господарського суду від 14.07.2016 року вказане рішення господарського суду Одеської області від 10.05.2016 р. у справі № 916/4442/15 залишено без змін.

22.07.2016 р. на виконання вказаного рішення суду господарським судом Одеської області були видані накази про його примусове виконання щодо виселення Приватного підприємства „Ізуїль-Україна з нежилого приміщення площею 151,3 кв.м, розташованого за адресою: м. Одеса, узбережжя Чорного моря, біля штольні № 4, між траверсами 14 та 15а, та щодо стягнення з ПП „Ізуїль-Україна на користь Управління інженерного захисту території міста та розвитку узбережжя Одеської міської ради витрат по сплаті судового збору в розмірі 1378,00 грн.

Супровідним листом господарського суду Одеської області від 04.08.2016 р. справу № 916/4442/15 було направлено до Одеського апеляційного господарського суду у звязку з надходженням касаційної скарги ПП „Ізуїль-Україна на постанову ОАГС у зазначеній справі для подальшого скерування її до Вищого господарського суду України.

14.09.2016 р. до господарського суду Одеської області надійшла скарга Приватного підприємства „Ізуїль-Україна (боржника) на дії Приморського відділу державної виконавчої служби м. Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області (вх. № 2-4832/16) в порядку ст. 1212 Господарського процесуального кодексу України, в якій скаржник вказує на незаконність дій вказаного ВДВС щодо арешту коштів боржника і стягнення виконавчого збору та інших витрат, здійснені в межах виконавчого провадження з виконання наказу господарського суду Одеської області від 22.07.2016 р. у справі № 916/4442/15 про стягнення витрат по сплаті судового збору в розмірі 1378,00 грн.

Зокрема, скаржник вказує, що 17 серпня 2016 року старшим державним виконавцем Приморського відділу державної виконавчої служби м. Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області ОСОБА_3 було відкрито виконавче провадження № 51934229 з примусового виконання наказу по справі № 916/4442/15, виданого 22 липня 2016 року господарським судом Одеської області про стягнення з ПП „Ізуїль-Україна судового збору в розмірі 1378,00 грн.

05 вересня 2016 року вказаним державним виконавцем винесена постанову про арешт коштів боржника, згідно з якою накладено арешт на кошти боржника в межах суми стягнення з урахуванням виконавчого збору та витрат по виконавчому провадженню в межах суми 1618,80 грн. Проте, скаржник вважає такі дії державного виконавця щодо арешту коштів боржника, стягнення виконавчого збору та витрат по виконавчому провадженню протиправними, оскільки державним виконавцем порушено вимоги Закону України «Про виконавче провадження», який визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку.

Наразі скаржник зазначає, що державним виконавцем надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження з порушенням строків, передбачених ст.25 Закону України «Про виконавче провадження».

Так, скаржник, посилаючись на ст. 25 Закону України «Про виконавче провадження», вказує, що постанова про відкриття виконавчого провадження винесена 17 серпня 2016 року, але направлена боржнику - ПП «Ізуїль-Україна» рекомендованим листом з повідомленням про вручення 26 серпня 2016 року та отримана 08 вересня 2016 року, про що свідчить відбиток штемпелю на поштовому конверті та роздруківка відстеження пересилання поштових відправлень. При цьому в п. 2 резолютивної частини постанови боржника - ПП «Ізуїль-Україна» зобовязано самостійно виконати вимоги виконавчого документа у строк до 24 серпня 2016 року, в той час як копію постанови про відкриття виконавчого провадження було направлено боржнику 26 серпня 2016 року, тобто після закінчення строку для самостійного виконання вимог виконавчого документа. Отже, боржник був позбавлений можливості самостійно виконати вимоги виконавчого документа у встановлений державним виконавцем строк.

На думку скаржника, сплив строку, наданого для добровільного виконання рішення суду, сам по собі не є тією достатньою підставою, з якою законодавець повязує стягнення виконавчого збору з боржника. Виконавчий збір стягується на підставі постанови державного виконавця, якщо боржником в установлений для цього строк рішення добровільно не виконано, а державним виконавцем вчинено дії, спрямовані на примусове виконання.

