ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" січня 2017 р.Справа № 916/3355/16

Господарський суд Одеської області у складі:

судді В.С. Петрова

при секретарі Г.С. Граматик

за участю представників:

від позивача - Соловйов В.В.,

від відповідача - не з'явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю „Лузанівка" до фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 про стягнення 7968,00 грн., -

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю „Лузанівка" звернулось до господарського суду Одеської області з позовною заявою до фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 про стягнення 7968,00 грн. заставної вартості устаткування у зв'язку з його неповерненням згідно договору суборенди № 359 від 13.05.2014 р., посилаючись на наступне.

Між ТОВ „Лузанівка" (орендатор) та ФОП ОСОБА_1

(суборендар) укладено договір суборенди устаткування № 359 від 13.05.2014 р., відповідно до умов якого орендар бере на себе зобов'язання передати у суборенду, а суборендар прийняти устаткування, рекламну продукцію згідно акту прийому-передачі.

Як зазначає позивач, на виконання умов договору орендар передав згідно акту прийому-передачі від 07.06.2014 р., а суборендар прийняв відповідне устаткування, заставна вартість якого складає 7968,00 грн.

Наразі позивач посилається на те, що відповідно до п. 2.2.13 договору суборендар зобов'язаний на першу вимогу орендаря повернути устаткування відповідно до термінів і умов, встановлених в договорі. В разі нецільового використання устаткування, несанкціонованого та не узгодженого з орендарем переміщення устаткування, експлуатації з порушенням технічних норм, перешкоди до допуску представників орендаря до устаткування, порушення термінів оформлення інвентаризаційних документів - даний договір автоматично вважається розірваним. У такому разі суборендар зобов'язаний повернути устаткування орендарю на протязі трьох робочих днів, попередньо узгодивши умови та час повернення устаткування.

Між тим відповідно до акту від 19.07.2016 р., складеного торговим представником ТОВ „Лузанівка", передане торгівельне обладнання за місцем поставки не виявлено.

При цьому згідно п. 3.1.3 договору в разі неповернення або порушень термінів та умов повернення, а також повернення устаткування і рекламної продукції в несправному стані, орендар має право стягнути з суборендаря штраф у розмірі 100% заставної вартості устаткування.

Так, позивач зазначає, що ТОВ „Лузанівка" у порядку досудового урегулювання спору 12.08.2016 р. було направлено відповідачу претензію із відповідною вимогою про повернення переданого устаткування або відшкодування його заставної вартості. Відповідно до витягу з інформаційного ресурсу УДППЗ „Укрпошта" про наявність та стан пересилання поштових повідомлень, відповідачем отримано претензію 03.10.2016 р., проте станом па день подання позову відповіді на претензію отримано не було, устаткування залишається не повернутим, заставна вартість не сплачена.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 07.12.2016 р. позовну заяву ТОВ „Лузанівка" прийнято до розгляду та порушено провадження у справі № 916/3355/16, при цьому розгляд справи призначено в засіданні суду.

Відповідач відзив на позов не надав, також представник відповідача у судові засідання не з'явився, хоча про дату, час і місце розгляду справи відповідач повідомлявся судом належним чином за юридичною адресою, вказаною в позовній заяві, яка значиться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб фізичних осіб-підприємців.

Як передбачено приписами ст. 64 ГПК України, у разі ненадання сторонами інформації щодо їх поштової адреси, ухвала про відкриття провадження у справі надсилається за адресою місцезнаходження (місця проживання) сторін, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців. У разі відсутності сторін за такою адресою, вважається, що ухвала про порушення провадження у справі вручена їм належним чином.

Так, надіслана судом копія ухвали суду про порушення провадження у справі була отримана відповідачем, про що свідчить наявне в матеріалах справи рекомендоване поштове повідомлення про вручення ухвали суду (а.с. 36). Проте, надіслана судом копія ухвали про відкладення розгляду справи була повернута до суду без вручення разом з рекомендованим поштовим повідомленням, що містяться в матеріалах справи, за закінченням терміну зберігання згідно довідки Укрпошти ф. 20 на поштовому конверті.

