ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" січня 2017 р. Справа № 914/1030/16

Львівський апеляційний господарський суд у складі колегії:

головуючого-судді Давид Л.Л.

суддів Гриців В.М.

ОСОБА_1

при секретарі судового засідання Оштук Н.В.

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_2 акціонерного товариства Нафтопереробний комплекс Галичина від 01.06.2016р. №32/16-127 (вх. № апеляційного суду 01-05/2886/16від 14.06.2016 р.)

на рішення господарського суду Львівської області від 24.05.2016 р.

у справі №914/1030/16 ( суддя Крупник Р.В.)

за позовом ОСОБА_2 акціонерного товариства Укртранснафта, м. Київ

до відповідача ОСОБА_2 акціонерного товариства Нафтопереробний комплекс Галичина, м. Дрогобич, Львівська область

про зобовязання повернути нафту сиру в загальній кількості 43705,600 метричних нетто тонн

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_3 представник згідно довіреності № 127 від 19.12.2016р.

ОСОБА_4 представник згідно довіреності №32 від 25.04.2016 р.

від відповідача: ОСОБА_5 представник згідно довіреності №32/17-010 від 11.01.2017 р.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Львівської області від 24.05.2016р. у справі №914/1030/16 (суддя Крупнипк Р.В.) позов ОСОБА_2 акціонерного товариства «Укртранснафта» (надалі ПАТ «Укртранснафта») задоволено: зобовязано Публічне акціонерне товариство «Нафтопереробний комплекс Галичина» (надалі ПАТ «НПК - Галичина») повернути ПАТ «Укртранснафта» нафту сиру в загальній кількості 43705,600 метричних нетто тонн (ГОСТ 9965-76 Нефть. Степень подготовки для нефтеперерабатывающих предприятий), яку було розміщено в резервуарних ємностях ПАТ «НПК Галичина» на підставі Акту поклажі нафти від 01.04.2015р. за договором оренди резервуарних ємностей №32/15-017 від 01.04.2015р. та яка знаходиться в резервуарах ПАТ «НПК Галичина», розташованих за адресою: 82103, Львівська обл., м. Дрогобич, вул. Бориславська, 82; з ПАТ «НПК - Галичина» на користь позивача стягнуто 206700,00 грн. судового збору.

Приймаючи вказане рішення, місцевий господарський суд виходив з приписів ч.ч. 1,2 ст. 216 України, якими передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Оскільки, договір оренди, на підставі якого позивачем було поміщено нафту у резервуари відповідача постановою Київського апеляційного господарського суду від 09.02.2016р. у справі №910/23996/15 визнано удаваним та недійсним з моменту укладення, відтак, позовні вимоги ПАТ Укртранснафта про зобовязання відповідача повернути нафту є нормативно та документально обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Не погодившись із прийнятим рішенням, місцевого господарського суду, ПАТ «НПК - Галичина» звернулося до Львівського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, № 32/16-127 від 01.06.2016р. (вх. № апеляційного суду 01-05/2886/16від 14.06.2016 р.), в якій просить скасувати рішення господарського суду Львівської області від 24.05.2016р. та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог ПАТ «Укртранснафта» відмовити в повному обсязі. Апелянт зазначає, що не заперечує проти повернення нафти, однак, в силу вимог п. 3 ст. 946, ст. 904, ст. 947 Цивільного кодексу України вважає, що позивач зобовязаний відшкодувати ПАТ «НПК - Галичина» фактичні витрати, понесені останнім за час знаходження нафти в резервуарах ПАТ «НПК - Галичина», оскільки у відповідності до п. 3 ст. 946 ЦК України, якщо поклажодавець після закінчення строку договору зберігання не забрав річ, він зобовязаний внести плату за весь фактичний час її зберігання. Поруч з наведеним, скаржник вважає за доцільне зазначити, що у вимозі ПАТ «Укртранснафта» №04-00/98/709 від 19.02.2016р. про повернення нафти позивач був зобовязаний вказати, яку підставу для повернення нафти, договір від 28.04.2014р. №4/2014 про надання послуг зі зберігання нафти, а не договір оренди резервуарних ємностей №32/15-017 від 01.04.2015р., оскільки на момент направлення даної вимоги позивачу було відомо про те, що постановою Київського апеляційного господарського суду від 09.02.2016р. договір оренди резервуарних ємностей №32/15-017 від 01.04.2015р. визнано недійсним та удаваним, а також акцентовано увагу на те, що у даному випадку мають місце відносини зберігання. Вказане свідчить про те, що вимога позивача №04-00/98/709 від 19.02.2016р. оформлена неналежним чином, що, на думку апелянта, слугувало підставою для припинення провадження у справі, у відповідності до ст. 80 ГПК України.