Враховуючи несвоєчасне (після закінчення наданого для самостійного виконання строку) надіслання старшим державним виконавцем копії постанови про відкриття виконавчого провадження, внаслідок чого боржник був позбавлений можливості самостійного виконання вимог виконавчого документа, скаржник вважає, що відсутні законні підстави для арешту коштів боржника.

Наразі скаржник зазначає, що станом на 05 вересня 2016 року (накладення арешту на кошти боржника) дії, спрямовані на примусове виконання, державним виконавцем не вчинялись. Також, за ствердженнями боржника, він не отримував копію постанови про стягнення виконавчого збору, відомості про винесення постанови про стягнення виконавчого збору відсутні також в єдиному реєстрі виконавчих проваджень. З реєстру виконавчих проваджень боржнику стало відомо про звернення стягнення на кошти на рахунках боржника. Зокрема, згідно постанови про арешт коштів, яка розміщена в Єдиному реєстрі виконавчих проваджень, арешт накладено на кошти боржника в межах суми стягнення, з урахуванням виконавчого збору та витрат по виконавчому провадженню у межах суми 1618,80 грн. При цьому скаржник зазначає, що ним не отримувалась копія постанови про стягнення витрат, повязаних з організацією та проведенням виконавчих дій, відомості про винесення постанови про стягнення з боржника витрат, повязаних з організацією та проведенням виконавчих дій також відсутні в єдиному реєстрі виконавчих проваджень.

З огляду на те, що Відділом державної виконавчої служби в межах виконавчого провадження не було вчинено заходів примусового виконання наказу, скаржник вважає, що відсутні підстави для стягнення виконавчого збору та витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій.

За таких обставин, скаржник просить суд:

- до завершення розгляду скарги зупинити стягнення на підставі виконавчого документа (п. 4 ч. 1 ст.37 Закону про виконавче провадження);

- визнати неправомірними дії старшого державного виконавця Приморського відділу державної виконавчої служби м. Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області ОСОБА_3 щодо арешту коштів боржника, стягнення виконавчого збору та витрат, повязаних з організацією та проведенням виконавчих дій, при винесенні постанови про арешт коштів боржника від 05 вересня 2016 року при примусовому виконанні наказу № 916/4442/15, виданого 22 липня 2016 року господарським судом Одеської області про стягнення з ПП «Ізуїль-Україна» судового збору в розмірі 1 378 грн.(ВП № 51934229);

- зобов'язати старшого державного виконавця Приморського відділу державної виконавчої служби м. Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області ОСОБА_3 зняти арешт з коштів, що містяться на рахунку в фінансовій установі - АТ "УкрСиббанк" та належать боржнику ПП „Ізуїль-Україна" в межах суми 1618,80 грн., накладений постановою від 05 вересня 2016 року.

Відповідно до ч. 2 ст. 1212 Господарського процесуального кодексу України скарги на дії органів Державної виконавчої служби розглядаються господарським судом, про час і місце якого повідомляються ухвалою стягувач, боржник чи прокурор та орган виконання судових рішень.

Між тим направлення справи № 916/4442/15 до Вищого господарського суду України для розгляду касаційної скарги ПП „Ізуїль-Україна на постанову ОАГС у зазначеній справі унеможливило розгляд поданої заявником скарги, про що останнього було повідомлено листом господарського суду від 28.09.2016 р.

Постановою Вищого господарського суду України від 26.10.2016 року постанову Одеського апеляційного господарського суду від 14.07.2016 року у справі № 916/4442/15 залишено без змін.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 14.12.2016 р. по справі № 916/4442/15 скаргу ПП „Ізуїль-Україна прийнято до прийнято до провадження колегії судів у складі: головуючого судді - Петрова В.С., суддів - Дяченко Т.Г. і ОСОБА_1 та розгляд скарги призначено в засіданні суду.

Представник боржника (скаржника) у судові засідання не зявився, хоча про дату і час розгляду скарги скаржник повідомлявся судом належним чином, про що свідчить копія реєстру поштових відправлень суду, яка є належним доказом такого повідомлення у звязку з неповерненням ухвали підприємством зв'язку згідно абз. 3 п.п. 3.9.1 п.п. 3.9 п. 3 Постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року N 18 „Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції (із змін. та доповн.).