Так, у пункті 11 інформаційного листа Вищого господарського суду України від 15.03.2007 № 01-8/123 "Про деякі питання практики застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у 2006 році" зазначено, що до повноважень господарських судів не віднесено установлення фактичного місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб - учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій. Тому відповідні процесуальні документи надсилаються господарським судом згідно з поштовими реквізитами учасників судового процесу, наявними в матеріалах справи. Крім того, у пункті 4 Інформаційного листа Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у 2005 році" від 02.06.2006 р. № 01-8/1228 зазначено, що примірники повідомлень про вручення рекомендованої кореспонденції, повернуті органами зв'язку з позначками "адресат вибув", "адресат відсутній" і т. п., з урахуванням конкретних обставин справи можуть вважатися належними доказами виконання господарським судом обов'язку щодо повідомлення учасників судового процесу про вчинення цим судом певних процесуальних дій.

Крім того, як зазначено в абз. 3 п. 3.9.1 Постанови Пленуму ВГСУ № 18 від 26.12.2011 р. „Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

З огляду на вищевикладене, відповідач вважається належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи.

Відповідно до ст. 75 Господарського процесуального кодексу України справу розглянуто за наявними в ній матеріалами.

Заслухавши пояснення представника позивача, розглянувши та дослідивши всі письмові докази, які містяться в матеріалах справи, господарський суд дійшов наступних висновків.

13 травня 2014 року між Товариством з обмеженою відповідальністю „Лузанівка" (орендатор) та фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1

(суборендар) був укладений договір суборенди устаткування № 359, відповідно до п. 1.1 якого позивач як орендар взяв на себе зобов'язання передати в суборенду, а відповідач як суборендар - прийняти устаткування, рекламну продукцію (надалі - устаткування) згідно акту прийому-передачі (додаток № 1). Перелік устаткування, яке може бути передано в суборенду, його комплектність та заставна вартість зазначаються в акті прийому-передачі, який є невід'ємною частиною цього договору.

За умовами п. 1.2. договору устаткування передається суборендарю без сплати його заставної вартості.

В п. 1.5 договору передбачено, що право власності на устаткування залишається у орендодавця.

За умовами п. 1.6 договору при розірванні договору суборендар зобов'язаний повернути орендарю у справному стані.

Згідно п. 2.2.10 договору у разі припинення поставок товару орендарем (припинення дії договору постачання) суборендар зобов'язаний упродовж трьох робочих днів повернути устаткування, попередньо узгодивши умови повернення устаткування з орендарем. Орендар інформує суборендаря про припинення договору (поставок товару) шляхом направлення листа суборендарю (п. 5.2).

Відповідно до п. 2.2.13 договору суборендар зобов'язаний на першу вимогу орендаря повернути устаткування відповідно до термінів і умов, встановлених в цьому договорі. В разі нецільового використання устаткування, несанкціонованого та неузгодженого з орендарем переміщення устаткування, експлуатації з порушенням технічних норм, перешкоди до допуску представників орендаря до устаткування, порушення термінів оформлення інвентаризаційних документів - даний договір автоматично вважається розірваним. У такому разі суборендар зобов'язаний повернути устаткування орендарю на протязі трьох робочих днів, попередньо узгодивши умови та час повернення устаткування.

Пунктом 4.1 договору передбачено, що за використання суборендованного устаткування, суборендар сплачує орендарю орендну плату у розмірі зазначеному в акті прийому-передачі (додаток № 1) за кожну одиницю устаткування в рік.

Відповідно до п. 4.2 договору суборендна плата за устаткування сплачується на рік вперед. Суборендна плата сплачується шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок орендаря або шляхом внесення грошових коштів до каси орендаря.

Пунктом 5.2 договору встановлено, що сторони мають право на дострокове розірвання договору в разі невиконання однієї із сторін умов цього договору, повідомивши іншу сторону за місяць шляхом направлення листа про розірвання договору. Договір вважається розірваним з моменту відправки листа, але не раніше чим до повного виконання сторонами зобов'язань за цим договором, що виникли до моменту направлення вищезазначеного листа.

