ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" січня 2017 р. Справа № 907/1068/14

Львівський апеляційний господарський суд в складі колегії:

головуючого судді Скрипчук О.С.

суддів Дубник О.П.

ОСОБА_1

При секретарі судового засідання Лагутіні В.Б.

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Сокирницький цеолітовий завод» б/н від 08.09.2016 року

на рішення Господарського суду Закарпатської області від 10.08.2016 року

у справі № 907/1068/14

за позовом: Приватного підприємства Фірми «Каменяр», с. Віта Поштова Київської області

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «Сокирницький цеолітовий завод», м. Мукачево Закарпатської області

про стягнення 218 008,72 грн., в тому числі 65 000,00 грн. заборгованості, 14 538,69 грн. пені,128 850,00 грн. інфляційних нарахувань та 9 620,03 грн. три відсотки річних.

за участю представників:

від позивача: не зявився

від відповідача: ОСОБА_2 довіреність б/н від 16.11.2016 року

ВСТАНОВИВ:

Приватне підприємство Фірми «Каменяр» звернулось до Господарського суду Закарпатської області із позовом до ТзОВ «Сокирницький цеолітовий завод» про стягнення 265 000,00 грн. заборгованості, 10 716,79 грн. пені, 26 120,00 грн. інфляційних витрат, 6 337,39 грн., 3% річних.

Рішенням Господарського суду Закарпатської області від 05.10.2015 р. залишеним без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 01.12.2015 р. позов задоволено частково, стягнуто з відповідача на користь позивача 65 00,00 грн. боргу, 7 109,04 грн. пені, 17 801,86 грн. інфляційних втрат, 1 848,49 грн. три відсотки річних. В решті позову відмовлено.

Постановою Вищого господарського суду України від 27.01.2016 року постанову Львівського апеляційного господарського суду від 01.12.2015 року та рішення Господарського суду Закарпатської області від 05.10.2015 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд.

09.06.2016 року позивачем було подано до суду заяву про збільшення позовних вимог б/н від 03.06.2016 року, в якій просив стягнути з відповідача 218 008,72 грн., а саме 65000,00 грн. заборгованості, 14538,69 грн. пені,128 850,00 грн. інфляційних витрат та 9620,03 грн. 3% річних. Дана заява була прийнята судом першої інстанції до розгляду.

Рішенням Господарського суду Закарпатської області від 10.08.2016 року у справі № 907/1068/14 (суддя Васьковський О.В.) позов ПП Фірми «Каменяр» задоволено частково. Суд виніс рішення, яким стягнув з ТзОВ «Сокирницький цеолітовий завод» на користь ПП Фірми «Каменяр» 214008,72 грн., в тому числі 65000,00 грн. заборгованості, 14538,69 грн. - пені, 124850,00 грн. - інфляційних нарахувань та 9620,03 грн. - 3% річних. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з даним рішенням ТзОВ «Сокирницький цеолітовий завод» подало апеляційну скаргу б/н від 08.09.2016 року, в якій просить рішення Господарського суду Закарпатської області від 10.08.2016 року скасувати, прийняти нове рішення, яким в позові відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції при прийнятті рішення порушено норми матеріального і процесуального права. А саме скаржник стверджує, що судом першої інстанції необґрунтовано встановлено розмір заборгованості відповідача перед позивачем.

Позивач явку уповноваженого представника у судове засідання не забезпечив, незважаючи на те, що про час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений.

Відповідачем було подано до суду клопотання б/н від 11.01.2017 року (вх. № 01-05/119/17 від 11.01.2017 року), в якому просив зупинити провадження у даній справі до винесення рішення по справі № 911/4323/16, що слухається в Господарському суді Київської області. Дане клопотання відхилене, оскільки судова колегія не вбачає підстав для зупинення провадження у справі, передбачені ст. 79 ГПК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 101 ГПК України апеляційний господарський суд не звязаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність та обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи, зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються доводи та заперечення сторін, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, суд встановив наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 07.11.2013 року між ТзОВ «Сокирницький цеолітовий завод» (замовник) та ПП фірма «Каменяр» (постачальник) було укладено договір № 07-11. Згідно умов договору позивач зобов'язався поставити обладнання для переробки цеолітової продукції згідно технічних характеристик, які зазначені в специфікації до даного договору вартістю 1 200 000 грн. та провести весь комплекс монтажних та пусконалагоджувальних робіт, а відповідач зобов'язався прийняти та оплатити дане обладнання в кількості і асортименті, обумовленому в п.1.1 даного договору в терміни та на умовах, які визначені п.4 договором.