Стягувач відзив на скаргу не надав, також представник стягувача у судові засідання не зявився, хоча про дату і час розгляду скарги повідомлявся судом належним чином, про що свідчить рекомендоване поштове повідомлення про вручення ухвали суду (а..с 81 т. 2).

Між тим за приписами ч. 2 ст. ст. 1212 Господарського процесуального кодексу України неявка боржника, стягувача в судове засідання не є перешкодою для розгляду скарги.

Приморський ВДВС проти скарги заперечує з підстав, викладених у запереченнях на скаргу (а.с. 83 т. 2) та доповненнях до заперечень на скаргу (а.с. 115 т. 2). Зокрема, ВДВС вказує, що у нього на виконанні перебуває виконавче провадження № 51934345 з примусового виконання наказу у справі № 916/4442/15, виданого господарським судом Одеської області 22.07.2016 р. про виселення ПП „Ізуїль-Україна з нежилого приміщення площею 151,3 кв.м, розташованого за адресою: м. Одеса, узбережжя Чорного моря, біля штольні № 4, між траверсами 14 та 15а, а також виконавче провадження № 51934229 з примусового виконання наказу по справі № 916/4442/15, виданого господарським судом Одеської області 22.07.2016 р. про стягнення з ПП „Ізуїль-Україна на користь Управління інженерного захисту території міста та розвитку узбережжя Одеської міської ради витрат по сплаті судового збору в розмірі 1378,00 грн. Вказані виконавчі провадження № 51934229 та 51934345 були відкриті 17.08.2016 р., але боржником вимоги виконавчого документу до теперішнього часу не виконуються. Так, ВДВС вважає скаргу боржника безпідставною та такою, що подана для затягування виконання рішення по справі № 916/4442/15. Адже, як вказує ВДВС, якщо рішення набрало законної сили, то воно обов'язково повинно бути виконане в строки встановлені національним законодавством України. При цьому будь-які процесуальні дії відповідача не можуть бути виправданням для такого тривалого невиконання рішення суду. Також представник ВДВС зазначає, що оскаржувана постанова була винесена відповідно до вимог чинного законодавства, а тому підстави для визнання її незаконною відсутні.

Крім того, ВДВС вказує, що 15.09.2016 р. боржником було надано до Відділу заяву про відкладення виконавчого провадження у звязку з несвоєчасним одержанням постанови про відкриття виконавчого провадження та просив відкласти проведення виконавчих дій до розгляду Вищим господарським судом заяви по зупинення виконання рішення. За результатами розгляду заяви про відкладення виконавчих дій та матеріалів виконавчих проваджень, 29.09.2016 р. винесена постанова про відкладення провадження виконавчих дій у строк до 10.10.2016 р. у звязку з несвоєчасним одержанням боржником постанови про відкриття виконавчого провадження, внаслідок того, що боржник був позбавлений можливості виконати рішення самостійно. Також боржнику було надано відповідь про те, що відкласти провадження виконавчих дій до розгляду Вищим господарським судом заяви про зупинення виконання рішення немає законних підстав, та запропоновано йому сплатити борг у самостійному порядку в строк до 10.10.2016 р.

Дослідивши матеріали скарги Приватного підприємства „Ізуїль-Україна, господарський суд дійшов наступних висновків.

Згідно ст. 45 Господарського процесуального кодексу України господарські суди здійснюють правосуддя шляхом прийняття обов'язкових до виконання на усій території України рішень, ухвал, постанов. Рішення і постанови господарських судів приймаються іменем України. Невиконання вимог рішень, ухвал, постанов господарських судів тягне відповідальність, встановлену цим Кодексом та іншими законами України.

В силу приписів ст. 115 Господарського процесуального кодексу України рішення, ухвали, постанови господарського суду, що набрали законної сили, є обовязковими на всій території України і виконуються у порядку, встановленому ГПК України та Законом України Про виконавче провадження.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про виконавче провадження" (в редакції, чинній на момент вчинення ВДВС оскаржуваних дій) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Статтею 2 Закону України "Про виконавче провадження" встановлено, що примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України.

Примусове виконання рішень здійснюють державні виконавці, визначені Законом України "Про державну виконавчу службу".

