ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

12.01.2017 Справа № 904/11335/16

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ТЕХМЕД КАРДІО", м. Київ

до Державної установи "Інститут гастроентерології Національної академії медичних наук України", м. Дніпропетровськ

про стягнення 7 590 110,25 грн.

Суддя Петренко Н.Е.

секретар судового засідання Бойчук Ю.С.

Представники:

від позивача: ОСОБА_1, представник за довіреністю № б/н від 21.12.2016р.

від відповідача: ОСОБА_2, представник за довіреністю № 1 від 03.01.2017р.

СУТЬ СПОРУ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "ТЕХМЕД КАРДІО" (далі - позивач) звернулось до господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Державної установи "Інститут гастроентерології Національної академії медичних наук України" (далі - відповідач) про стягнення 7 590 110,25 грн.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на порушення відповідачем умов договору № 1 від 18.09.2013 року, в частині розрахунку за поставлений товар.

Ухвалою господарського суду від 07.12.2016 року порушено провадження у справі, прийнято позовну заяву до розгляду, призначено судове засідання на 05.01.2017.

05.01.2017 у судовому засіданні оголошено перерву до 12.01.2017р.

12.01.2017 повноважний представник позивача у судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримав та просив суд задовольнити їх у повному обсязі.

В свою чергу, повноважний представник відповідача заявлені позовні вимоги не визнав та просив суд відмовити позивачу в їх задоволенні у повному обсязі.

У судовому засіданні 12.01.2017 року оголошено вступну та резолютивну частини судового рішення, згідно зі ст. 85 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши матеріали справи, подані документи, заслухавши пояснення повноважних представників позивача та відповідача, господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

18.09.2013 року між позивачем та відповідачем укладено договір № 1 (далі - Договір), відповідно до умов п. 1.1 якого, позивач зобов'язується у 2013 році поставити відповідачеві товари, зазначені в Специфікації (Додаток №1 до договору), а відповідач - прийняти і оплатити такі товари.

Ціна (сума) цього Договору становить 3 884 500,00 грн. (п. 3.1. Договору).

За приписами п. 4.1. Договору, відповідач зобов'язаний оплатити позивачу за отриманий товар, підтверджений видатковою накладною.

Розрахунки проводяться у безготівковій формі (п. 4.2. Договору).

Як зазначено у п. 4.3. Договору, оплата товару здійснюється у разі наявності та в межах відповідних бюджетних асигнувань.

Строк поставки товарів - з моменту підписання договору до 31.12.2013 року (п. 5.1. Договору).

Положеннями п. 6.1. Договору передбачено, що відповідач зобов'язаний:

- своєчасно та в повному обсязі сплатити за поставлений товар (п. 6.1.1.);

- приймати поставлені товари згідно з накладною та актом прийому-передачі (п. 6.1.2.);

- приймання - передача товару по якості та комплектності проводиться шляхом підписання накладної та акту прийому-передачі. У разі виявлення в момент передачі товару некомплектності, відхилення якісних показників тощо, відповідач може відмовитися від приймання товару або вказати про недоліки чи некомплектність у відповідному акті невідповідностей (п. 6.1.3.).

Згідно з п. 6.4. Договору позивач має право:

- своєчасно та в повному обсязі отримувати плату за поставлений товар (п. 6.4.1);

- на дострокову поставку товару за письмовим погодженням відповідача (п. 6.4.2.);

- у разі невиконання зобов'язань відповідачем позивач має право достроково розірвати цей Договір, повідомивши про це відповідача у строк 15 календарних днів (п. 6.4.3.).

У разі невиконання або неналежного виконання своїх зобов'язань за Договором сторони несуть відповідальність передбачену законами та цим Договором (п. 7.1.1. Договору).

Відповідно до п. 10.1. Договору, цей Договір набирає чинності з дати підписання і діє до 31.12.2013 року, але в будь-якому випадку до повного виконання сторонами своїх обов'язків.

У Специфікації (додаток № 1 до Договору) сторони погодили найменування, одиниці виміру, кількість одиниць, ціну та загальну вартість товару, яка складає 3 884 500,00 грн.

Додатками № 2-4 до Договору сторони погодили комплектність товарів зазначених у Додатку № 1 до Договору (Специфікації).

У додатковій угоді № 1 від 17.12.2013 року до Договору сторони дійшли взаємної згоди про зміну у розділі 12 Договору місцезнаходження та банківських реквізитів позивача.

Додатковою угодою № 1 від 31.12.2013 року до Договору сторони погодили продовжити термін дії договору в плані розрахунків до повного його виконання, у зв'язку із чим пункт 10.1 виклали у відповідній редакції.

Згідно з додатковою угодою № 2 до Договору сторони пункт договору 4.6 узгодили виклали у наступній редакції: «Сума заборгованості по договору складає 3 884 500,00 грн.