Відповідно до п.4.2.1 договору відповідач зобовязався перерахувати на розрахунковий рахунок позивача аванс в розмірі 350 000 грн. протягом 5 банківських днів від дати підписання даного договору.

Згідно із п.п.4.2.3, 4.2.4 договору, остаточний розрахунок з постачальником здійснюється в день підписання акту приймання обладнання, але не пізніше 20 лютого 2014 року, вартість монтажних та пусконалагоджувальних робіт входить в склад вартості обладнання.

28.12.2013 позивач поставив відповідачу дробарку ДВУ-7, грохот ГИСЛ-42 і раму зварну на суму 760 000 грн., що підтверджується товарно-транспортною накладною №007829. Зазначена накладна не містить підпису одержувача (відповідача). Однак, як вбачається з матеріалів справи відповідач не заперечує про факт отримання товару на підставі зазначеної накладної.

В подальшому, 28.02.2014 року позивач поставив відповідачу пневмоциклон ПК-35 і п'ять конвеєрів В-500 на загальну суму 350 000 грн., що підтверджується товарно-транспортною накладною №02Ц від 26.02.2014 року.

В матеріалах справи міститься ОСОБА_2 від 26.02.2014 року прийому-передачі обладнання по договору №07-11 від 07.11.2013 на суму 1 200 000 грн., який підписаний лише позивачем.

Позивач зазначив, що відмовився підписати зазначений ОСОБА_2 від 26.02.2014 року прийому-передачі обладнання по договору №07-11 від 07.11.2013 р. на суму 1 200 000,00 грн.

Пізніше, 07.04.2014 року сторони підписали додаткову угоду до договору №07-11, якою змінили специфікацію поставленого обладнання, у зв'язку з чим змінилася ціна даного обладнання, яка склала 1 000 000 грн. з ПДВ.

Згідно із видатковою накладною №РН-0000010 від 22.05.2014 р. постачальник (позивач) відвантажив, а одержувач (відповідач) отримав обладнання на 1 000 000 грн. в т.ч. ПДВ, а саме: дробарку ДВУ-7 в зборі, грохот ГИСЛ-42 в зборі, чотири конвеєри В-500, раму зварну та конвеєр СМД-150.

Видаткова накладна на пневмоциклон ПК-35 вартістю 200 000 грн. з ПДВ, який був поставлений по ТТН № 02Ц, від 26.02.2014 року, позивачем не видавалася.

Судом встановлено, що відповідач перерахував позивачу 925 000 грн., що підтверджується податковими накладними, а саме: ПН №2 від 06.02.2014 р. на 150 000,00 грн., ПН №6 від 25.02.2014 р. на 130 000,00 грн., ПН №8 від 27.02.2014 р. на 130 000,00 грн., ПН №1 від 31.03.2014 р. на 110 000,00 грн., ПН №2 від 31.03.2014 р. на 110 000,00 грн., ПН №9 від 31.03.2014 р. на 100 000,00 грн., ПН №10 від 31.03.2014 р. на 130 000,00 грн., ПН №6 від 22.05.2014р. на 35 000,00 грн., ПН №3 від 22.05.2014р. на 30 000,00 грн.

12.03.2015 р. відповідач повернув за актом приймання-передачі пневмосепаратор ПК-35 (пневмоциклон) позивачу вартістю 200 000 грн.

Позивач при зверненні до суду першої інстанції стверджує, що відповідач не розрахувався перед позивачем в повному обсязі, згідно умов договору, у звязку з чим звернувся до суду у даній справі.

При винесенні постанови колегія суддів виходила з наступного.

Згідно ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до статті 692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

В розділі 4 договору №07-11 сторони погодили порядок розрахунків.

Так, згідно п.4.2.3 договору, остаточний розрахунок з постачальником здійснюється в день підписання акту приймання обладнання, але не пізніше 20 лютого 2014 року.

Судом встановлено, що акт приймання обладнання, згідно договору, між сторонами не був підписаний. Крім цього, судом встановлено, що 28.02.2014 року позивач поставив відповідачеві пневмоциклон ПК-35 і п'ять конвеєрів В-500 на загальну суму 350 000 грн., згідно товарно-транспортною накладною №02Ц від 26.02.2014 року, після дати (20.02.2014 року), яку сторони у договірі визначили остаточною для оплати. А відтак, враховуючи умови договору та вимоги ст. 692 ЦК України відповідач зобовязаний був здійснити розрахунок, згідно договору за отриманий товар по ТТН №007829 від 28.12.2013 року до 20.02.2014 року, а по ТТН №02Ц від 26.02.2014 року після прийняття товару (28.02.2014 року)

Враховуючи те, що відповідачем не було виконано в повному обсязі умови договору щодо оплати, відтак, суд першої інстанції обґрунтовано стягнув з відповідача на користь позивача 65 000,00 грн. основного боргу.