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 19 Закону України "Про виконавче провадження" державний виконавець відкриває виконавче провадження на підставі виконавчого документа, зазначеного в статті 17 цього Закону: за заявою стягувача або його представника про примусове виконання рішення.

Як випливає з матеріалів справи, видані господарським судом Одеської області 22.07.2016 р накази про примусове виконання рішення суду від 10.05.2016 р. у справі № 916/4442/15 щодо виселення ПП „Ізуїль-Україна з нежилого приміщення площею 151,3 кв.м, розташованого за адресою: м. Одеса, узбережжя Чорного моря, біля штольні № 4, між траверсами 14 та 15а, а також щодо стягнення з ПП „Ізуїль-Україна на користь Управління інженерного захисту території міста та розвитку узбережжя Одеської міської ради витрат по сплаті судового збору в розмірі 1378,00 грн. були пред'явлені до виконання стягувачем Управлінням інженерного захисту території міста та розвитку узбережжя Одеської міської ради до Приморського відділу державної виконавчої служби м. Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області.

Згідно ч. 1, 2 ст. 25 Закону України „Про виконавче провадження державний виконавець зобов'язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред'явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред'явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби. Державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження. У постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника - у строк до п'ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом.

Так, 17.08.2016 р. державним виконавцем Приморського відділу державної виконавчої служби м. Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області було відкрито виконавче провадження ВП № 51934345 з виконання виданого господарським судом Одеської області наказу у справі № 916/4442/15 від 22.07.2016 р. про виселення ПП „Ізуїль-Україна з нежилого приміщення площею 151,3 кв.м, розташованого за адресою: м. Одеса, узбережжя Чорного моря, біля штольні № 4, між траверсами 14 та 15а, про що винесена відповідна постанова.

Також згідно постанови Приморського відділу державної виконавчої служби м. Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області від 17.08.2016 р. державним виконавцем було відкрито виконавче провадження ВП 51934229 з виконання виданого господарським судом Одеської області наказу у справі № 916/4442/15 від 22.07.2016 р. про стягнення витрат по сплаті судового збору в розмірі 1378,00 грн. В п. 2 вказаної постанови органом ДВС було надано боржнику (скаржнику) строк для добровільного виконання рішення суду до 24 серпня 2016 р. При цьому в п. 3 постанови зазначено, що при невиконанні рішення в наданий для добровільного виконання строк орган ДВС виконуватиме його в примусовому порядку зі стягненням з боржника виконавчого збору та витрат, повязаних з провадженням виконавчих дій.

В подальшому 05.09.2016 р. державним виконавцем Приморського відділу державної виконавчої служби м. Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області в межах ВП № 51934229 була винесена постанова про арешт коштів боржника, згідно з якою накладено арешт на кошти боржника в межах суми 1618,80 грн. з урахуванням виконавчого збору та витрат по виконавчому провадженню.

Вказана постанова про арешт коштів була направлена Приморським ВДВС супровідним листом від 05.09.2016 р. № 18759 на адресу АТ „Укрсиббанк. В свою чергу ПАТ „Укрсиббанк своїм листом від 13.09.2016 р. повідомило Приморський ВДВС про прийняття до виконання вказаної постанови про арешт коштів від 05.09.2016 р. та недостатність коштів для її виконання.

Проте, скаржник вважає такі дії державного виконавця в межах ВП № 51934229 щодо арешту коштів боржника з урахуванням виконавчого збору та витрат по виконавчому провадженню протиправними, у звязку з чим звернувся до суду з поданою скаргою.

Щодо клопотання скаржника у поданій скарзі про зупинення стягнення на підставі виконавчого документа до завершення розгляду скарги на підставі п. 4 ч. 1 ст. 37 Закону України „Про виконавче провадження суд зазначає наступне.

В п. 4 ч. 1 статті 37 Закону України "Про виконавче провадження" зазначено, що виконавче провадження підлягає обов'язковому зупиненню у разі, зокрема, зупинення судом стягнення на підставі виконавчого документа.

Між тим в наведених положеннях Закону України "Про виконавче провадження" мова йдеться про повноваження державного виконавця, дії якого можуть бути оскаржені до суду, а за правилами ГПК, зокрема, статті 121-1 ГПК зупиняти виконання судового рішення має право виключно суд касаційної інстанції.

