ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" січня 2017 р.Справа № 922/4144/16

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Добрелі Н.С.

при секретарі судового засідання Сланова М.Ю.

розглянувши справу

за позовом Публічного акціонерного товариства "НАК "Нафтогаз України" м. Київ
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Харківгаз Збут", м. Харків
про стягнення 121310,99 грн.
за участю представників сторін:

позивача - ОСОБА_1, за довіреністю № 14-94 від 18.04.2014 року.

відповідача - ОСОБА_2, за довіреністю № 007Др-26-1216 від 30.12.2016 року.

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" звернулось до господарського суду Харківської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Харківгаз Збут" про стягнення інфляційних втрат в сумі 95679,50 грн. та 3% річних в сумі 25631,49 грн. за неналежне виконання умов договору № 15-806-Б купівлі-продажу природного газу від 23.06.2015 року щодо вчасної оплати наданих послуг.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 05 грудня 2016 року було прийнято вказану позовну заяву, порушено провадження у справі та призначено її розгляд на 19 грудня 2016 року.

Через канцелярію господарського суду Харківської області 19.12.2016 року представник відповідача надав відзив на позов (вх. № 43320), в якому зазначив, що у зв`язку з тим, що позивач не повернув відповідачу акти приймання-передачі природного газу та не надав мотивованої відмови від їх підписання, неможливо встановити дату виникнення зобов`язання по договору. Тобто, на думку відповідача, підтвердити граничну дату остаточного розрахунку зазначену у розрахунках 3% річних та пені, наданих позивачем, неможливо.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 19.12.2016 року розгляд справи було відкладено на 16.01.2017 року.

Через канцелярію господарського суду Харківської області 16.01.2017 року від представника позивача надійшли пояснення (вх. № 1191) з додатком по справі.

Представник позивача в судовому засіданні 16.01.2017 року підтримав позовні вимоги, просив суд позов задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні 16.01.2017 року проти позовних вимог заперечував, просив суд в задоволенні позову відмовити.

Враховуючи те, що норми ст. 65 Господарського процесуального кодексу України, щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, що необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, а п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих ним повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів, та вважає за можливе розглянути справу за наявними у ній та додатково поданими на вимогу суду матеріалами та документами.

Зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані учасниками судового процесу докази, заслухавши пояснення представників сторін, суд встановив наступне.

23 червня 2015 року між Публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (позивач, Продавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Харківгаз Збут" (відповідач, Покупець) був укладений договір № 15-806-Б на купівлю - продаж природного газу (надалі - Договір).

Відповідно до розділу 1 Договору Продавець зобов'язується передати у власність Покупцю у 2015 році природний газ (надалі - газ), а Покупець зобов'язується приймати та оплачувати газ на умовах цього Договору.

Відповідно до п. 2.1 договору позивач передає відповідачу з 01 липня 2015 року по 31 грудня 2015 року газ в обсязі до 7423,100 тис. куб.м.

На виконання умов Договору позивач поставив відповідачу природний газ на загальну суму 11241838,08 грн., що підтверджується актами приймання-передачі природного газу.

Пунктом 6.1. Договору встановлено, що оплата за газ здійснюється Покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки.

У разі неповної оплати остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється покупцем до 20-го числа місяця, наступного за місяцем реалізації газу, на підставі підписаного сторонами акта приймання-передачі газу за розрахунковий місяць.

У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем обов`язку щодо вчасної оплати поставленого газу, позивачем було нараховано відповідачу 3% річних в сумі 25631,49 грн. та інфляційні втрати в сумі 95679,50 грн.

Заперечення відповідача ґрунтуються на тому, що позивачем не було повернуто підписані акти приймання-передачі, які відповідно до п. 6.1 договору є підставою для остаточного розрахунку за природний газ, а тому у відповідача не виникло обов`язку щодо остаточного розрахунку за спожитий газ. На підставі викладеного відповідач вважає, що у нього відсутня вина щодо невчасної оплати за спожитий газ, а тому позивачем безпідставно нараховано 3% річних та інфляційні втрати.