Так, на виконання умов вищевказаного Договору, позивач у 2013 році здійснив відповідачеві поставку товарів у асортименті, кількості та за цінами, що зазначені у Специфікації (Додаток №1 до Договору). Поставка товару позивачем відповідачеві та отримання товару відповідачем була здійснена згідно наступних товаросупровідних документів, підписаними сторонами без будь-яких заперечень та зауважень зі сторони відповідача:

- Видатковою накладною № ТМ-0000155 від 17.12.2013 року на суму 2 330 000,00 грн.;

- Видатковою накладною № ТМ-0000164 від 17.12.2013 року на суму 500 000,00 грн.;

- Видатковою накладною № ТМ-0000156 від 17.12.2013 року на суму 1 054 500,00 грн.

Крім того, отримання товару підтверджується відповідними Актами прийому-передачі від 17.12.2013 року, які також були підписані зі сторони відповідача без будь-яких зауважень та заперечень.

Проте, станом на сьогодні грошові кошти за поставлений згідно вищезазначених видаткових накладних товар на поточний рахунок позивача не надходили, тобто відповідач не здійснив оплату вартості поставленого товару, тим самим порушивши умови п. 6.1.1. Договору. Таким чином, неоплаченим залишається поставлений позивачем товар на загальну суму 3 884 500,00 грн.

За неналежне виконання відповідачем умов Договору в частини своєчасного та повного розрахунку за отриманий товар, позивач на підставі ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України нарахував інфляційні втрати у розмірі 3 380 908,62 грн. та 3% річних у розмірі 324701,63 грн.

Враховуючи вищевикладене, позивач просить суд стягнути з відповідача суму основного боргу у розмірі 3 884 500,00 грн., інфляційні втрати у розмірі 3 380 908,62 грн., 3% річних у розмірі 324 701,63 грн., всього 7 590 110,25 грн.

Відповідач заявлені позовні вимоги не визнав та просив суд відмовити позивачу в їх задоволенні у повному обсязі, виходячи з наступного.

Як вказує відповідач, за умовами п. 4.3. Договору оплата товару здійснюється у разі наявності та в межах відповідних бюджетних асигнувань. Тобто, при укладанні вказаного договору сторони погодили його істотні умови, в тому числі, обумовили, що оплата за поставлений товар здійснюється за наявності бюджетних асигнувань.

Позивач не довів, що відповідача було профінансовано з бюджету в достатньому розмірі для розрахунку за поставлений товар. Між тим, відповідно до кошторису від 28.02.2014 року та змін до кошторису від 09.04.2014 року затверджених головним розпорядником бюджетних коштів - Національною академією медичних наук України, у відповідача відсутні бюджетні асигнування на оплату товару купленого за державні кошти. Крім того, зважаючи на ст.ст. 2, 22 Бюджетного кодексу України, відповідач повинен діяти тільки в рамках затвердженого кошторису та в межах бюджетного фінансування.

Дослідивши наявні матеріали справи, заслухавши пояснення повноважних представників сторін, оцінивши надані докази в їх сукупності, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі.

Приймаючи рішення господарський суд виходив із наступного.

Згідно зі ст. 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Господарське зобов'язання виникає, зокрема із господарського договору (ст. 174 Господарського кодексу України).

Зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку (ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 265 Господарського кодексу України, за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Аналогічна норма міститься у ст. 712 Цивільного кодексу України відповідно до якої, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Статтею 266 Господарського кодексу України передбачено, що предметом поставки є визначені родовими ознаками продукція, вироби з найменуванням, зазначеним у стандартах, технічних умовах, документації до зразків (еталонів), прейскурантах чи товарознавчих довідниках. Предметом поставки можуть бути також продукція, вироби, визначені індивідуальними ознаками. Загальна кількість товарів, що підлягають поставці, їх часткове співвідношення (асортимент, сортамент, номенклатура) за сортами, групами, підгрупами, видами, марками, типами, розмірами визначаються специфікацією за згодою сторін, якщо інше не передбачено законом.

За приписами ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України, покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Положеннями ст. 693 Цивільного кодексу України передбачено, якщо договором встановлений обов'язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу. У разі невиконання покупцем обов'язку щодо попередньої оплати товару застосовуються положення статті 538 цього Кодексу. Якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Статтями 525, 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Згідно з ч. 2 ст. 218 Господарського кодексу України учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання.

У відповідності до ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Статтею 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Стаття 129 Конституції України встановлює, що судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону. Змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості - є однією із основних засад судочинства.

