РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" січня 2017 р. Справа № 906/954/16

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючого судді Василишин А.Р.

судді Філіпова Т.Л. ,

судді Грязнов В.В.

при секретарі Першко А.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Рівненського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Позивача - публічного акціонерного товариства "Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" на рішення господарського суду Житомирської області від 07 листопада 2016 року у справі №906/954/16 (суддя Прядко О.В.)

за позовом публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

до комунального підприємства "Озерне"

про стягнення 565 793 грн 09 коп.

за участю представників сторін:

позивача - ОСОБА_1, представник згідно довіреності №14-100 від 18 квітня 2014 року;

відповідача - не з'явився.

Судом розяснено права та обовязки, передбачені ст.ст.20, 22 ГПК України.

Клопотання про технічну фіксацію судового процесу не поступало, заяв про відвід суддів не надходило.

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (надалі - Позивач) звренулось в господарський суд Житомирської області з позовом до комунального підприємства "Озерне" (надалі - Відповідач) про стягнення 195 334 грн 75 коп. пені; 31 698 грн 13 коп. 3% річних та 338 760 грн 21 коп. інфляційних втрат.

Рішенням місцевого господарського суду від 07 листопада 2016 року позов задолено частково.

Даним судовим рішенням стягнуто з Відповідача на користь Позивача: 267 795 грн 23 коп. інфляційних втрат; 31 463 грн 12 коп. 3% річних; 96 996 грн 92 коп. пені. В решті позовних вимог було відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим судом першої інстанції рішенням, Позивач звернувся до Рівненського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у стягненні 98 337 грн 83 коп. пені, в решті рішення залишити без змін.

Мотивуючи апеляційну скаргу, скаржник зазначає, що в оспорюваному рішенні не заначено будь-яких доказів на підставі яких прийнято рішення про зменшення розміру стягуваної суми пені. Разом з тим, на думку апелянта, прострочена та неоплачена Відповідачем сума заборгованості за відповідним договром є доходом Позивача, на який він, як постачальник, розраховував за умови належного виконання Відповідачем своїх зобов'язань.

Ухвалою суду від 07 грудня 2016 року апеляційну скаргу прийнято до провадження, справу призначено до слухання.

На виконання вимог суду, викладених в ухвалі від 07 грудня 2016 року Відповідач надіслав на поштову адресу суду відзив на апеляційну скаргу (а.с.105-110), в якому з підстав, викладених в ньому, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін та просить розгляд даної справи проводити без присутності уповноваженого представника Відповідача.

В судовому засіданні від 11 січня 2017 року представник Позивача підтримав доводи, наведені в апеляційній скарзі та просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким задоволити позовні вимоги в повному обсязі.

Представник Відповідача в судове засідання від 11 січня 2017 року не прибув, про день, час та місце судового розгляду повідомлений належним чином, про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення.

Враховуючи положення статті 102 ГПК України щодо строку розгляду апеляційної скарги на рішення місцевого господарського суду, а також те, що судом вчинено всі необхідні дії для належного повідомлення всіх учасників провадження у справі про час і місце розгляду справи, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу в даному судовому засіданні.

Дослідивши матеріали та обставини справи на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, колегія суддів Рівненського апеляційного господарського суду прийшла до висновку, що в її задоволенні слід відмовити, а оскаржуване рішення залишити без змін. При цьому колегія виходила з наступного.

Як встановлено апеляційним господарським судом, відповідно до умов укладеного між Позивачем та Відповідачем договору № 576/14-ТЕ-10 купівлі-продажу природного газу від 28 листопада 2013 року з додатковими угодами до нього (надалі - Договір, а. с. 14 - 22), Позивач зобов'язувався передати у власність Відповідача у 2014 році природний газ, ввезений на митну територію України Позивачем за кодом згідно УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, а Відповідач, відповідно до пункту 1.1 Договору, зобов'язувався прийняти та оплатити цей природний газ на умовах даного договору.