Надаючи правову кваліфікацію доказам, які надані сторонами та викладеним обставинам з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог і заперечень проти них суд виходить з наступного.

За приписами ст.526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 Цивільного кодексу України).

Частинами 1, 3 ст.202 Господарського кодексу України передбачено, що господарське зобовязання припиняється, між іншим, виконанням, проведеним належним чином.

До відносин щодо припинення господарських зобовязань застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Підстави припинення зобовязання передбачені ст.ст.202-205 Господарського кодексу України, ст.ст. 599-601, 604-609 Цивільного кодексу України, зокрема за ст.599 Цивільного кодексу України зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Належним виконанням зобовязання є виконання, прийняте кредитором, у результаті якого припиняються права та обовязки сторін зобовязання.

Статтею 625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3% річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобов'язання (така ж правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 15.11.2010 у справ № 4/720, від 04.07.2011 у справі № 13/210/10, від 12.09.2011 у справі № 6/433-42/183, від 24.10.2011 у справі № 16/5/5022-103/2011 (2/43-654), від 14.11.2011 у справі № 12/207).

Згідно з приписами статті 11128 ГПК України рішення Верховного Суду України є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень та всіх судів України, а суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішеннями Верховного Суду України.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що нарахування позивачем інфляційних втрат та 3 % річних не є штрафними санкціями, а виступає способом захисту майнового права та інтересу, а тому наявність вини відповідача не є необхідною умовою для їх стягнення.

Пунктом 6.1 договору була передбачена оплата газу шляхом 100 % поточної оплати протягом місяця поставки газу та у разі не повної оплати остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 20 числа місяця, наступного за місяцем поставки газу, на підставі підписаного сторонами акту приймання-передачі газу за розрахунковий місяць.

Судом встановлено, що підписаними актами приймання-передачі газу, копії яких долучені до матеріалів справи, підтверджується поставка газу відповідачу.

Таким чином, зі змісту ч. 1 п. 6.1 договору вбачається, що відповідач мав здійснити оплату поставленого позивачем газу протягом місяця його поставки та лише в разі неповної оплати провести її до 20 числа місяця, наступного за місяцем реалізації газу, на підставі підписаного акту приймання-передачі.

Позивачем наданий обґрунтований розрахунок збитків від інфляції в розмірі 95679,50 грн. та 3% річних в розмірі 25631,49 грн.

Суд, перевіривши розрахунки позивача, перевіривши періоди нарахування останнім вказаної суми 3% річних та інфляційних витрат дійшов висновку про те, що відповідний розрахунок є вірним, та відповідає нормам чинного законодавства, а тому вимоги позивача про стягнення з відповідача 3% річних в розмірі 25631,49 грн. та інфляційних витрат в сумі 95679,50 грн. є обґрунтованими та підлягають задоволенню в повному обсязі.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Вищого господарського суду України від 05.09.2016 у справі № 904/11154/15, від 14.09.2016 у справі № 909/79/16, від 07.09.2016 у справі № 904/248/16, які прийняті за результатами розгляду аналогічних спорів.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат суд керується ст. 49 ГПК України. У спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Суми, які підлягають сплаті за проведення судової експертизи, послуги перекладача, адвоката та інші витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: при задоволенні позову - на відповідача; при відмові в позові - на позивача; при частковому задоволенні позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, судовий збір у даній справі покладається на відповідача.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 258, 267, 509, 525, 530, 598, 611, 612, 625, 629 Цивільного кодексу України; ст.ст. 173, 174, 179, 193, 232, 233 Господарського кодексу України; ст.ст. 1, 12, 33, 43, 44-49, ст.ст. 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Харківгаз Збут" (61004, м. Харків, вул. Москалівська ( ОСОБА_3), 57/59, ) на користь Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (01001, м. Київ, вул. Б. Хмельницького, 6, ) 25631,49 грн. 3% річних, 95679,50 грн. інфляційних втрат та 1819,80 грн. витрат зі сплати судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Повне рішення складено 18.01.2017 р.

Суддя ОСОБА_4

922/4144/16