В п. 5.3 договору визначено термін дії договору - один рік з моменту підписання цього договору та можливістю пролонгації на кожен подальший рік, якщо жодна із сторін не виявила бажання розірвати договір шляхом письмового повідомлення іншої сторони за 30 днів до закінчення терміну договору.

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини.

Частиною 1 статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Частина 1 статті 202 ЦК України визначає, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

При цьому за правилами статті 14 Цивільного кодексу України цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

Відповідно до статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Ч. 1 ст. 173 ГК України встановлено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Частиною 1 ст. 174 ГК України встановлено, що господарські зобов'язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Згідно з частиною 1 статті 175 ГК України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Так, укладений між сторонами по справі договір суборенди устаткування є підставою для виникнення у сторін за цим договором господарських зобов'язань відповідно до ст.ст. 173, 174 ГК України (ст.ст. 11, 202, 509 ЦК України), і згідно ст. 629 ЦК України є обов'язковим для виконання його сторонами.

Ч. 1 ст. 759 Цивільного кодексу України визначено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Згідно ч. 1, 3 ст. 774 Цивільного кодексу України передання наймачем речі у користування іншій особі (піднайм) можливе лише за згодою наймодавця, якщо інше не встановлено договором або законом. До договору піднайму застосовуються положення про договір найму.

В силу ч. 1 ст. 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. При цьому до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов договору суборенди № 359 згідно акту прийому-передачі від 07.06.2014 року позивач як орендар передав, а відповідач як суборендар прийняв відповідне устаткування, заставна вартість якого складає 7968,00 грн.

Після спливу строку дії договору, що становив один рік з моменту його підписання, тобто 13.05.2015 р., поставка товару за місцем перебування переданого устаткування була припинена. Так, згідно акту перевірки від 19.07.2016 року, складеного торговим представником ТОВ „Лузанівка", оригінал якого надано до суду, передане позивачем відповідачу обладнання за місцем поставки не виявлено, також поставка товару за місцем поставки припинена з 17.06.2015 року.

З огляду на те, що поставка продукції була припинена, згідно п. 2.2.10 договору у відповідача виник обов'язок повернути устаткування позивачу.

Як вбачається з матеріалів справи, 12.08.2016 р. позивачем була направлена відповідачу претензія № 130 від 12.08.2016 року про сплату заставної вартості неповернутого обладнання, в якій позивач просив повернути передане за договором суборенди устаткування або відповідно до умов договору сплатити його заставну вартість у розмірі 7968,00 грн. Факт направлення претензії підтверджується фіскальним чеком відділення Укрпошти від 13.08.2016 р. Вказана претензія була отримана відповідачем 03.10.2016 року, що вбачається з наданої позивачем до суду інформації УДППЗ „Укрпошта" про стан пересилання поштових повідомлень. Однак, за ствердженнями позивача, в порушення умов договору та норм чинного законодавства України устаткування залишається неповернутим, також заставна вартість обладнання не сплачена відповідачем.

Ст. 530 Цивільного кодексу України встановлено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Враховуючи вказані умови договору та положення чинного законодавства, суд погоджується з доводами позивача про виникнення у відповідача обов'язку на вимогу позивача повернути передане за спірним договором суборенди устаткування, заставна вартість якого складає згідно акту прийому-передачі 7968,00 грн.

При цьому слід зазначити, що доводи позивача про неповернення обладнання відповідач не спростував належними доказами, також в матеріалах справи відсутні докази сплати заставної вартості обладнання. Так, частиною другою статті 22 ГПК України передбачено, що сторони мають право подавати докази, брати участь у дослідженні доказів, заявляти клопотання тощо; обґрунтовувати свої вимоги і заперечення поданими суду доказами (ч. 2 ст. 43 ГПК України), якими в силу ст. 32 ГПК України є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інших обставин, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Невиконання зобов'язання або виконання зобов'язання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), що мало місце у даному випадку (неповернення переданого устаткування) згідно ст. 610 Цивільного кодексу України є порушенням зобов'язання, зокрема з боку відповідача.

Ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Тобто, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він або взагалі не приступив до виконання зобов'язання, або якщо він не виконав зобов'язання в межах встановленого в договорі чи законі строку.