Пунктом 2.1 Договору сторони погодили обсяги поставки газу, а в пункті 3.3 встановили, що приймання-передача газу, переданого Позивачем Відповідачу у відповідному місяці продажу, оформлюється актом приймання-передачі газу. Обсяг споживання газу Відповідачем у відповідному місяці поставки встановлюється шляхом складання добових обсягів, визначених на підставі показників комерційного вузла/вузлів обліку газу покупця.

Згідно пункту 3.4 Договору, вищевказаний акт приймання-передачі є підставою для остаточних розрахунків між сторонами.

Пунктом 5.2 Договору сторони узгодили між собою, що ціна за 1000,0 куб. м природного газу становить 1 118 974 грн, з урахуванням збору у вигляді цільової надбавки до діючого тарифу на природний газ, тарифів на транспортування, розподіл і постачання природного газу за регульованим тарифом та без урахування податку на додану вартість. До сплати за 1000 куб. м природного газу - 1 118 974 грн, крім того ПДВ - 17% - 190 226 грн, всього з ПДВ 130 920 грн.

Загальна сума вартості природного газу за Договором, відповідно до пункту 5.5 Договору, складається із сум вартості місячних поставок газу.

Як визначено прписами пунктом 6.1 Договору, оплата за газ здійснюється Відповідачем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Додатковими угодами за №№ 1-3 від 28 січня 2014 року, 23 квітня 2014 року та 01 жовтня 2014 року (а. с. 20 - 22) до Договору, сторони внесли зміни до п. 5.2 договору, збільшивши ціну за 1000,0 куб. м газу, виклали банківські реквізити продавця (п. 12), предмет договору (п. 1.2) та п. 6.3 Договору в новій редакції.

Судом встановлено, що на виконання умов договору № 576/14-ТЕ-10 від 28 листопада 2013 року за період січеня місяця по грудень місяць 2014 року Позивач поставив Відповідачу природний газ в об'ємі 1913,253 тис. куб. м на загальну суму 2 504 830 грн 83 коп., що підтверджується підписаними та скріпленими печатками сторін актами приймання-передачі природного газу (а. с. 23 - 29). Дані акти є достатнім і належним доказом передачі газу, оскільки передбачені умовами пункту 3.4 Договору.

В свою чергу, Відповідач свої зобовязання по оплаті отриманого природного газу виконав в повному обсязі (а. с. 30, 31, 55-66), але оплати провів з порушенням термінів передбачених в пунктом 4.1 Договору.

У зв'язку з вказаним, Позивачем було нараховано до стягнення з Відповідача пеню у розмірі 195 334 грн 75 коп., 31 698 грн 13 коп. річних та 338 760 грн 21 коп. інфляційних.

Рівненський апеляційний господарський суд констатує, що відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК), підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є обов'язковим для виконання сторонами, як визначено приписами статті 629 ЦК України.

Статтею 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що частиною 2 статті 625 ЦК України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3% річних, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобов'язання.

Яу вказано вище у даній судовій постанові, відповідно до наявного в матеріалах справи розрахунку (а. с. 9-13), Позивач просить стягнути з Відповідача 338 760 грн 21 коп. інфляційних втрат та 31 698 грн 13 коп. 3% річних.

Перевіривши правильність нарахування річних за визначений Позивачем період, судом встановлено, що Позивачем безпідставно в період часу, за який здійснюються відповідні нарахування, включено день фактичної сплати суми заборгованості (п. 1.9 постанови Пленуму Вищого господарського суду України Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань від 17.12.2013 №14). Окрім того, Позивачем не враховано положення частини 5 статті 254 ЦК України, у зв'язку з чим невірно визначено початок періоду нарахування 3% річних за зобов'язаннями листопада 2014 року.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд констатує, що розмір обґрунтовано заявлених до стягнення 3 % річних складає 31 463 грн 12 коп. А відтак, у стягнені 235 грн 01 коп. річних суд відмовляє за безпідставністю їх нарахування.

