РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.01.2017Справа №910/17833/16

За позовомКомунального підприємства "Центр обслуговування споживачів Шевченківського району"
доФізичної особи-підприємця ОСОБА_1
простягнення 38935,81 грн.
Суддя Смирнова Ю.М.

Представники:

від позивачаБриль П.О. - представник
від відповідачаОСОБА_1

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Комунальне підприємство "Центр обслуговування споживачів Шевченківського району" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за комунальні послуги в розмірі 38935,81 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що в період з 17.09.2010 по 27.06.2014 відповідач, як користувач нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1, споживав надані йому позивачем комунальні послуги, зокрема, послуги з центрального опалення та холодного водопостачання. Оскільки оплата за спожиті комунальні послуги від відповідача не надходила, крім основного боргу, за прострочення виконання грошового зобов'язання позивач просить суд стягнути з відповідача 3% річних та інфляційні втрати. Позивач зазначив, що зобов'язання відповідача по сплаті наданих послуг з центрального опалення та спожитої холодної води у вищевказаний період виникли на підставі закону, а відсутність договору не звільняє відповідача від обов'язку оплатити фактично спожиті житлово-комунальні послуги.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 29.09.2016 за вказаним позовом порушено провадження у справі №910/17833/16, розгляд якої призначено на 20.10.2016.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.10.2016, у зв'язку з неявкою в судове засідання представника відповідача, неподанням відповідачем витребуваних судом документів, заявленим відповідачем клопотанням про відкладення розгляду справи, розгляд справи відкладено на 03.11.2016.

У зв'язку з необхідністю витребування нових доказів у справі, а також враховуючи неодноразову зміну позивачем розміру позовних вимог, численні клопотання відповідача у судовому засіданні 03.11.2016 оголошено перерву до 10.11.2016, а 10.11.2016 до 23.11.2016, а 23.11.2016 до 12.12.2016.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.11.2016 судом прийнято до розгляду заяву позивача про збільшення розміру позовних вимог, в якій позивач просить суд стягнути з відповідача заборгованість за комунальні послуги в розмірі 40872,06 грн. як таку, що відповідає вимогам ст.22 Господарського процесуального кодексу України та за клопотанням представників сторін продовжено строк розгляду спору у справі № 910/17833/16 на 15 днів.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 12.12.2016, у зв'язку з необхідністю витребування додаткових доказів по справі, розгляд справи відкладено на 03.01.2017.

В судовому засіданні 03.01.2017 оголошено перерву до 12.01.2017.

Представник позивача в судове засідання 12.01.2017 з'явився, надав заяву про зменшення розміру позовних вимог, яка мотивована тим, що позивачем було перераховано суму заборгованості відповідача за послуги з централізованого опалення за частину спірного періоду з 31.10.2013 по 30.04.2014, у зв'язку з тим, що на будинку за адресою: м.Київ, вул.Саксаганського, 147/5 було встановлено будинковий засіб обліку теплової енергії, внаслідок чого позивач просив стягнути з відповідача заборгованість за комунальні послуги в розмірі 38006,06 грн., а саме: 21701,86 грн. основного боргу, 14417,87 грн. витрат з урахуванням індексу та 3% річних у розмірі 1886,33 грн.

Відповідно до вимог ст.22 Господарського процесуального кодексу України судом прийнято до розгляду вищевказану заяву, як заяву про зменшення позовних вимог.

Відповідач надав суду письмові заперечення та пояснення на позов, в яких зокрема зауважив, що не укладав із позивачем договору на надання житлово-комунальних послуг, обов'язковість укладення якого передбачена ст. 19 Закону України "Про житлово-комунальні послуги", а в доданих до позовної заяви документах відсутні будь-які докази, що підтверджують повноваження позивача на надання комунальних послуг в будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 та підтверджують сам факт надання комунальних послуг відповідачу. Також, у відзивах на позовну заяву відповідач надав свої заперечення щодо наведених позивачем розрахунків комунальних послуг, зазначив про те, що наведені у розрахунку позивача тарифи, які встановлені розпорядженнями №758 від 29.12.2010 та №859 від 31.05.2011 суперечать законодавству, а крім цього стосовно розрахунку плати за холодну воду відповідач зазначив, що наведені у розрахунку позивача тарифи не відповідають встановленим тарифам, які діяли в період фактичного надання житлово-комунальних послуг, заявлений позивачем.