Положеннями ст. 43 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до ст. ст. 33 та 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Враховуючи вищезазначені норми чинного законодавства України, умови Договору та обставини справи, господарський суд вважає, що вимоги позивача в частині стягнення заборгованості за поставлений товар у розмірі 3 884 500,00 грн. є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі, оскільки:

- Дослідивши надані позивачем до господарського суду документи у розумінні ст. 36 Господарського процесуального кодексу України, суд прийняв їх як належні докази, оскільки вони містять інформацію щодо предмета доказування, та підтверджують неналежне виконання відповідачем своїх зобов'язань за вищезазначеним Договором. Належних та допустимих доказів, які б спростовували доводи позивача та підтверджували належне виконання відповідачем умов Договору, відповідачем господарському суду надано не було.

- Як свідчать матеріали справи, відповідач з часу отримання товару не скористався правом відмовитися від нього та не надав суду доказів відмови та повернення позивачеві поставленого товару. Факт прийняття товару без будь-яких зауважень та претензій підтверджується підписом відповідача на видаткових накладних, актах прийому-передачі та самим відповідачем.

- Вiдповiдно до статтi 617 ЦК України i статтi 218 ГК України та рiшення Європейського суду з прав людини у справi «Терем ЛТД, Чечеткiн та Олiус проти України» вiд 18.10.2005 вiдсутнiсть бюджетних коштiв не виправдовує бездiяльнiсть вiдповiдача та не є пiдставою для звiльнення вiд вiдповiдальностi за порушення зобовязання. До того ж, суд відзначає, що між сторонами виникли господарські відносини, а приписи Господарського кодексу України не передбачають привілейованого становища суб'єктів господарювання, які фінансуються за рахунок бюджету, по відповідальності за порушення зобов'язань.

Указане вiдповiдає правовiй позицiї Верховного Суду України, викладенiй у постановi вiд 15.05.2012 року у справi № 11/446 та у постанові Вищого господарського суду України від 25.12.2014 року у справі № 914/3188/14.

Згідно з ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Господарський суд вважає за необхідне зазначити про те, що передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

На підставі ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України позивачем нараховані інфляційні втрати у розмірі 3 380 908,62 грн. та 3% річних у розмірі 324 701,63 грн., розрахунок яких судом перевірений та визнаний таким, що зроблений вірно та підлягає задоволенню у повному обсязі.

Викладене є підставою для задоволення позову.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на відповідача.

Відповідно до ст. 101 Господарського процесуального кодексу України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються апеляційним судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього.

Пленум Вищого господарського суду України у п. 9 постанови від 17.05.2011 року № 7 "Про деякі питання практики застосування розділу XII Господарського процесуального кодексу України", роз'яснив, що у вирішенні питань щодо прийняття додаткових доказів суд апеляційної інстанції повинен повно і всебічно з'ясовувати причини їх неподання з урахуванням конкретних обставин справи і об'єктивно оцінити поважність цих причин. При цьому обґрунтування неможливості подання доказів суду першої інстанції згідно із зазначеною нормою ГПК покладається саме на заявника (скаржника), а апеляційний господарський суд лише перевіряє та оцінює їх поважність і не зобов'язаний самостійно з'ясовувати відповідні причини. У разі прийняття додаткових доказів у постанові апеляційної інстанції мають зазначатися підстави такого прийняття.

Аналогічна правова позиція підтримана постановою Вищого господарського суду України від 24.12.2014р. по справі № 904/9428/13, недотримання якої стало підставою скасування постанови Дніпропетровського апеляційного господарського суду.

Керуючись ст. 129 Конституції України, ст.ст. 509, 525, 526, 530, 599, 610, 612, 625, 629, 692, 693, 712 Цивільного кодексу України, ст.ст. 173, 174, 193, 218, 231, 232, 265, 266 Господарського кодексу України, ст. ст. 4, 32-34, 43-44, 48, 49, 82-85, 115-117 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити у повному обсязі.

Стягнути з Державної установи "Інститут гастроентерології Національної академії медичних наук України" (49074, м. Дніпро, пр. Газети "Правда", буд. 96, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ТЕХМЕД КАРДІО" (02095, м. Київ, вул. Срібнокільська, буд. 22, оф. 172, ) суму основного боргу у розмірі 3 884 500,00 грн. (три мільйона вісімсот вісімдесят чотири тисячі п'ятсот грн. 00 коп.), інфляційні втрати у розмірі 3 380 908,62 грн. (три мільйона триста вісімдесят тисяч дев'ятсот вісім грн. 62 коп.), 3% річних у розмірі 324 701,63 грн. (триста двадцять чотири тисячі сімсот одна грн. 63 коп.), витрати по сплаті судового збору у розмірі 113851,65 грн. (сто тринадцять тисяч вісімсот п'ятдесят одна грн. 65 коп.).

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його підписання і може бути оскарженим протягом цього строку до Дніпропетровського апеляційного господарського суду.

Повне рішення складено 13.01.2017 рік

Суддя ОСОБА_3