Крім того ,колегія апеляційного господарського суду зазначає, що індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, який визначається виключно Держкомстатом і його найменший період визначення становить місяць, а тому, прострочка платежу за менший період не тягне за собою нарахування інфляційних втрат, а розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що мала місце на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Держкомстатом, за період прострочки. Розрахунки індексу інфляції за квартал, період з початку року і т.п. проводяться "ланцюговим" методом, тобто шляхом множення місячних (квартальних і т.д.) індексів (наказ Держкомстату "Про затвердження Методики розрахунку базового індексу споживчих цін" від 27.07.2007 №265 ).

Проаналізувавши наданий Позивачем розрахунок суми, на яку збільшився розмір боргу внаслідок інфляційних процесів, суд зробив перерахунок і дійшов висновку, що обґрунтовано заявлена до стягнення сума інфляційних становить 267 795 грн 23 коп.

А тому, у стягненні 70 964 грн 98 коп. інфляційних втрат апеляційний господарський суд відмовляє.

Дане вчинено і місцевим господарським судом.

Відтак, суд залишає без змін оспорюване судове рішення в частині стягнення річних та інфляційних.

Що ж до стягнення пені, то суд апеляційної інстанції констатує наступне.

Пунктом 7.2 Договору передбачено, що у разі невиконання умов пункту 6.1 цього Договору, він зобов'язується сплатити Позивачу, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу.

Статтею 549 ЦК України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Частиною 3 статті 549 визначено, що пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Зі змісту статті 610 ЦК України випливає, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

А відтак, порушення Відповідачем строків оплати за надані послуги, є порушенням зобов'язання, що відповідно до статті 611 ЦК України тягне за собою правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплату неустойки.

Враховуючи вищевикладене та наявність передбачених Договором підстав для застосування до Відповідача відповідальності у вигляді сплати пені, а також перевіривши правильність її нарахування за визначений Позивачем період її нарахування, суд встановив, що Позивачем було не вірно обраховано суму пені за прострочку зобов'язань, що виникли в квітні, жовтні- грудні місяцях 2014 року.

Так, при перерахунку пені апеляційний суд встановив, що Позивачем не було враховано, що день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення пені, що узгоджується з положеннями пунктом 1.9 постанови Пленуму ВГС України від 17 грудня 2013 року № 14.

Також слід зазначити, що в межах визначеного Позивачем періоду нарахування, останнім при визначенні суми пені було невірно вказано початок періоду її нарахування за зобов'язаннями листопада 2014 року, а саме без врахування вимог частини 5 статті 254 ЦК України.

Суд враховує, що оскільки останній день оплати за спожитий газ за вказаний місяць припадає на вихідний день, то останнім днем виконання Відповідачем свого зобов'язання вважається перший наступний за ним робочий день.

Відтак право на нарахування пені за несвоєчасне виконання відповідачем грошового зобов'язання по сплаті заборгованості за листопад 2014 року у Позивача виникає лише з 16 грудня 2014 року.

Враховуючи вищевикладене, Рівненський апеляційний господарський суд приходить до висновку, що вимоги щодо пені за Договором, в розмірі 193 993 грн 83 коп. є підставними, та відповідно, підлягають до задоволення. Відтак, суд відмовляє в задоволенні позову щодо стягнення пені в розмірі 1 340 грн 92 коп. в зв'язку з безпідставністю даної вимоги.

Дане вчинено і місцевим господарським судом, а тому в цій частині суд апеляційної інстанції залишає без змін дане оспорюване рішення.

В той же час суд констатує, що в матеріалах справи міститься клопотання Відповідача про зменшення розміру заявленої в позовній заяві пені.

Згідно частини 1 статті 233 Господарського кодексу України, у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Стаття 83 ГПК України надає господарському суду право, приймаючи рішення, зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

Правовий аналіз названих статей свідчить, що вони не є імперативними та застосовуються за визначених умов на розсуд суду.

