РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" січня 2017 р. Справа № 902/848/16

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючого судді Василишин А.Р.

судді Філіпова Т.Л. ,

судді Бучинська Г.Б.

при секретарі Першко А.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Рівненського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Позивача - приватного підприємства Агрофірми "Лани поділля" на рішення господарського суду Вінницької області від 15 листопада 2016 року у справі №902/848/16 (суддя Яремчук Ю.О.)

за позовом приватного підприємства Агрофірми "Лани Поділля"

до приватного підприємства "Салон подорожей ВІНГС"

про стягнення 43 454 грн 84 коп.

за участю представників сторін:

позивача - ОСОБА_1, представник згідно довіреності №24/10 від 24 жовтня 2016 року;

відповідача - не з'явився.

Судом розяснено права та обовязки, передбачені ст.ст.20, 22 ГПК України.

Клопотання про технічну фіксацію судового процесу не поступало, заяв про відвід суддів не надходило.

ВСТАНОВИВ:

Приватне підприємство Агрофірма "Лани Поділля" (надалі-Позивач) звернулось в господарський суд Вінницької області з позовом до приватного підприємства "Салон подорожей ВІНГС" (надалі - Відповідач) про стягнення 43 454 грн 84 коп.збитків, завданих невиконанням договору.

Рішенням господарського суду Вінницької області від 15 листопада 2016 року у позові відмовлено в повному обсязі.

Не погоджуючись з прийнятим судом першої інстанції рішенням, Позивач звернувся до Рівненського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішенням місцевого господарського суду скасувати та прийняти нове, яким задоволити позовні вимоги.

Мотивуючи апеляційну скаргу, апелянт звертає увагу апеляційного господарського суду щодо того, що посилання суду першої інстанції про те, що відповідно до вимог чинного законодавства турагент не створює туристичний продукт, а лише здійснює функції з його продажу, та те, що за таких обставин турагент несе відповідальність виключно за власні дії і не несе відповідальність за надання туристичного продукту та правовідносини під час безпосереднього надання послуг - є хибними. Адже, на думку апелянта, згідно частин 1 та 2 статті 902 ЦК України, виконавець повинен надати послугу особисто та має право покласти виконання договору про надання послуг на іншу особу, при цьому залишаючись відповідальним в повному обсязі перед замовником за порушення договору.

Ухвалою суду від 30 листопада 2016 року апеляційну скаргу прийнято до провадження, справу призначено до слухання.

Ухвалою суду від 12 грудня 2016 року, з підстав висвітлених в ній, розгляд справи перепризначено на 11 січня 2017 року на 15:30 год..

На виконання вимог суду, викладених в ухвалі від 30 листопада 2016 року, Відповідач надіслав витяг з ЄДРПОУ та просить розгляд даної справи проводити без присутності уповноваженого представника Відповідача (а.с. 102-106).

До початку судового засідання від Позивача, на виконання вимог суду, викладених в ухвалі від 30 листопада 2016 року, надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи витягу з ЄДРПОУ.

В судовому засіданні від 11 січня 2017 року представник Позивача підтримав доводи, наведені в апеляційній скарзі та просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким задоволити позовні вимоги в повному обсязі.

Представник Відповідача в судове засідання від 11 січня 2017 року не прибув, про день, час та місце судового розгляду повідомлений належним чином, про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення.

Враховуючи положення статті 102 ГПК України щодо строку розгляду апеляційної скарги на рішення місцевого господарського суду, а також те, що судом вчинено всі необхідні дії для належного повідомлення всіх учасників провадження у справі про час і місце розгляду справи, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу в даному судовому засіданні.

Дослідивши матеріали та обставини справи на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, колегія суддів Рівненського апеляційного господарського суду прийшла до висновку, що в її задоволенні слід відмовити, а оскаржуване рішення залишити без змін. При цьому колегія виходила з наступного.

Як встановлено апеляційним господарським судом, Позивач в позові зазначає, що Відповідач відповідно до усної домовленості між сторонами по справі повинен був надати Позивачеві турпослуги (до Туреччини).

На підставі усної домовленості Відповідач, виставив рахунок №1/17 від 17 червня 2016 року про надання турпослуги на загальну суму 49 600 грн.

Між сторонами було погоджено, що турпослуги будуть надані з 15 липня 2016 року по 26 липня 2016 рік.

В свою чергу, Позивач перерахував кошти у повному обсязі 17 червня 2016 року, що підтверджується платіжним дорученням № 913 від 17 червня 2016 року (а.с.10).

Прибувши до аеропорту 15 липня 2016 року, рейс було відмінено та представник Позивача не вилетів до Туреччини.

Враховуючи даний факт, Позивач 21 липня 2016 року направив Відповідачу претензію, в якій вимагав добровільного виконання грошових зобов'язань.

14 вересня 2016 року на розрахунковий рахунок Позивача надійшли кошти від Відповідача в розмірі 6 145 грн 16 коп. з вказаним призначенням у платіжному дорученні повернення надлишкових коштів за туристичні послуги №451931 згідно рахунку №1/17 від 17 червня 2016 року (а.с. 11).

В той же час, станом на 03 жовтня 2016 року (момент подання позову) та на момент винесення оспорюваного рішення, Відповідач не надав турпослуги (до Туреччини) та не повернув Позивачеві суму в повному обсязі, тобто залишкову суму в розмірі 43 454 грн 84 коп..

Рівненський апеляційний господарський суд коснатутє, що частина 1 статті 193 ГК України передбачає, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно статті 1 Закону України «Про туризм» (надалі - Закон), туристичний продукт - це попередньо розроблений комплекс туристичних послуг, який поєднує не менше, ніж дві такі послуги, що реалізується або пропонується для реалізації за визначеною ціною, до складу якого входять послуги перевезення, послуги розміщення та інші туристичні послуги, не пов'язані з перевезенням і розміщенням (послуги з організації відвідувань об'єктів культури, відпочинку та розваг, реалізації сувенірної продукції тощо).