Отже, зупинення виконавчого провадження за Законом України "Про виконавче провадження" і зупинення виконання за правилами ГПК (ст. 121-1) - це різні правові інститути, які вчиняються в різних правових процедурах.

Відтак, господарський суд не може зупиняти ані виконавче провадження, так як це виключне повноваження державного виконавця, ані виконання судового рішення щодо стягнення коштів, що є виключним правом суду касаційної інстанції. У звязку з цим клопотання скаржника про зупинення стягнення за виданим господарським судом наказом залишено без задоволення.

Щодо інших вимог скаржника суд зазначає наступне.

Як випливає зі змісту скарги, скаржник в обґрунтування скарги посилається на той факт, що постанова про відкриття виконавчого провадження від 17.08.2016 р. була надіслана державним виконавцем з порушенням строків, передбачених ст.25 Закону України «Про виконавче провадження».

Разом з тим згідно ч. 5 ст. 25 Закону України „Про виконавче провадження копії постанови про відкриття виконавчого провадження надсилаються не пізніше наступного робочого дня стягувачу та боржникові.

Наразі, як вбачається з наданих до суду органом ДВС копій матеріалів виконавчого провадження, копію постанови про відкриття виконавчого провадження ВП № 51934229 від 17.08.2106 р. було надіслано скаржнику, який виступив боржником у виконавчому провадженні, згідно супровідного листа від 17.08.2016 р. № 17542 за юридичною адресою. Як вбачається з наданої скаржником копії поштового конверту та інформації з веб-сайту Укрпошти по відстеженню пересилання поштових відправлень, вказана постанова про відкриття виконавчого провадження фактично була направлена відділенням Укрпошти на адресу боржника 26.08.2016 р., а вручена останньому 08 вересня 2016 року. Однак, відсутність реєстрів відправленої поштової кореспонденції ВДВС унеможливлюють зясування моменту передачі з боку ВДВС до відділення звязку відправленої кореспонденції.

Також згідно зі ч. 1 ст. 31 Закону України „Про виконавче провадження копії постанов державного виконавця та інші документи виконавчого провадження, що державний виконавець зобов'язаний довести до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам із супровідними листами простою кореспонденцією, крім постанов про відкриття виконавчого провадження або відмову у відкритті виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу відповідно до статті 47 цього Закону, що надсилаються рекомендованим листом з повідомленням про вручення. Боржник вважається повідомленим про відкриття виконавчого провадження, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.

Отже, враховуючи викладене, боржник вважається повідомленим про відкриття виконавчого провадження ВП № 51934229 саме з 08.09.2106 р.

При цьому з огляду на те, що в п. 2 резолютивної частини постанови про відкриття виконавчого провадження ВП № 51934229 боржника - ПП «Ізуїль-Україна» зобовязано самостійно виконати вимоги виконавчого документа у строк до 24 серпня 2016 року, в той час як копію постанови про відкриття виконавчого провадження було направлено боржнику 26 серпня 2016 року, скаржник стверджує, що був позбавлений можливості самостійно виконати вимоги виконавчого документа у встановлений державним виконавцем строк. В свою чергу враховуючи несвоєчасне (після закінчення наданого для самостійного виконання строку) надіслання старшим державним виконавцем копії постанови про відкриття виконавчого провадження, внаслідок чого боржник був позбавлений можливості самостійного виконання вимог виконавчого документа, скаржник вважає, що відсутні законні підстави для арешту коштів боржника. Також, на думку скаржника, сплив строку, наданого для добровільного виконання рішення суду, сам по собі не є тією достатньою підставою, з якою законодавець повязує стягнення виконавчого збору з боржника.

Вказані доводи скаржника про те, що накладення арешту на кошти боржника в фінансовій установі є протиправним, оскільки постанова про відкриття виконавчого провадження була отримана боржником після закінчення строку для самостійного виконання вимог виконавчого документа, суд вважає безпідставними, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 57 Закону України „Про виконавче провадження арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом:

- винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах;

- винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї;

- винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження;

- проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту.

Постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження виноситься державним виконавцем не пізніше наступного робочого дня після закінчення строку для самостійного виконання рішення (якщо така постанова не виносилася під час відкриття виконавчого провадження) та не пізніше наступного робочого дня із дня виявлення майна.