Позивач Публічне акціонерне товариство Укртранснафта у відзиві № 04-02/277/2907 від 24.06.2016р. (вх. № апеляційного суду 01-04/4622/16 від 29.06.2016р.) заперечує доводи апеляційної скарги вказуючи на те, що позивач звернувся до суду з позовом про зобовязання відповідача повернути нафту, яку було розміщено позивачем в резервуарних ємностях ПАТ НПК - Галичина на підставі акту поклажі нафти від 01.04.2015р. згідно визнаного судом недійсним договору, а підставою позову ПАТ Укртранснафта вказано положення ст. 216 Цивільного кодексу України, тобто застосування наслідків недійсності правочину. Отже, посилання позивача у вимозі № 04-00/98/709 від 19.02.2016р. про повернення нафти на договір, який визнано судом недійсним, було не помилковим, а логічним та правомірним. Крім цього, позивач з покликанням на рішення Конституційного Суду України від 09.07.2002р. № 15-рп-2002, зазначає, що надсилання вимоги в порядку досудового врегулювання спору є правом позивача, а не його обовязком. Тому, навіть якщо б позивач неправильно оформив вимогу, вказана обставина не звільняла б відповідача від обовязку повернути позивачу на підставі ст. 216 ЦК України в натурі все, що він одержав на виконання правочину, який визнано судом недійсним.

З огляду на викладене, позивач просить в задоволенні вимог апеляційної скарги відмовити, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду від 24.05.2016 у даній справі залишити без змін.

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 16.06.2016р. апеляційну скаргу ПАТ НПК - Галичина прийнято до розгляду колегією суддів у складі: головуючий суддя Давид Л.Л., судді Гриців В.М та ОСОБА_1, призначено до розгляду в судовому засіданні на 30.06.2016р. та зобовязано позивача подати суду документально обґрунтований відзив на апеляційну скаргу (т. 1, а.с. 225).

30.06.2016 р. на розгляд суду поступило електронне повідомлення від ПАТ НПК - Галичина № 24 про відкладення розгляду справи, призначеної на 30.06.2016р., у звязку із неможливістю забезпечення участі уповноваженого представника.

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 30.06.2016р. вказане клопотання скаржника задоволено, розгляд справи відкладено на 26.07.2016р. (т. 1, а.с.248-249).

26.07.2016 в канцелярію суду від Відповідача поступили три клопотання за вих. №32/16-195 від 19.07.2016р. та №32/16-198 від 26.07.2016р. про відкладення розгляду справи та продовження строку розгляду спору в порядку ст. 69 ГПК України, які є ідентичними за своїм змістом.

Відтак, з метою повного та всестороннього дослідження всіх обставин справи, ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 26.07.2016р. розгляд апеляційної скарги відкладено на 01.09.2016р. та продовжено строк розгляду на пятнадцять днів (т. 2 а.с. 11-12).