Також, відповідач надав суду заяву про застосування строку позовної давності щодо заявлених позовних вимог.

Крім того, судом було розглянуто та відмовлено відповідачу в задоволенні його клопотань про залишення позову без розгляду з підстав, які наведені в ухвалі Господарського суду міста Києва від 20.10.2016.

В судовому засіданні 12.01.2017 судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 є власником нежилого приміщення, загальною площею 21,6 кв.м. (в літері А), за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 27.12.2002, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Белугіною В.Л., зареєстрованого в реєстрі за № 2010 (належним чином засвідчена копія знаходиться в матеріалах справи).

Комунальне підприємство "Центр обслуговування споживачів Шевченківського району" засноване на комунальній власності територіальної громади міста Києва та, відповідно до рішення Київської міської ради від 22.09.2011 № 24/6240 "Про питання діяльності комунальних підприємств, що належать до комунальної власності територіальної громади міста Києва" перейменоване з Комунального підприємства по утриманню житлового господарства Шевченківської районної у м. Києві ради (п.п. 1.1, 1.2 Статуту).

Відповідно до п. 2.2.1 Статуту позивача, основними напрямками діяльності підприємства, зокрема, є забезпечення послугами газопостачання, водопостачання (водовідведення) та централізованого опалення до споживачів по внутрішньо-будинкових мережах на підставі договорів, укладених підприємством з виробниками послуг, а також на підставі договорів, укладених підприємством безпосередньо зі споживачами послуг; здійснення нарахувань та виготовлення рахунків на сплату житлово-комунальних послуг для споживачів (власників, наймачів) жилих та нежилих приміщень; забезпечення збору платежів від споживачів зазначених послуг на користь виробників послуг.

14.11.2003 між Комунальним підприємством по утриманню житлового господарства Шевченківської району міста Києва, яке перейменоване на Комунальне підприємство "Центр обслуговування споживачів Шевченківського району", та Акціонерною енергопостачальною організацією "Київенерго", яка перейменована на Публічне акціонерне товариство "Київенерго", укладено договір № 320016 на постачання теплової енергії у гарячій воді, в додатку № 6 якого вказано, що теплова енергія у гарячій воді постачається, зокрема, до приміщення, загальною площею 21,6 кв.м., яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, та належить Фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1.

20.04.2005 між Відкритим акціонерним товариством "Акціонерна компанія "Київводоканал", яке змінило своє найменування на Публічне акціонерне товариство "Акціонерна компанія "Київводоканал", та Комунальним підприємством по утриманню житлового господарства Шевченківської району міста Києва, яке перейменоване на Комунальне підприємство "Центр обслуговування споживачів Шевченківського району", укладено договір № 05618/2-10 на постачання питної води та приймання стічних вод через приєднані мережі.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимгоги позивач пояснив, що на підставі укладених із Публічним акціонерним товариством "Київенерго" та Публічним акціонерним товариством "Акціонерна компанія "Київводоканал" вищевказаних договорів, відповідачу надавались комунальні послуги у приміщенні за адресою: АДРЕСА_1 (нежитлове приміщення, загальною площею 21,6 кв.м.) за період з 17.09.2010 по 27.06.2014 на загальну суму 21701,86 грн.

При цьому, позивач зазначив, що на виконання окремого доручення Першого заступника голови Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації від 13.09.2010 № 905 Комунальне підприємство "Житлово-експлуатаційна контора "Ярославська" за довідкою про заборгованість споживачів за спожиті комунальні послуги передало позивачу заборгованість за житлово-комунальні послуги Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 у розмірі 5935,75 грн. станом на 01.10.2010.