Постановами, передбаченими частиною другою цієї статті, може бути накладений арешт у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій та застосованих державним виконавцем штрафів, на все майно боржника або на окремі предмети. Копії постанови державного виконавця про арешт коштів чи майна боржника надсилаються не пізніше наступного робочого дня після її винесення боржнику та банкам чи іншим фінансовим установам або органам, зазначеним у частині другій цієї статті та органам, що ведуть Державний реєстр обтяжень рухомого майна. Постанова державного виконавця про арешт коштів чи майна боржника може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом.

Також згідно положень абз. 2 ч. 2 ст. 25 Закону України „Про виконавче провадження за заявою стягувача державний виконавець одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження може накласти арешт на майно та кошти боржника, про що виноситься відповідна постанова.

Виходячи з наведених положень Закону, накладення державним виконавцем ВДВС арешту на кошти боржника законодавець не повязує з моментом спливу строку для самостійного виконання боржником рішення та несвоєчасним отриманням постанови про відкриття виконавчого провадження, оскільки державний виконавець може накласти арешт на майно та кошти боржника одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження. Адже арешт майна чи коштів боржника направлений насамперед для забезпечення реального виконання рішення, тобто стягнення сум за виконавчим документом на користь стягувача.

Наразі слід зазначити, що у випадку несвоєчасного отримання постанови про відкриття виконавчого провадження Закон передбачив право сторони виконавчого провадження, в тому числі і боржника, звернутися до державного виконавця із заявою про відкладення виконавчих дій, а також передбачив право державного виконавця відкласти виконавчі дії з цих же підстав із власної ініціативи.

Зокрема, відповідно до ст. 35 Закону України «Про виконавче провадження» за наявності обставин, що перешкоджають провадженню виконавчих дій, або у разі несвоєчасного одержання сторонами документів виконавчого провадження, внаслідок чого вони були позбавлені можливості скористатися правами, наданими їм цим Законом, державний виконавець може відкласти виконавчі дії за заявою стягувача чи боржника або з власної ініціативи на строк до десяти робочих днів.

Як вбачається з матеріалів справи, 15.09.2016 р. боржником (скаржником) була подана до Приморського ВДВС заяву про відкладення виконавчого провадження у звязку з несвоєчасним одержанням постанови про відкриття виконавчого провадження, в якій скаржник просив відкласти проведення виконавчих дій до розгляду Вищим господарським судом заяви по зупинення виконання рішення. За результатами розгляду вказаної заяви боржника про відкладення виконавчих дій і матеріалів виконавчих проваджень та у звязку з несвоєчасним одержанням боржником постанови про відкриття виконавчого провадження 29.09.2016 р. державним виконавцем Приморського ВДВС була винесена постанова про відкладення провадження виконавчих дій на строк до 10.10.2016 р. з метою виконання наказу суду боржником у самостійному порядку. Також листом Приморського ВДВС від 30.09.2106 р. № 20904 боржника було повідомлено про те, що для відкладення провадження виконавчих дій до розгляду Вищим господарським судом заяви про зупинення виконання рішення відсутні законні підстави, та запропоновано боржнику сплатити борг у самостійному порядку в строк до 10.10.2016 р.

Крім того, суд вважає необґрунтованими посилання скаржника на неправомірність дій державного виконавця Приморського ВДВС щодо накладення арешту на кошти боржника в межах суми 1618,80 грн. з урахуванням виконавчого збору та витрат по виконавчому провадженню.

Згідно ч. 1 ст. 28 Закону України "Про виконавче провадження" (в редакції, що діяла на момент вчинення ВДВС оскаржуваних дій) у разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений ч. 2 ст. 25 цього Закону для самостійного його виконання, постановою державного виконавця з боржника стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом. У разі невиконання боржником у той самий строк рішення немайнового характеру виконавчий збір стягується в розмірі сорока неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з боржника - фізичної особи і в розмірі вісімдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з боржника - юридичної особи. У зазначених розмірах виконавчий збір стягується з боржника також у разі повернення виконавчого документа без виконання за письмовою заявою стягувача та у разі самостійного виконання боржником рішення після початку його примусового виконання, зокрема шляхом перерахування коштів безпосередньо на рахунок стягувача.