01.09.2016 р. від Відповідача в канцелярію суду поступило клопотання від 31.08.2016 р. №32/16-217 (вх. № апеляційного суду 01-05/4288/16 від 01.09.2016 р. (т. 2, а.с.13-15)) про зупинення провадження в даній справі до вирішення господарським судом міста Києва справи №910/11990/16 за позовом ПАТ НПК-Галичина до ПАТ Укртранснафта про стягнення 94 405 360,10 грн. фактичних витрат за зберігання нафти ПАТ Укртранснафта в кількості 43 705,600 метричних нетто тонн.

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 01.09.2016 року (головуючий суддя Давид Л.Л., судді Гриців В.М. та Кордюк Г.Т.) зупинено провадження у справі №914/1030/16 до вирішення справи №910/11990/16, порушеної господарським судом міста Києва (т. 2 а.с. 40-45).

Постановою Вищого господарського суду України від 08.11.2016р. задоволено касаційну скаргу ОСОБА_2 акціонерного товариства Укртранснафта, а ухвалу Львівського апеляційного господарського суду від 01.09.2016 р. скасовано.

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 28.11.2016 року (головуючий суддя Давид Л.Л., судді Гриців В.М. та Кордюк Г.Т.) поновлено апеляційне провадження по розгляду апеляційної скарги ОСОБА_2 акціонерного товариства Нафтопереробний комплекс Галичина у справі №914/1030/16 та призначено до розгляду апеляційну скаргу ОСОБА_2 акціонерного товариства Нафтопереробний комплекс Галичина від 01.06.2016 р. №32/16-127 (вх. № апеляційного суду 01-05/2886/16від 14.06.2016р.) на рішення господарського суду Львівської області від 24.05.2016 р. у справі №914/1030/16 в судове засідання на 20.12.2016р.

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 20.12.2016р., в звязку з неявкою представника Відповідача та його клопотанням, враховуючи положення ст. 129 Конституції України, відкладено розгляд апеляційної скарги ОСОБА_2 акціонерного товариства Нафтопереробний комплекс Галичина від 01.06.2016 р. №32/16-127 (вх. № апеляційного суду 01-05/2886/16від 14.06.2016 р.) на рішення господарського суду Львівської області від 24.05.2016 р. у справі №914/1030/16 в судове засідання на 12.01.2017р. в складі колегії суддів: Давид Л.Л. (головуючий суддя), ОСОБА_6 та ОСОБА_1

В судове засідання 12.01.2017р. зявились представники Позивача та Відповідача, які підтримали свої доводи і заперечення з мотивів, наведених у апеляційній скарзі та відзиві на неї.

Вивчивши матеріали справи в сукупності з апеляційною скаргою, відзивом на неї, оцінивши зібрані у справі докази, заслухавши пояснення представників Позивача та Відповідача у судовому засіданні, судова колегія Львівського апеляційного господарського суду прийшла до висновку про відповідність рішення місцевого господарського суду нормам чинного законодавства, матеріалам та обставинам справи, виходячи з наступного.

01.04.2015р. Відкритим акціонерним товариство «НПК - Галичина» (Публічне акціонерне товариство «НПК - Галичина») (орендодавець) та ОСОБА_2 акціонерним товариством «Укртранснафта» (орендар) укладено Договір оренди резервуарних ємностей №32/15-017 (надалі Договір) (т. 1 а.с. 12-17), відповідно до умов якого орендодавець передає орендареві в тимчасове, платне користування (оренду) наступне майно, що належить орендодавцеві на праві власності (далі ОСОБА_4), а саме: резервуар Е-1 (інв. № 2756); резервуар Е-2 (інв. № 2756а), резервуар Е-3 (інв. № 3983), резервуар Е-4 (інв. № 2779), резервуар Е-5 (інв. № 2961), резервуар Е-6 (інв. № 2962), резервуар Е-7 (інв. № 2963б), резервуар Е-8 (інв. № 2964), резервуар Р-ІІІ (інв. №2986) без права їх експлуатації та обслуговування.

Майно призначене для зберігання нафти сирої, розташоване на території ВАТ НПК-Галичина розміщене за адресою: 82103, Львівська обл., м. Дрогобич, вул. Бориславська, 82 (п. 1.1. Договору).