Таким чином, зважаючи на несплату відповідачем за фактично отримані житлово-комунальні послуги, на думку позивача, у відповідача виникла заборгованість у загальному розмірі 21701,86 коп.

Оцінюючи подані позивачем докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов'язки, регулюються Законом України "Про житлово-комунальні послуги".

Суб'єктами цього Закону є органи виконавчої влади, місцевого самоврядування, виробники, виконавці та споживачі житлово-комунальних послуг, а також власники приміщень або будинків та балансоутримувачі, які залежно від цивільно-правових угод можуть бути споживачами, виконавцями або виробниками послуг.

Згідно зі ст. 13 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" залежно від функціонального призначення житлово-комунальними послугами є, зокрема, комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо).

Відповідно до ст. 19 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" передбачено право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору про надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений п. 5 ч. 3 ст. 20 цього Закону обов'язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку, що споживачі зобов'язані оплатити отримані ними житлово-комунальні послуги. Відсутність письмового договору щодо надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від встановленого законом обов'язку оплати послуг у повному обсязі, якщо він фактично користується ними зі згоди постачальника послуг.

За таких обставин зобов'язання відповідача оплатити послуги з гарячого, холодного водопостачання та водовідведення виникає на підставі закону з узгоджених дій постачальника і споживача послуг.

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України та ст. 526 Цивільного кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання, відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов'язань не допускається, крім випадків, передбачених законом.

Згідно із ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Таким чином, правовідношення, в якому замовник зобов'язаний оплатити надану послугу в грошах, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, є грошовим зобов'язанням.

Відповідно до ст. 218 Цивільного кодексу України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом.

Суд зазначає, що недійсність договору з надання житлово-комунальних послуг у зв'язку з недодержанням юридичними особами письмової форми законом не встановлена, а тому зобов'язання, що виникли між сторонами, є дійсними і їх виконання повинне здійснюватися у відповідності до норм цивільного законодавства.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного суду України від 25.11.2014 у справі № 3-184гс14.

З огляду на вищевикладене, суд не приймає до уваги заперечення відповідача щодо відсутності у позивача правових підстав для стягнення заборгованості за фактично отримані комунальні послуги у зв'язку з відсутністю укладеного між сторонами договору на надання житлово-комунальних послуг у письмовій формі.

При цьому, суд зазначає, що 27.04.2014 набрав чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення розрахунків за енергоносії", яким було внесено зміни до Закону України "Про житлово- комунальні послуги", зокрема, статтю 19 було доповнено частиною 4, відповідно до якої виконавцем послуг з централізованого опалення та послуг з централізованого постачання гарячої води, послуг централізованого постачання холодної води та послуг з водовідведення для об'єктів усіх форм власності є суб'єкт господарювання з постачання (теплопостачальна організація), у зв'язку з чим нарахування позивачем плати на холодне водопостачання за травень - червень місяці 2014 року є неправомірним.

Отже, за період з вересня 2010 року по квітень 2014 року Комунальним підприємством "Центр обслуговування споживачів Шевченківського району" фактично були надані комунальні послуги (опалення, холодне водопостачання) Фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 (нежитлове приміщення, загальною площею 21,6 кв.м.) на загальну суму 21488,66 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи належним чином засвідченими копіями облікових карток Публічного акціонерного товариства "Київенерго" за період з вересня 2010 року по квітень 2014 року та розшифровками рахунків абонента Публічного акціонерного товариства "Акціонерна компанія "Київводоканал" за період з вересня 2010 року по квітень 2014 року, та на підставі чого позивачем виставлялись відповідачу рахунки на оплату (знаходяться в матеріалах справи).

У відповідності до норм статті 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" споживач має право одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг та зобов'язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Нормами частини 1-3 статті 32 "Про житлово-комунальні послуги" плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку. Розмір плати за утримання будинків і споруд та прибудинкових територій встановлюється залежно від капітальності, рівня облаштування та благоустрою.