Вирішуючи питання про зменшення розміру пені та штрафу, яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання, суд об'єктивно оцінює, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступінь виконання зобов'язань, причини неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначність прострочення у виконанні зобов'язання, невідповідність розміру пені наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків.

Розглянувши доводи Відповідача, наведені у вищезазначеному клопотанні, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення даного клопотання з огляду на таке.

Судом встановлено, що єдиним постачальником теплової енергії в смт. Озерне Житомирського району Житомирської області є Відповідач (довідка селищної ради № 1417 від 26 вересня 2016 року, а. с. 48), а основним споживачем наданих підприємством послуг є населення (а.с.14). При цьому суд бере до уваги те, що станом на 01 січня 2015 року населення заборгувало Відповідачу за централізоване опалення та гаряче водопостачання 1 618 272 грн боргу, що є основною причиною допущених Відповідачем прострочень платежів з оплати за газ (а. с. 52).

Разом з тим, суд апеляційної інстанції звертає увагу на той факт, що Відповідачем було у повному обсязі виконано зобов'язання по сплаті одержаного газу за Договором, що підтверджується матеріалами справи та не спростовується Позивачем, тобто повністю усунуто порушення шляхом повного погашення основної суми боргу (а.с. 31).

Крім того, при розгляді клопотання Відповідача про зменшення пені, апеляційний господарський суд враховує майнові інтереси обох сторін, а також те, що Відповідач діє за принципом повного госпрозрахунку, самофінансування і самоокупності, що ставить підприємство в залежність щодо вчасності виконання зобов'язання по Договору, а саме від вчасних оплат за надані послуги з теплопостачання усіма споживачами (а. с. 51, 67, 68).

За наведених обставин апеляційний господарський суд вважає, що даний випадок є винятковим, оскільки зобов'язання не виконувались з об'єктивних причин, зокрема, у зв'язку з важким фінансовим становищем Відповідача внаслідок невиконання споживачами зобов'язань за надані послуги, а також судом приймається до уваги соціальна значущість підприємства, від господарської діяльності якого залежить безперебійне постачання теплової енергії на території смт. Озерне.

При цьому суд критично оцінює доводи апелянта про те, що зменшення мало б здійснюватись від пред'явленої суми, адже в такому випадку суд мав би зменшувати і суми незаконно пред'явлені до стягнення (що б суттєво впливало би на таке зменшення у випадках, коли сума незаконно пред'явлених вимог мала б значний розмір).

А відтак, враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення клопотання відповідача щодо зменшення пені та стягнення з Відповідача на користь Позивача підлягає 96 996 грн 92 коп. пені. У стягненні 96 996 грн 91 коп. пені суд відмовляє.

Дане вчинено і місцевим господарським судом. Відтак, колегія апеляційного суду залишає без змін і в цій частині оспорюване судове рішення.

Інші доводи Позивача, висвітлені в апеляційній скарзі, є безпідставними, спростовуються усім вищеописаним в даній судовій постанові, а тому Рівненський апеляційний господарський суд не бере їх до уваги.

З огляду на усе вищевикладене у даній судовій постанові, Рівненський апеляційний господарський суд приходить до висновку, що рішення господарського суду Житомирської області слід залишити без змін, а апеляційну скаргу Позивача без задоволення.

Судові витрати за подачу апеляційної скарги, відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України, суд залишає за Позивачем.

Керуючись статтями 49, 99, 101, 103 105 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства "Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" на рішення господарського суду Житомирської області від 07 листопада 2016 року у справі №906/954/16 залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду Житомирської області від 07 листопада 2016 року у справі №906/954/16 залишити без змін.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

4. Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

5. Справу № 906/954/16 повернути до господарського суду Житомирської області.

Головуючий суддя Василишин А.Р.

Суддя Філіпова Т.Л.

Суддя Грязнов В.В.