Приймання-передача майна в оренду та поклажа нафти орендаря в резервуари орендодавця оформляються відповідними актами. Акт поклажі нафти складається уповноваженим представником Орендодавця в присутності уповноваженого представника Орендаря. Акти поклажі нафти підписуються уповноваженими представниками сторін. (п. 2.5, п. 2.6 Договору).

Пунктом 10.1. Договору передбачено, що такий набирає чинності від дати його підписання сторонами та скріплення печатками сторін і діє по 30 квітня 2015 року включно, в частині проведення взаєморозрахунків до повного їх завершення, а в частині проведення операцій з нафтою до повного її повернення з поклажі.

На виконання умов Договору 01.04.2015р. сторонами підписано Акт поклажі нафти за Договором оренди резервуарних ємностей №32/15-017 від 01.04.2015р., відповідно до якого сторони підтвердили, що на момент підписання цього Акта нафта знаходилася в резервуарах орендодавця як повернута орендарю згідно з Актом поклажі нафти за договором оренди резервуарних ємностей №32/15-010 від 10.02.2015р.(т. 1 а.с. 18).

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим господарським судом, у вересні 2015 року ПАТ «НПК-Галичина» звернулося до господарського суду м. Києва з позовом до ПАТ «Укртранснафта» про стягнення заборгованості, штрафних санкцій та інфляційних втрат у сумі 38 014 516,50 грн. за неналежне виконання договору оренди резервуарних ємностей №32/15-017 від 01.04.2015р.

Рішенням господарського суду м. Києва від 19.10.2015р. у справі №910/23996/15 (за первісним позовом ПАТ НПК-Галичина до ПАТ Укртранснафта про стягнення заборгованості, штрафних санкцій та інфляційних у сумі 38014516,50 грн. та за зустрічним позовом ПАТ НПК-Галичина про визнання удаваним та недійсним договору оренди резервуарних ємностей № 32/15-017 від 01.04.2015р.) первісний позов задоволено частково, у задоволенні зустрічного позову відмовлено повністю (т. 1 а.с. 19-36).

Не погодившись із прийнятим рішенням господарського суду м. Києва ПАТ «Укрттранснафта» оскаржило його в апеляційному порядку до Київського апеляційного господарського суду.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 09.02.2016р., яка залишена без змін постановою Вищого господарського суду України від 13.04.2016р., рішення господарського суду міста Києва від 19.10.2015р. скасовано, прийнято нове, яким в задоволенні первісного позову відмовлено, зустрічний позов задоволено, визнано удаваним та недійсним з моменту укладення договір оренди резервуарних ємностей №32/15-017 від 01.04.2015р. (т. 1 а.с. 37-54).

При прийнятті вказаної постанови Київський апеляційний господарський суд виходив з того, що предметом правового регулювання оспорюваного договору (договору оренди резервуарних ємностей №32/15-017 від 01.04.2015р.) є саме правовідносини щодо поклажі, зберігання, повернення, зняття з поклажі нафти, яка знаходиться у ємностях ПАТ «НПК Галичина», отже у даному випадку мають місце відносини зберігання, які сторони назвали договором оренди, укладаючи який сторони вступили у договірні відносини саме з метою забезпечення можливості зберігати нафту в резервуарах ПАТ «НПК Галичина». Крім цього, ПАТ «Укртранснафта» є суб'єктом, на якого розповсюджується дія Закону України «Про здійснення державних закупівель» з урахуванням приписів Закону України «Про особливості здійснення закупівель в окремих сферах господарської діяльності», натомість при укладенні сторонами договору не було застосовано будь-якої передбаченої ст. 12 Закону України «Про здійснення державних закупівель» процедури закупівлі, незважаючи на те, що приписами ч. 4 ст. 40 цього Закону забороняється укладання договорів, які передбачають оплату замовником товарів, робіт і послуг до/без проведення процедур закупівель. Якщо послуги зі зберігання нафти не пов'язані із здійсненням закупівель цієї нафти з метою її переробки і реалізації, такі послуги не є необхідними для здійснення таких закупівель і не є супутніми послугами, то здійснення закупівель таких послуг зберігання нафти потребує застосування процедур закупівель, передбачених Законом України «Про здійснення державних закупівель» та Законом України «Про особливості здійснення закупівель в окремих сферах господарської діяльності». У свою чергу нафта, яка є предметом спірного договору та була розміщена у резервуарах ПАТ «НПК Галичина» є нафтою, яка була витіснена з магістральних трубопроводів ПАТ «Укртранснафта». Відтак, апеляційний суд прийшов до висновку, що договір укладено між сторонами всупереч вимогам ч. 1 ст. 203 ЦК України, а тому правочин має бути визнаний недійсним на підставі ст. 215 ЦК України, оскільки недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу є підставою визнання такого договору недійсним. Суд апеляційної інстанції зазначив, щодо решти передбачених частинами 1, 2 ст. 216 ЦК України наслідків, сторони не позбавлені права вирішення цього питання в іншому провадженні відповідно до частини 5 цієї статті.