Також, виходячи з положень ст. 57 вказаного Закону, постановами, передбаченими частиною другою цієї статті, може бути накладений арешт у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій та застосованих державним виконавцем штрафів.

Отже, накладення арешту ВДВС на кошти боржника у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій не суперечить вимогам законодавства.

Так, скаржник вказує, що виконавчий збір стягується на підставі постанови державного виконавця у випадку, якщо боржником в установлений для цього строк рішення добровільно не виконано, а державним виконавцем вчинено дії, спрямовані на примусове виконання, однак ВДВС не було вчинено заходів примусового виконання наказу. Однак, такі доводи скаржника спростовуються положеннями ч. 2 ст. 28 Закону України Про виконавче провадження, за якими виконавчий збір стягується незалежно від вчинення державним виконавцем заходів примусового виконання, передбачених цим Законом.

За таких обставин, судом не приймаються до уваги посилання скаржника на невідповідність вчинених державним виконавцем дій з арешту коштів боржника приписам Закону України "Про виконавче провадження".

Поряд з цим суд зазначає, що скаржником не надано жодних доказів на підтвердження вжиття ним заходів й після повторного надання ВДВС строку (до 10.10.2016 р.) для добровільного виконання судового рішення у даній справі в частині сплати стягнутих судових витрат. Тим більш судом не встановлено, а скаржником не доведено наявність обставин, які б звільняли скаржника як боржника від виконання судового рішення, яке набрало законної чинності.

Також суд зазначає, що виконання судового рішення є невід'ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 13.12.2012 № 18-рп/2012).

В п. 43 рішення Європейського суду з прав людини від 20.07.2004 р. у справі "Шмалько проти України" (заява N 60750/00) суд наголошує, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право на звернення до суду або арбітражу з позовом стосовно будь-яких його цивільних прав та обов'язків. Таким чином, ця стаття проголошує "право на суд", одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов з приводу цивільно-правових питань до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов'язкову силу, не виконувалося на шкоду одній зі сторін. Було б незрозуміло, якби стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і, водночас, не передбачала виконання судових рішень. Якщо тлумачити статтю 6 як таку, що стосується виключно доступу до судового органу та судового провадження, то це могло б призводити до ситуацій, що суперечать принципу верховенства права, який договірні держави зобов'язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. Отже, для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина "судового розгляду"

Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду, як джерело права.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

За приписами ст. 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно зі ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

У відповідності з п. 9.1, 9.13 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.10.2012 р. № 9 „Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України за результатами розгляду скарги виноситься ухвала, в якій господарський суд або визнає доводи заявника правомірними і залежно від їх змісту визнає постанову державного виконавця щодо здійснення заходів виконавчого провадження недійсною, або визнає дії чи бездіяльність органу Державної виконавчої служби незаконними, чи визнає недійсними наслідки виконавчих дій, або зобов'язує орган державної виконавчої служби здійснити певні виконавчі дії, якщо він ухиляється від їх виконання без достатніх підстав, або визнає доводи скаржника неправомірними і скаргу відхиляє.

Таким чином, враховуючи вищевикладені обставини та відсутність порушень вимог законодавства з боку органу державної виконавчої служби під час здійснення виконавчого провадження ВП № 51934229 з примусового виконання наказу господарського суду Одеської області від 22.07.2016 р. по справі № 916/4442/15 щодо стягнення витрат по сплаті судового збору, господарський суд доходить висновку про відсутність правових підстав для задоволення скарги Приватного підприємства „Ізуїль-Україна на дії Приморського відділу державної виконавчої служби м. Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області з огляду на її безпідставність та необґрунтованість.

Керуючись ст. 1212, ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, суд -

У Х В А Л И В:

Відмовити у задоволенні скарги Приватного підприємства „Ізуїль-Україна на дії Приморського відділу державної виконавчої служби м. Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області у справі № 916/4442/15.

Ухвалу може бути оскаржено у 5-денний строк з дня її підписання.

Повний текст ухвали складено та підписано 16 січня 2017 р.

Головуючий суддя В.С. Петров

Суддя Т.Г. Д'яченко

Суддя І.А. Малярчук