Водночас колегія суддів зазначає, що в матеріалах справи міститься мирова угода від 12.03.2015 року (яка підписана представниками позивача і відповідача) та в якій сторони зазначили, що заборгованість відповідача перед позивачем, згідно договору № 07-11 від 07.11.2013 року складає 65000,00 грн.

Щодо тверджень апелянта про те, що укладений сторонами договір містить елемент договору підряду, вартість монтажних і пусконалагоджувальних робіт, які повинен здійснити позивач, входить до складу вартості обладнання, а у зв'язку з невиконанням позивачем всього об'єму вказаних робіт відповідач вважає, що позивач не виконав всіх умов договору і відповідач обґрунтовано не оплатив всієї суми ціни договору.

З такими доводами погодитися не можна виходячи із наступного.

Відповідно до статті 837 Цивільного кодексу України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу.

Відповідно до положень статей 843, 844, 846 цього кодексу в договорі підряду визначається ціна (може бути визначена в кошторисі) та строки виконання робіт.

В постанові Вищого господарського суду України від 27.04.2016 року у даній справі звернуто увагу, що з умов договору №07-11 не вбачається, що сторони погодили вказані умови чи умови, відповідно до яких якість виконання робіт може звільняти відповідача від оплати вартості поставленої продукції, навіть якщо за умовами договору вартість робіт включається до вартості поставленого обладнання.

Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

Частиною 1 ст. 612 ЦК України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

В силу ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно п. 7.1. договору за несвоєчасну оплату замовник виплачує постачальнику пеню в розмірі облікової ставки НБУ, що діяла на період, за який нараховується пеня, від суми заборгованості за кожен день прострочки.

Частиною 2 ст. 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що позивач розраховуючи позовні вимоги, в частині пені, індексу інфляції та 3% річних виходив із суми основного боргу 265 000,00 грн.

Однак, враховуючи те, що відповідачем було повернуто позивачеві обладнання на суму 200 000,00 грн., згідно ОСОБА_2 прийому-передачі від 12.03.2015 року, розрахунок пені, індексу інфляції та 3% річних слід здійснювати із суми основного боргу 65 000,00 грн.

Водночас, колегія суддів зазначає, що позивач розрахував пеню за період з 14.04.2014 року по 13.10.2014 року. При цьому не врахував, що відповідно п. 6 ст. 232 ГК України встановлено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Враховуючи те, що відповідач отримав обладнання по ТТН №02Ц від 26.02.2014 року - 28.02.2016 року, та враховуючи умови ст. 692 ЦК України, позовні вимоги щодо стягнення пені підлягають до задоволення за період з 14.04.2014 року по 01.09.2014 року.

Судом апеляційної інстанції здійснено перерахунок позовних вимог в частині пені, індексу інфляції та 3 % річних та встановлено, що з відповідача на користь позивача слід стягнути 2 631,17 грн. пені (за період 14.04.2014 по 01.09.2014 рр.), 53 618,00 грн. інфляції та 3 996,16 грн. 3% річних (за період з 14.04.2014 по 30.04.2016 рр.).

Таким чином колегія суддів прийшла до висновку, рішення Господарського суду Закарпатської області від 10.08.2016 року слід скасувати в частині стягнення 11 907,52 грн. пені, 71 232,00 інфляційних нарахувань, 5 623,87 грн. 3% річних. Прийняти в цій частині нове рішення, яким в позові відмовити. В решті рішення залишити без змін.

Що стосується стягнення 10 500 грн. вартості послуг адвоката, то слід зазначити, що статтею 44 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що до складу судових витрат входить оплата послуг адвоката. В контексті цієї норми судові витрати за участь адвоката при розгляді справи підлягають сплаті лише в тому випадку, якщо вони сплачені адвокату стороною, котрій такі послуги надавались, та їх сплата підтверджується відповідними фінансовими документами.

Відповідно до частини 3 статті 48 Господарського процесуального кодексу України витрати, що підлягають сплаті за послуги адвоката, визначаються у порядку, встановленому Законом України "Про адвокатуру". Дія вказаного Закону поширюється тільки на осіб, які є адвокатами.