Відповідно до п. 18 постанови Кабінету Міністрів України "Про затвердження правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення" від 21.07.2005 № 630, розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено інший строк.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Судом встановлено, що свій обов'язок з оплати за фактично отримані комунальні послуги (опалення, гаряче та холодне водопостачання) за період з вересня 2010 року по квітень 2014 року у розмірі 21488,66 грн. відповідач не виконав, що не було спростовано відповідачем у судових засіданнях та відзивах на позовну заяву.

При цьому, суд не приймає до уваги заперечення відповідача щодо необхідності позивача виставляти рахунки за отримані комунальні послуги, оскільки такий обов'язок позивача не передбачений положеннями законодавства України, натомість нормами Закону України "Про житлово-комунальні послуги", зокрема ст. 20, прямо передбачений обов'язок відповідача (споживача) сплачувати за отримані комунальні послуги.

Відповідач також зауважив, що вказані позивачем у розрахунку позовних вимог тарифи не відповідають дійсності.

Відповідно до ч. 2 ст. 14 Закону України "Про житлово-комунальні послуги", ціни/тарифи на комунальні послуги та послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій формуються і затверджуються центральними органами виконавчої влади, національними комісіями, що здійснюють державне регулювання у відповідних сферах, та органами місцевого самоврядування відповідно до їхніх повноважень, визначених законом.

05.01.2017 позивачем подані письмові пояснення щодо порядку та способу нарахування розміру фактично спожитих відповідачем комунальних послуг, в яких позивач, посилаючись на розпорядження Київської міської державної адміністрації щодо встановлення тарифів та роз'яснення Головного управління цінової політики Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), детально навів та обґрунтував порядок нарахування розміру фактично спожитих відповідачем комунальних послуг, виходячи із площі нежитлового приміщення 21,6 кв.м.

Зокрема, позивач пояснив, що нарахування розміру фактично спожитих відповідачем комунальних послуг здійснював відповідно до розпорядження Київської міської державної адміністрації від 30.06.2009 № 758 та №2308 від 07.12.2011 (щодо холодного водопостачання) та розпорядження Київської міської державної адміністрації від 07.12.2011 № 2316 (щодо централізованого опалення) розрахунковим способом обліку.

Разом з тим, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача грошових коштів у розмірі 5935,75 грн., які позивач зазначив у позові та розрахунку позовних вимог як заборгованість за спожиті комунальні послуги відповідачем станом на 01.10.2010 та яку Комунальне підприємство "Житлово-експлуатаційна контора "Ярославська" за довідкою про заборгованість споживачів за спожиті комунальні послуги передало позивачу станом на 01.10.2010 (належним чином засвідчена копія знаходиться в матеріалах справи).

Відповідно до ст. 32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обґрунтовуючи існування у відповідача заборгованості за спожиті комунальні послуги у розмірі 5935,75 грн. за період до 01.10.2010, позивач посилається лише на довідку про заборгованість станом на 01.10.2010, яку складено Комунальним підприємством "Житлово-експлуатаційна контора "Ярославська", тоді як доказів фактичного надання комунальних послуг відповідачу з опалення та холодного водопостачання Комунальним підприємством "Житлово-експлуатаційна контора "Ярославська" та позивачем не надано.

З огляду на те, що належними та допустимими доказами фактичного надання комунальних послуг відповідачу є, зокрема, договір на житлово-комунальні послуги, облікові картки Публічного акціонерного товариства "Київенерго" та розшифровки рахунків абонента Публічного акціонерного товариства "Акціонерна компанія "Київводоканал", які не були надані позивачем у підтвердження позовних вимог в частині стягнення заборгованості у розмірі 5935,75 грн. за період до 01.10.2010, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача грошових коштів у розмірі 5935,75 грн. задоволенню не підлягають.

18.10.2016 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від відповідача надійшла заява про застосування позовної давності до позовних вимог позивача.