19.02.2016р. ПАТ «Укртранснафта» з метою захисту своїх майнових інтересів направило на адресу ПАТ «НПК - Галичина» вимогу про повернення нафти № 04-00/98/709, в якій просить відповідача повернути 43705,600 метричних нетто тонн технологічної нафти, яка була розміщена у резервуарних ємностях ПАТ «НПК - Галичина» згідно акту поклажі нафти від 01.04.2015р. на виконання умов Договору (т. 1 а.с. 55-56).

09.03.2016р. ПАТ «Укртранснафта» отримано відповідь на вказану вимогу, з якої вбачається, що ПАТ «НПК - Галичина» згоди на повернення нафти не надало, 43705,600 метричних тонн нафти не повернуло (т. 1 а.с. 57).

З метою захисту порушених прав та інтересів, в силу вимог ч.ч. 1, 3 ст. 216 ЦК України, позивач звернувся з даним позовом до суду, в якому просить суд зобовязати відповідача повернути нафту, яку було розміщено в резервуарних ємностях ПАТ «НПК-Галичина» на підставі Акту поклажі нафти від 01.04.2015р. за договором оренди резервуарних ємностей №32/15-017 від 01.04.2015р.

При перегляді рішення місцевого господарського суду в апеляційному порядку, судова колегія Львівського апеляційного господарського суду керувалась наступним:

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини.

У відповідності до ч.1 ст.173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Частиною 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 203 ЦК України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (ч. 1 ст. 215 ЦК України).

Як було встановлено судом, 01.04.2015р. між позивачем (орендар) та відповідачем (орендодавець) укладено Договір оренди резервуарних ємностей №32/15-017, за яким відповідач передав позивачеві в оренду резервуари для зберігання нафти. 01.04.2015р. сторонами підписано Акт поклажі нафти за Договором, яким сторони підтвердили, що на момент підписання цього Акта нафта знаходилася в резервуарах орендодавця.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 09.02.2016р. (залишеною без змін постановою ВГС України від 13.04.2016р.) договір оренди резервуарних ємностей №32/15-017 від 01.04.2015р. визнано удаваним та недійсним з моменту його укладення.

Оцінюючи доводи позовної заяви щодо застосування наслідків недійсності правочину, а саме щодо зобовязання відповідача повернути нафту, колегія суддів зазначає, що статтею 216 ЦК України передбачено, зокрема, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Відповідно до п. 2.13. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 року «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як самостійно, так і, з урахуванням припису частини першої статті 58 ГПК України, бути об'єднана з вимогою повернути одержане за цим правочином у натурі або про відшкодування його вартості (якщо повернення у натурі неможливе).

Пунктом 10 Постанови Верховного суду України № 9 від 06.11.2009р. Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними передбачено, що реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину.