В матеріалах справи міститься договір про надання правової допомоги від 11.09.2014 року, укладений між Адвокатським обєднанням «ОСОБА_3 і Дроботенко» та ордер серії КС № 064255 виданий Адвокатським обєднанням «ОСОБА_3 і Дроботенко» Приватному підприємству «Каменяр».

З матеріалів справи вбачається, що Адвокатським обєднанням «ОСОБА_3 і Дроботенко» надавались послуги Приватному підприємству «Каменяр» щодо розгляду даної справи у суді першої інстанції. Факт оплати позивачем цих послуг в розмірі 10 500 грн. підтверджується платіжними дорученнями № 577 від 10.11.2014 року та № 580 від 18.11.2014 року та ОСОБА_2 прийманняпередачі робіт та послуг від 24.12.2014 року за договором про надання правової допомоги від 11.09.2014 року

З врахуванням ступеню складності даних спірних правовідносин, затрат зусиль на зібрання доказової бази, та враховуючи те, що позов у даній справі задоволено частково, суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про задоволення частково адвокатських послуг в сумі 5985,00 грн.

Щодо вимог про стягнення інших витрат повязаних з розглядом спору у сумі 1 101,00 грн., колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до п. 1 Постанови Пленум Вищого господарського суду України, від 21.02.2013 р., № 7 "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" до інших витрат у розумінні статті 44 ГПК відносяться, зокрема: суми, які підлягають сплаті особам, викликаним до господарського суду для дачі пояснень з питань, що виникають під час розгляду справи (стаття 30 названого Кодексу); витрати сторін та інших учасників судового процесу, пов'язані з явкою їх або їхніх представників у засідання господарського суду, за умови, що таку явку судом було визнано обов'язковою.

Як вбачається з матеріалів справи ухвалою Господарського суду Закарпатської області від 08.12.2014 року було відкладено розгляд справи на 17.12.2014 року та визнано явку сторін обовязково.

У судовому засідання 17.12.2014 року був присутній представник позивача ОСОБА_3 Для участі у судовому засідання представник позивача прибув із м. Києва залізничним транспортом, у звязку з чим придбав квитки ДП «ГІОЦ Укрзалізниці» загальною вартістю 1101,08 грн.

Враховуючи вищенаведене позивачем були понесені витрати пов'язані з явкою його представника у засідання Господарського суду Закарпатської області, а відтак сума 627,57 грн. підлягає стягненню з відповідача (пропорційно розміру задоволених позовних вимог)..

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 99, 101, 103 - 105 Господарського процесуального кодексу України, -

Львівський апеляційний господарський суд

П О С Т А Н О В И В :

1. Апеляційну скаргу задоволити частково.

2. Рішення Господарського суду Закарпатської області від 10.08.2016 року у даній справі скасувати в частині стягнення 11 907,52 грн. пені., 71 232,00 інфляційних, 5 623,87 грн. 3% річних. Прийняти в цій частині нове рішення, яким в позові відмовити. В решті рішення залишити без змін: стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Сокирницький цеолітовий завод» (89600, м. Мукачево, вул. Мічуріна, 1/15, ) на користь Приватного підприємства Фірми «Каменяр» (08170, Київська область, Києво-Святошинський район, с. Віта Поштова, вул.Карла Маркса, 40, ) 65 000,00 грн. основного боргу, 2 631,17 грн. пені., 53618,00 інфляційних нарахувань та 3 996,16 грн. 3 % річних.

3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Сокирницький цеолітовий завод» (89600, м. Мукачево, вул. Мічуріна, 1/15, ) на користь Приватного підприємства Фірма «Каменяр» (08170, Київська область, Києво-Святошинський район, с. Віта Поштова, вул.Карла Маркса, 40, ) 1878,68 грн. судового збору за розгляд справи у суді першої інстанції, 5985,00 грн. витрат по сплаті послуг адвоката та 627,57 грн. витрат повязаних зі справою.

4. Стягнути з Приватного підприємства Фірма «Каменяр» (08170, Київська область, Києво-Святошинський район, с. Віта Поштова, вул.Карла Маркса, 40, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Сокирницький цеолітовий завод» (89600, м. Мукачево, вул. Мічуріна, 1/15, ) 1491,73 грн. судового збору за перегляд рішення в апеляційному порядку.

5. Доручити Господарському суду Закарпатської області видати накази.

6. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

7. Справу направити в Господарський суд Закарпатської області.

Головуючий - суддя Скрипчук О.С.

суддя Дубник О.П.

суддя Матущак О.І.