ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

10.01.2017 Справа № 904/11378/16
За позовом Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", м. Київ

до Дніпропетровського Державного аграрно-економічного університету, м. Дніпро

про стягнення 5 654,09 грн.

Суддя Петренко Н.Е.

секретар судового засідання Шевцова В.В.

Представники:

від позивача: ОСОБА_1, представник за довіреністю № 14-109 від 18.04.2014р.

від відповідача: ОСОБА_2, представник за довіреністю № 46-11-1566 від 22.12.2016р.

СУТЬ СПОРУ:

Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (далі - позивач) звернулося до господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Дніпропетровського Державного аграрно-економічного університету (далі - відповідач) про стягнення 5 654,09 грн.

Ухвалою господарського суду від 08.12.2016 року порушено провадження у справі, прийнято позовну заяву до розгляду, призначено судове засідання на 10.01.2017.

10.01.2017 повноважний представник позивача у судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримав та просив суд задовольнити їх у повному обсязі. Крім того, повноважний представник позивача надав для огляду суду всі оригінали первинних документів на підставі яких виник спір.

В свою чергу, повноважний представник відповідача заявлені позовні вимоги не визнав та просив суд відмовити позивачу в їх задоволенні у повному обсязі, про що також зазначено у відзиві, який долучено до матеріалів справи. Крім того, повноважний представник відповідача заявив клопотання про зменшення розміру збитків та неустойки до 0,00 грн.

У судовому засіданні 10.01.2017 року оголошено вступну та резолютивну частини судового рішення, згідно зі ст. 85 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши матеріали справи, подані документи, заслухавши пояснення повноважних представників сторін, господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

28.01.2013 року між позивачем та відповідачем було укладено договір купівлі-продажу природного газу № 13/3258-ТЕ-4 (далі - Договір), за умовами п. 1.1 якого, позивач зобовязується передати у власність відповідачу у 2013 році природний газ (надалі - газ), а відповідач зобов'язується прийняти та оплатити цей газ на умовах цього Договору.

Відповідно до п. 1.2 Договору газ, що продається за цим договором, використовується відповідачем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається населенням, релігійними організаціями та національними творчими спілками і їх регіональними осередками (крім обсягів, що використовуються для виробничо-комерційної діяльності).

Пунктом 2.1 Договору передбачено, що позивач передає відповідачеві з 01.01.2013 по 31.12.2013 газ обсягом до 38,0 тис. куб. м.

Як зазначено у п. 3.3 Договору, приймання-передача газу, переданого позивачем відповідачеві у відповідному місяці продажу, оформлюється актом приймання-передачі газу. Обсяг використання газу відповідачем у відповідному місяці поставки встановлюється шляхом складання добових обсягів, визначених на підставі показів комерційного вузла/вузлів обліку газу відповідача.

Згідно з п. 3.4 Договору, не пізніше 5-го числа місяця, наступного за місяцем продажу газу, відповідач зобов'язується надати позивачеві підписані та скріплені печатками відповідача та газотранспортного підприємства три примірники акта приймання-передачі газу, у якому зазначаються фактичні обсяги використаного газу, його фактична ціна та вартість. Позивач не пізніше 8-го числа зобов'язується повернути відповідачеві та газотранспортному підприємству по одному примірнику оригіналу акта, підписаний уповноваженим представником та скріплений печаткою, або надати в письмовій формі мотивовану відмові від підписання акта. Акти є підставою для остаточних розрахунків між сторонами.

Кількість газу, яка подається відповідачеві, визначається за показами комерційних вузлів обліку газу відповідача (п. 4.1 Договору).

За приписами п. 5.1 Договору ціна (граничний рівень ціни) на газ і тарифи на його транспортування установлюються Національною комісією регулювання електроенергетики України.

У п. 5.2 Договору зазначено про те, що до сплати за 1000 куб.м природного газу з ПДВ підлягає 1 309,20 грн.

Положеннями п. 6.1 Договору передбачено, що оплата за газ здійснюється відповідачем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.

За невиконання або неналежне виконання договірних зобов'язань сторони несуть відповідальність у випадках, передбачених чинним законодавством України, а також цим Договором (п. 7.1 Договору).

Цей Договір набуває чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками сторін, поширює дію на відносини, що фактично склалися між сторонами з 01.01.2013 року і діє в частині реалізації газу до 31.12.2013 року, а в частині проведення розрахунків - до їх повного здійснення (п. 11 Договору).

31.12.2013, 17.11.2014 між сторонами були укладені Додаткові угоди до вищезазначеного Договору.

Як зазначає позивач, на виконання умов вищезазначеного Договору та Додаткових угод до нього, позивач передав у власність відповідача протягом січня - грудня 2013 року природний газ на загальну суму 27 417,26 грн., що підтверджують відповідні Акт приймання-передачі природного газу.