Згідно зі ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до статті 257 Цивільного кодексу України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до ч. 5 ст. 261 Цивільного кодексу України, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Пунктом 2.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 29.05.2013 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" визначено, що за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

З огляду на те, що суд дійшов висновку про порушення прав та охоронюваних законом інтересів позивача, за захистом яких той звернувся до суду, а саме щодо стягнення заборгованості за фактично отримані комунальні послуги за період з вересня 2010 року по квітень 2014 року у загальному розмірі 21488,66 грн., та зважаючи на подану позивачем заяву про застосування позовної давності, у суду є підстави застосувати позовну давність.

Відповідно до частини 1 статті 264 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

Згідно з ч. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Беручи до уваги дату звернення позивача з даним позовом до суду (28.09.2016 - про що свідчить вхідний реєстраційний штамп Господарського суду міста Києва за № 17833/16), а також зважаючи на те, що доказів переривання позовної давності позивачем суду не надано (зокрема, доказів часткової сплати боргу), позовні вимоги щодо стягнення заборгованості, яка виникла у період з 28.09.2013 по 28.09.2016, є такими, що знаходяться в межах строку позовної давності.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог Комунального підприємства "Центр обслуговування споживачів Шевченківського району" щодо стягнення з відповідача суми основного боргу за надані комунальні послуги у розмірі 18723,74 грн. за період заборгованості, який виник до 28.09.2013, у зв'язку із спливом позовної давності.

Таким чином, позовні вимоги Комунального підприємства "Центр обслуговування споживачів Шевченківського району" в частині стягнення з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 суми основного боргу підлягають частковому задоволенню у розмірі 2764,92 грн. за період з жовтня 2013 року по квітень 2014 року.

Згідно відповіді ПАТ "Київенерго" за вих. №1126 від 27.12.2016 на запит суду повідомлено про встановлення будинкового засобу обліку теплової енергії типу СВТУ-11Т за адресою: АДРЕСА_1 з 16.10.2013.

Відповідно до розпорядження Київської міської державної адміністрації від 07.12.2011 № 2316, з 01.01.2012 тариф на централізоване опалення нежитлових приміщень за відсутності будинкового лічильника обліку складав 29,14 грн. за кв.м, за наявності будинкового приладу обліку вартість 1 Гкалорії для нежитлових приміщень (тариф для "інших споживачів") складав 991,58 грн. (з ПДВ). Відповідно до додатку № 6 до договору на постачання теплової енергії з ПАТ "Київенерго" № 320016 від 14.11.2003 вся опалювальна площа нежитлових приміщень в будинку АДРЕСА_1 (№ особового рахунку НОМЕР_2) складає 1003,0 кв.м, площа приміщення відповідача складає 21,6 кв.м, а отже площа приміщення відповідача 21,6 кв.м поділена на всю площу нежитлових приміщень 1003,0 кв.м дорівнює 0,02 (у процентному співвідношенні), у зв'язку з чим розрахунок з централізованого опалення проводиться наступним чином: кількість гігакалорій виставлених в табуляграмах (на всі нежитлові приміщення) * 0,02 = кількість Гкал. виставлених за опалення відповідачу. Щодо холодного водопостачання, обсяг його нарахування здійснювався відповідно до табуляграм Публічного акціонерного товариства "Акціонерна компанія "Київводоканал" відповідно до норм витрат, розрахованих відносно площі приміщення, кількості кранів, кількості співробітників за тарифами діючими з січня 2012 року відповідно до розпорядження Київської міської державної адміністрації № 2308 від 07.12.2011 (холодне водопостачання та водовідведення - 6,27 грн./ м3 (з ПДВ) для категорії "інші споживачі".

При цьому, суд зазначає, що розпорядження Київської міської державної адміністрації від 07.12.2011 № 2316, яким викладено в новій редакції тарифи на центральне опалення та № 2308 від 07.12.2011 про встановлення тарифів на комунальні послуги з централізованого постачання холодної води і водовідведення холодної та гарячої води скасовані в установленому законом порядку розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 29.07.2014 № 863, яке зареєстровано в Головному управлінні юстиції у місті Києві 08.08.2014 за № 20/1073.