Як було встановлено судом, відповідач мав повернути передане йому устаткування за вимогою позивача не пізніше 3-х робочих днів з моменту отримання вимоги від позивача (03.10.2016 р.), тобто не пізніше 06.10.2016 р., але не здійснив повернення устаткування.

Відповідно до п. 3.1.3 договору в разі неповернення або порушень термінів та умов повернення, а також повернення устаткування і рекламної продукції в несправному стані, орендар має право стягнути з суборендаря штраф у розмірі 100% заставної вартості устаткування.

Так, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки (п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України).

Відповідно до вимог ст. 199 ГК України виконання господарського зобов'язання забезпечується заходами захисту прав та відповідальності учасників господарських відносин, передбаченими цим Кодексом та іншими законами. За погодженням сторін можуть застосовуватися передбачені законом або такі, що йому не суперечать, види забезпечення виконання зобов'язань, які звичайно застосовуються у господарському (діловому) обігу.

Крім того, згідно ч. 2 ст. 193 ГК України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Ч. 1, 2, 4 ст. 217 ГК України передбачають, що господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції. Господарські санкції застосовуються у встановленому законом порядку за ініціативою учасників господарських відносин.

Згідно ст. 230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

В силу положень ч. 4 ст. 231 ГК України у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

До відносин щодо забезпечення виконання зобов'язань учасників господарських відносин застосовуються відповідні положення ЦК України (абз. 2 ч. 1 ст. 199 ГК України).

Як передбачено частиною 1 ст. 548 Цивільного кодексу України, виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом. В силу ч. 1 ст. 546 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися, зокрема, неустойкою (штраф, пеня).

Згідно положень ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

За приписами ч. 1 ст. 624 Цивільного кодексу України, якщо за порушення зобов'язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків.

Право учасників господарських відносин встановлювати інші, ніж передбачено ЦК України види забезпечення виконання зобов'язань визначено ч. 2 ст. 546 ЦК України, що узгоджується із свободою договору встановленою ст. 627 ЦК України, коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Судом встановлено, що п. 3.1.3 договору № 359 від 13.05.2014 р. передбачено застосування штрафу саме за прострочення повернення відповідачем переданого позивачем устаткування.

З огляду на викладене, суд вважає, що позивачем правомірно нараховано відповідачу згідно п. 3.1.3. вказаного договору штрафну санкцію у розмірі 100% заставної вартості неповернутого устаткування, що складає 7968,00 грн., яка заявлена до стягнення.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно зі ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Згідно ст. 610 Цивільного кодексу України невиконання зобов'язання або виконання зобов'язання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) є порушенням зобов'язання.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Оцінюючи наявні в матеріалах справи докази в сукупності, суд вважає, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю „Лузанівка" про стягнення з фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 7968,00 грн., що дорівнює 100% заставної вартості неповернутого устаткування, цілком обґрунтовані, відповідають фактичним обставинам справи та вимогам чинного законодавства, тому підлягають задоволенню у повному обсязі.

У зв'язку з тим, що спір виник внаслідок неправомірних дій відповідача та рішення відбулось на користь позивача, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати по сплаті судового збору, понесені позивачем при подачі позову, покладаються на відповідача.

Керуючись ст.ст. 32, 33, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України,

суд -

В И Р І Ш И В:

1. Позов Товариства з обмеженою відповідальністю „Лузанівка" до фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 про стягнення 7968,00 грн. задовольнити.

2. СТЯГНУТИ з фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 (АДРЕСА_1; ідент.номер НОМЕР_1) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю „Лузанівка" (65102, м. Одеса, пляж Лузанівка, кафе „Лузанівка"; ) штраф в розмірі заставної вартості устаткування 7968/сім тисяч дев'ятсот шістдесят вісім/грн. 00 коп., витрати по сплаті судового збору в сумі 1378/одна тисяча триста сімдесят вісім/грн. 00 коп.

Рішення господарського суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Одеського апеляційного господарського суду, яка подається через місцевий господарський суд протягом 10-денного строку з моменту складення та підписання повного тексту рішення.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, якщо не буде подано апеляційну скаргу. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення складено та підписано 17 січня 2017 р.

Суддя В.С. Петров