Приписами статті 5 Закону визначено, що туристичні оператори - юридичні особи, створені згідно із законодавством України, для яких виключною діяльністю є організація та забезпечення створення туристичного продукту, реалізація та надання туристичних послуг, а також посередницька діяльність із надання характерних та супутніх послуг і які в установленому порядку отримали ліцензію на туроператорську діяльність; туристичні агенти - юридичні особи, створені згідно із законодавством України, а також фізичні особи - суб'єкти підприємницької діяльності, які здійснюють посередницьку діяльність із реалізації туристичного продукту туроператорів і туристичних послуг інших суб'єктів туристичної діяльності.

Зазначена туристична подорож до Турції є туристичним продуктом, який було створено туроператором ДП «А.Е. Джоін АП», а реалізація вказаного продукту у відповідності до Закону відбувалася від його імені через Відповідача.

Діяльність між Відповідачем та туроператором ДП «А.Е. Джоін АП» є договірною та регулюється главою 31 ГК України, відповідно до статті 297, котрого за агентським договором одна сторона (комерційний агент) зобов'язується надати послуги другій стороні (суб'єкту, якого представляє агент) в укладенні угод чи сприяти їх укладенню (надання фактичних послуг) від імені цього суб'єкта і за його рахунок.

Відповідач, відповідно до замовлення Позивача як турагент забронював у туроператора ДП «А.Е. Джоін АП», туристичний продукт, відповідно до усної домовленості. У зв'язку із цим Відповідачем виставлено Позивачу вищевказаний рахунок-фактуру, який був повністю оплачений.

Статтею 623 ЦК України передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання зобов'язання боржником, він зобов'язаний відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Під збитками розуміються витрати, зроблені кредитором.

Відповідно до статті 32 Закону за неналежне виконання своїх зобов'язань туроператор, турагент, інші суб'єкти туристичної діяльності несуть майнову та іншу відповідальність, визначену в договорі відповідно до чинного законодавства.

Статті 20 Закону визначено, що за договором на туристичне обслуговування одна сторона (туроператор, який укладає договір безпосередньо або через турагента) зобов'язується надати за замовленням іншої сторони (туриста) комплекс туристичних послуг (туристичний продукт), а турист зобов'язується його оплатити.

А відтак, відповідно до вимог чинного законодавства турагент не створює туристичний продукт, а лише здійснює функції з його продажу. За таких обставин турагент несе відповідальність виключно за власні дії і не несе відповідальності за надання туристичного продукту та правовідносини під час безпосереднього надання послуг.

Відповідно до статті 225 ГК України та статті 22 ЦК України, до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються, зокрема: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною, доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода).

Обов'язковою умовою покладення відповідальності має бути безпосередній причинний зв'язок між неправомірними діями і збитками. Збитки є наслідком, а невиконання зобов'язань причиною. Підставою для відшкодування понесених збитків є спричинення їх внаслідок неналежного виконання зобов'язання за договором, тобто наявності прямого причинного-наслідкового зв'язку між неправомірними діями однієї сторони та зменшення майнових прав іншої.

Відсутність хоча б одного з елементів складу правопорушення, звільняє боржника від відповідальності за невиконання або неналежне виконання зобов'язань (виключає його відповідальність).

Відтак. суд наголошує на тому, що за таких обставин неможливо констатувати вину відповідача по ненаданню послуг та по нездійсненню авіаперевезення. що вказує на неможливість стягнення збитків.

Водночас, колегія Рівненського апеляційного господарського суду звертає увагу на те, що даний правочин було здійснено між юридичними особами.

Крім того, як визначено приписами статті 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти: правочини між юридичними особами; правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу.

Суд констатує, що правочин, що вчинили сторони перевищує більш ніж в 20 (двадцять) разів неоподаткований мінімум доходів громадян (1 мінімум - 17 грн; 20*17=340 грн). При цьому суд констатує, що в момент здійснення оплат Позивачем одночасно не отримано послуги, за які сплачено кошти. Відтак, суд констатує, що в даному випадку сторони зобов'язані були укласти письмовий договір і апріорі не могли вчинити ці дії за усною угодою.

Однак, в матеріалах справи відсутні будь-які належні чи допустимі докази укладення письмового правочину між Позивачем та Відповідачем.

Також суд ще раз вказує на відсутність усіх необхідних елементів для стягнення збитків.

З огляду на все вищевказане у даній судовій постанові, доводи Позивача, висвітлені в апеляційній скарзі, є безпідставними, спростовуються усім вищеописаним в даній судовій постанові. Відтак суд відмовляє Позивачу у задоволенні даного позову.

З огляду на усе вищевикладене у даній судовій постанові, Рівненський апеляційний господарський суд приходить до висновку, що рішення господарського суду Вінницької області слід залишити без змін, а апеляційну скаргу Позивача без задоволення.

Судові витрати за подачу апеляційної скарги, відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України, суд залишає за Позивачем.

Керуючись статтями 49, 99, 101, 103 105 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу приватного підприємства Агрофірми "Лани поділля" на рішення господарського суду Вінницької області від 15 листопада 2016 року у справі №902/848/16 залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду Вінницької області від 15 листопада 2016 року у справі №902/848/16 залишити без змін.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

4. Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

5. Справу № 902/848/16 повернути до господарського суду Вінницької області.

Головуючий суддя Василишин А.Р.

Суддя Філіпова Т.Л.

Суддя Бучинська Г.Б.