При цьому, до удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені статтею 216 ЦК України, можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний (п. 25 Постанови Верховного суду України № 9 від 06.11.2009р. Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними).

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про задоволення позовних вимог щодо зобовязання відповідача повернути нафту, оскільки, Договір оренди, на підставі якого позивачем було поміщено нафту у резервуари відповідача постановою Київського апеляційного господарського суду від 09.02.2016р. у справі №910/23996/15 визнано удаваний та недійсним з моменту укладення, а відтак і відпала правова підстава знаходження нафти Позивача в резервуарах Відповідача, переданої по Акту поклажі нафти за Договором оренди резервуарних ємкостей № 32/15-017 від 01.04.2015р.

Покликання скаржника щодо неналежності оформлення вимоги №04-00/98/709 від 19.02.2016р., зокрема, помилкового зазначення договору оренди резервуарних ємностей №32/15-017 від 01.04.2015р. замість договору про надання послуг зі зберігання нафти №4/2014 від 28.04.2014р. судова колегія вважає безпідставними, оскільки досудове врегулювання спору є правом, а не обовязком субєкта господарювання (рішення Конституційного суду України від 09.07.2002р. №15-рп-2002). Таким чином, вказівка на інший договір не є тією обставиною, яка свідчить про відсутність предмета спору. Більше того, кожен учасник господарських відносин вправі самостійно визначати підстави для звернення до контрагента з претензією, яка в даному випадку була визначена цілком правильно.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги в частині покликання скаржника на те, що позивач зобовязаний відшкодувати ПАТ «НПК - Галичина» фактичні витрати, понесені останнім за час знаходження нафти в резервуарах ПАТ «НПК - Галичина», колегія суддів вважає такі необгрунтованими з огляду на наступне.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 09.02.2016р. у справі №910/23996/15 (залишена без змін постановою Вищого господарського суду України від 13.04.2016р.), Договір оренди, на підставі якого позивачем було поміщено нафту у резервуари відповідача визнано удаваним та недійсним з моменту його укладення.

Таким чином, зазначений Договір оренди не створює прав та обов'язків для сторін, зокрема, щодо відшкодування фактичних витрат за час знаходження нафти в резервуарах ПАТ «НПК - Галичина» у даній справі про зобовязання повернути нафту сиру в загальній кількості 43705,600 метричних нетто тонн. Проте, ПАТ НПК Галичина вважаючи такі вимоги обґрунтованими, не позбавлене права звернутися з відповідним позовом до господарського суду.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що скаржником у справі не доведено обставини, на які він покликається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

У відповідності до вимог ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Виходячи з наведеного та враховуючи, що доводами апеляційної скарги правомірності висновків суду першої інстанції не спростовано, обставини, які відповідно до статті 104 ГПК України є підставами для скасування рішення суду першої інстанції, в порядку статтей 33, 34 ГПК України, апелянтом не доведено, а оскаржуване судове рішення прийняте у відповідності з нормами матеріального та процесуального права, фактичними обставинами та матеріалами справи, апеляційний господарський суд підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення місцевого господарського суду не вбачає.

Зважаючи на те, що апеляційну скаргу залишено без задоволення, витрати по сплаті судового збору за перегляд рішення місцевого господарського суду в апеляційному порядку, у відповідності до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України відносяться на Скаржника.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 99, 101, 102, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України,

Львівський апеляційний господарський суд, - ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу ОСОБА_2 акціонерного товариства Нафтопереробний комплекс Галичина від 01.06.2016р. №32/16-127 (вх. № апеляційного суду 01-05/2886/16від 14.06.2016 р.) залишити без задоволення, рішення господарського суду Львівської області від 24.05.2016р. у справі №914/1030/16 - без змін.

2. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

3. Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого господарського суду України.

Повний текст постанови складено 13.01.2017 р.

Головуючий суддя Л.Л. Давид

Судді В.М. Гриців

ОСОБА_1