Крім того, позивачем було нараховано та заявлено до стягнення з відповідача 3% річних у загальному розмірі 1886,33 грн. за період з 25.11.2010 по 01.08.2015 та інфляційні втрати у розмірі 14417,87 грн. нарахованих за період з 25.10.2010 по 01.08.2015 щодо кожного простроченого платежу окремо.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно з пунктом 4.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" сплата трьох процентів від простроченої суми (якщо інший розмір не встановлений договором або законом) та інфляційних втрат не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним утримуваними коштами, належними до сплати кредиторові.

Згідно з Законом України "Про індексацію грошових доходів населення" індекс споживчих цін (індекс інфляції) обчислюється спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади в галузі статистики і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. На даний час індекс інфляції розраховується Державною службою статистики України і щомісячно публікується, зокрема, в газеті "Урядовий кур'єр". Отже, повідомлені друкованими засобами масової інформації з посиланням на зазначений державний орган відповідні показники згідно з статтями 17, 18 Закону України "Про інформацію" є офіційними і можуть використовуватися господарським судом і учасниками судового процесу для визначення суми боргу.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Перевіривши наданий позивачем розрахунок інфляційних втрат, суд дійшов висновку про його необґрунтованість, оскільки у позивача відсутні підстави для нарахування інфляційних втрат на суму грошових коштів у розмірі 5935,75 грн. (борг станом на 01.10.2010), з огляду на відмову суду в задоволенні позовних вимог щодо стягнення з відповідача вказаної суми грошових коштів.

Таким чином, суд відмовляє Комунальному підприємству "Центр обслуговування споживачів Шевченківського району" в стягненні з відповідача інфляційних втрат у розмірі 198,33 грн. за прострочення сплати грошових коштів у розмірі 5935,75 грн. за період з 25.10.2010 по 01.08.2016.

Що стосується розрахунку 3% річних та інфляційних втрат нарахованих за загальний період нарахування з 25.11.2010 по 01.08.2016 щодо кожного простроченого платежу окремо, то суд, зважаючи на подану відповідачем заяву про застосування позовної давності, зазначає наступне.

Відповідно до ст. 257 Цивільного кодексу України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ст. 266 Цивільного кодексу України, зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Згідно з ч. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Беручи до уваги дату звернення позивача з даним позовом до суду (28.09.2016 - про що свідчить вхідний реєстраційний штамп Господарського суду міста Києва за № 17833/16), суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог Комунального підприємства "Центр обслуговування споживачів Шевченківського району" щодо стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних втрат, які нараховані позивачем на основну заборгованість, яка виникла до 28.09.2013, у зв'язку із спливом позовної давності.

За розрахунком суду (період основної заборгованості з жовтня 2013 року по квітень 2014 на суму 2764,92 грн.), позовні вимоги Комунального підприємства "Центр обслуговування споживачів Шевченківського району" в частині стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних втрат підлягають частковому задоволенню у розмірі 202,14 грн. та 2315,58 грн. відповідно за період з 30.11.2013 по 01.08.2016.

Таким чином, позовні вимоги Комунального підприємства "Центр обслуговування споживачів Шевченківського району" підлягають частковому задоволенню.

У відповідності до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору покладаються на сторін пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 33, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (02121, АДРЕСА_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь Комунального підприємства "Центр обслуговування споживачів Шевченківського району" (03190, м. Київ, вул. Кирпоноса, буд. 10/8, ідентифікаційний код 31731838) суму основного боргу у розмірі 2764 (дві тисячі сімсот шістдесят чотири) грн. 92 коп., 3% річних у розмірі 202 (двісті дві) грн. 14 коп., інфляційні втрати у розмірі 2315 (дві тисячі триста п'ятнадцять) грн. 58 коп. та судовий збір у розмірі 191 (сто дев'яносто одна) грн. 54 коп.

3. В іншій частині позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 18.01.2017

Суддя Ю.М. Смирнова