Позивач звертає увагу суду на те, що відповідач за поставлений природний газ розрахувався у повному обсязі з порушенням умов Договору. Отже, відповідач не здійснив своєчасної оплати за спожитий природний газ.

У зв'язку з неналежним виконанням відповідачем своїх зобов'язань по Договору, в частині своєчасного розрахунку за отриманий природний газ, позивачем на підставі ч. 2 ст.625 Цивільного кодексу України позивачем були нараховані інфляційні втрати у розмірі 5475,87 грн. та 3% річних у розмірі 178,22 грн.

Враховуючи вищевикладене, позивач просить суд стягнути з відповідача інфляційні втрати у розмірі 5 475,87 грн., 3% річних у розмірі 178,22 грн., а всього 5 654,09 грн.

Відповідач заявлені позовні вимоги не визнав, виходячи з наступного.

Відповідач є державним навчальним закладом, який фінансується та здійснює закупівлі за рахунок державного бюджету, що підтверджується Випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців України та витягом зі статуту.

Порядок взяття бюджетних зобов'язань, їх облік та реєстрація в органах Державної казначейської служби України регулюється бюджетним законодавством, у тому числі відповідно до вимог п. 2.2 розділу 2 наказу Мінфіну від 02.03.2012 року № 309 «Про затвердження Порядку реєстрації та обліку зобов'язань розпорядників бюджетних коштів та одержувачів бюджетних коштів в органах Державної казначейської служби України» та листа Міністерства фінансів України від 30.03.2016 року № 31-06310-06-10/9183 де вказано, що фінансові зобов'язання бюджетних організацій повинні пройти реєстрацію в органах Державної казначейської служби України не пізніше 7 робочих днів з дати їх виникнення. Відповідач зауважує, що лише за умови дотримання цього правила, казначейство здійснює оплату. Реєстрація та оплата зобов'язань по поставці природного газу в органах Державної казначейської служби України здійснюється на підставі належно оформлених договорів та таких первинних документів як акт приймання-передачі природного газу та рахунок-фактура.

Як зауважує відповідач, акти приймання-передачі природного газу, за правилами встановленими самим позивачем, спочатку передавалися на підпис до газорозподільної організації - ПАТ «Дніпрогаз», а потім до ПАТ НАК «Нафтогаз України». Через складну процедуру оформлення і пересилку актів, були пропущені строки їх реєстрації казначейством.

Що стосується заборгованості за газ спожитий в листопаді та грудні 2013 року, то Акти приймання-передачі природного газу за ці місяці надійшли до відповідача лише 03.02.2014 та 27.02.2014, тобто, не тільки з простроченням встановленого 7 денного терміну, а й далеко за межами бюджетного року.

Для здійснення оплати зобов'язань минулого бюджетного періоду, відповідач пропонував позивачеві укласти Додаткову угоду, якою пролонгувати Договір в частині проведення розрахунків до 31.12.2014 року. Позивач додаткову угоду підписати відмовився, хоча йому було відомо, що виконання зобов'язань ускладнилось через несвоєчасне оформлення первинних документів ним самим.

Відповідач зауважує, що такі дії позивача створили ситуацію за якої ні зареєструвати в органах казначейської служби, ні отримати фінансування на оплату спожитого газу відповідач не мав змоги.

Знаючи про такий стан речей, позивач цілий рік зволікав зі зверненням до суду і заявив позов лише в лютому 2015 року, а потім ще й затягував розгляд справи. Зокрема, через неявку в судове засідання представника позивача та ненадання ним документів, розгляд справи № 904/653/15, призначений на 19.02.2015 року та 10.03.2015 року відкладався, що зафіксовано рішенням Господарського суду Дніпропетровської області у справі №904/653/15 від 20.04.2015 року. В подальшому, позивач передав на виконання наказ Господарського суду Дніпропетровської області у справі № 904/653/15 до Державної казначейської служби лише 23.06.2015 року. Відповідач виконав вимогу позивача на наступний день, тобто 24.06.2015 року, що підтверджується меморіальними ордерами за 24.06.2015 року та листом державної казначейської служби.

Отже, як вважає відповідач, всі прострочення платежів за даною справою відбулися виключно з вини позивача.

Посилаючись на ст.ст. 551, 616 ЦК України відповідач просити суд взяти до уваги те, що прострочення платежу відбулося з вини позивача та зменшити розмір збитків спричинених інфляцією і неустойки до 0,00 грн.; відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог про стягнення інфляційних втрат та 3% річних за несвоєчасні розрахунки.

Дослідивши наявні матеріали справи, заслухавши пояснення повноважних представників сторін, оцінивши надані докази в їх сукупності, господарський суд дійшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково.

Приймаючи рішення господарський суд виходив із наступного.

Згідно зі ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Господарське зобов'язання виникає, зокрема із господарського договору (ст. 174 Господарського кодексу України).

Зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку (ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України).

Статтею 655 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару (ст.692 Цивільного кодексу України).

За приписами ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Частиною 2 статті 218 Господарського кодексу України передбачено, що учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання.

У відповідності до ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 Цивільного кодексу України).

Положеннями ст. 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Статтею 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.

Господарський суд вважає за необхідне зазначити про те, що передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

На підставі вищевказаної норми закону, позивачем були нараховані інфляційні втрати у розмірі 5 475,87 грн. та 3% річних у розмірі 178,22 грн.

Розрахунок інфляційних втрат судом перевірений та визнаний таким, що підлягає задоволенню у повному обсязі.

Щодо розрахунку 3% річних, то суд вважає, що він зроблений невірно, оскільки день фактичної сплати заборгованості не повинен включатися в період часу, за який здійснюється стягнення 3% річних (п. 1.9. постанови Пленуму ВГСУ від 17.12.2013 р. № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань»).

Після перерахунку проведеного судом в системі "Законодавства", з урахування вищевказаного висновку, 3% річних складають 177,46 грн.

Таким чином, вимоги позивача в частині стягнення 3% річних підлягають задоволенню частково, а саме у розмірі 177,46 грн.

Господарський суд не бере до уваги доводи відповідача викладені у відзиві на позовну заяву та у клопотанні про зменшення розміру інфляційних втрат та 3% річних до 0,00 грн., оскільки:

- несвоєчасне підписання та повернення позивачем актів приймання-передачі природного газу, які за своєю природою є лише документальним оформленням юридичного факту - факту здійснення приймання-передачі природного газу, не є відкладальною умовою, у розумінні ст. 212 ЦК України та не є простроченням кредитора в розумінні ст. 613 ЦК України, а тому наявність чи відсутність актів не звільняє відповідача від обов'язку сплатити вартість фактично отриманого природного газу (постанова Вищого господарського суду України від 02.11.2016 року по справі № 924/108/16);

- відсутність бюджетних коштів не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення договірного зобов'язання;

- зменшенню може підлягати лише неустойка у вигляді штрафу та пені.

Викладене є підставою для задоволення позову частково.

За приписами ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Відповідно до ст. 101 Господарського процесуального кодексу України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються апеляційним судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього.

Пленум Вищого господарського суду України у п. 9 постанови від 17.05.2011 року № 7 "Про деякі питання практики застосування розділу XII Господарського процесуального кодексу України", роз'яснив, що у вирішенні питань щодо прийняття додаткових доказів суд апеляційної інстанції повинен повно і всебічно з'ясовувати причини їх неподання з урахуванням конкретних обставин справи і об'єктивно оцінити поважність цих причин. При цьому обґрунтування неможливості подання доказів суду першої інстанції згідно із зазначеною нормою ГПК покладається саме на заявника (скаржника), а апеляційний господарський суд лише перевіряє та оцінює їх поважність і не зобов'язаний самостійно з'ясовувати відповідні причини. У разі прийняття додаткових доказів у постанові апеляційної інстанції мають зазначатися підстави такого прийняття.

Аналогічна правова позиція підтримана постановою Вищого господарського суду України від 24.12.2014р. по справі № 904/9428/13, недотримання якої стало підставою скасування постанови Дніпропетровського апеляційного господарського суду.

Керуючись ст. 129 Конституції України, ст.ст. 509, 525, 526, 530, 549, 599, 610, 612, 625, 629, 655, 692 Цивільного кодексу України, ст.ст. 173, 174, 193, 218, 231, 232, 233 Господарського кодексу України, ст. ст. 4, 32-34, 43, 44, 49, 82-84, 115-117 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Дніпропетровського Державного аграрно-економічного університету (49000, м. Дніпро, вул. Ворошилова, буд. 25, ) на користь Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (01001, м.Київ, вул. Б. Хмельницького, буд. 6, ) інфляційні втрати у розмірі 5475,87 грн. (п'ять тисяч чотириста сімдесят п'ять грн. 87 коп.), 3% річних у розмірі 177,46 грн. (сто сімдесят сім грн. 46 коп.), витрати по сплаті судового збору у розмірі 1377,81 грн. (одна тисяча триста сімдесят сім грн. 81 коп.).

В решті позовних вимог - відмовити.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його підписання і може бути оскарженим протягом цього строку до Дніпропетровського апеляційного господарського суду.

Повне рішення складено 11.01.2017 року

Суддя ОСОБА_3