РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.01.2017Справа №910/21604/16

За позовомПриватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Українська страхова група»
до«Моторного (транспортного) страхового бюро України»
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача
ОСОБА_1
простягнення 21673 грн. 56 коп.

Суддя Отрош І.М.

Представники сторін:

від позивача: Макєєв В.М. - представник за довіреністю № 0116-229 від 30.12.2016;

від відповідача: Патрик Г.Г. - представник за довіреністю № 6/2-25/16 від 20.12.2016;

від третьої особи: не з'явились.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

25.11.2016 до Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Українська страхова група» з вимогами до «Моторного (транспортного) страхового бюро України» про стягнення 21673 грн. 56 коп.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачем було виплачено страхове відшкодування за Договором добровільного страхування №28-1509-13-00066 від 29.05.2013 у розмірі 21673 грн. 56 коп. на користь потерпілої у ДТП особи та позивач набув право вимоги до особи, відповідальної за завдану шкоду (відповідно до ст. 993 Цивільного кодексу України). При цьому, з огляду на те, що цивільно-правова відповідальність винної у ДТП особи не була застрахована у зв'язку з тим, що винна у ДТП особа належить до категорії осіб, які відповідно до положень п. 13.1 ст. 13 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» звільняються від обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, а відшкодування шкоди від дорожньо-транспортної пригоди, винуватцями якої є зазначені у п. 13.1 ст. 13 вказаного Закону особи, проводить МТСБУ, позивач просив суд стягнути з відповідача грошові кошти у розмірі 21673 грн. 56 коп.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 28.11.2016 порушено провадження у справі № 910/21604/16, залучено до участі у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - ОСОБА_1, розгляд справи призначено на 13.12.2016.

12.12.2016 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач зазначив, що позивач не звертався до МТСБУ із заявою про проведення регламентної виплати. При цьому, відповідач зазначив, що позивачем не надано суду належних доказів на підтвердження факту, що винна у ДТП особа (ОСОБА_1) відноситься до категорії осіб, які відповідно до п. 13.1 ст. 13 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» звільняються від обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності. Крім того, у відзиві на позовну заяву відповідач заперечив щодо визначеного позивачем розміру страхового відшкодування, оскільки позивачем не було враховано коефіцієнт фізичного зносу пошкодженого транспортного засобу - автомобіля Ніссан, державний номер НОМЕР_1.

З огляду на викладене, відповідач просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Українська страхова група».

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 13.12.2016, відповідно до ст. 77 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи відкладено на 10.01.2017.

Представник позивача у судовому засіданні 10.01.2017 надав усні пояснення по суті спору, позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Представник відповідача у судовому засіданні 10.01.2017 надав усні пояснення по суті спору, проти задоволення позову заперечив.

Представник третьої особи у судове засідання 10.01.2017 не з'явився, вимоги ухвали суду не виконав, клопотань про відкладення розгляду справи не подавав, про причини неявки у судове засідання суд не повідомив, про час та місце проведення судового засідання був повідомлений належним чином за адресою, яка вказана у постанові Малиновського районного суду м. Одеси від 29.01.2014 у справі № 521/166/14-п (провадження № 3/521/390/14), що підтверджується наявною в матеріалах справи копією реєстру поштових відправлень суду та витягом з офіційного сайту Українського державного підприємства поштового зв'язку "Укрпошта" щодо відстеження пересилання поштових відправлень, з урахуванням Нормативів і нормативних строків пересилання поштових відправлень, затверджених наказом Міністерства інфраструктури України від 28.11.2013 № 958.

Відповідно до абзацу 3 пункту 3.9.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», за змістом зазначеної статті 64 ГПК, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом. Доказом такого повідомлення в разі неповернення ухвали підприємством зв'язку може бути й долучений до матеріалів справи та засвідчений самим судом витяг з офіційного сайту Українського державного підприємства поштового зв'язку "Укрпошта" щодо відстеження пересилання поштових відправлень, який містить інформацію про отримання адресатом відповідного поштового відправлення, або засвідчена копія реєстру поштових відправлень суду.

Стаття 22 ГПК України зобов'язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами. Явка в судове засідання представників сторін - це право, а не обов'язок, справа може розглядатись без їх участі, якщо нез'явлення цих представників не перешкоджає вирішенню спору.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 77 ГПК України у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Таким чином, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Застосовуючи згідно з частиною 1 статті 4 ГПК України, статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" при розгляді справи частину 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується обов'язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії"(Alimentaria Sanders S.A. v. Spain") від 07.07.1989).

Враховуючи, що наявні матеріали справи є достатніми для всебічного, повного і об'єктивного розгляду справи, беручи до уваги відсутність клопотань сторін про відкладення розгляду справи, суд визнав за можливе розглянути справу за відсутності третьої особи.

У судовому засіданні 10.01.2017 було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Заслухавши пояснення представників позивача та відпоовідача, дослідивши надані суду докази, суд

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до Довідки про дорожньо-транспортну пригоду № 9327551, виданої ВДАІ БМУ ГУМВС (вих. № 31/12-571 від 03.02.2014), та постанови Малиновського районного суду м. Одеси від 29.01.2014 у справі № 521/166/14-п (провадження № 3/521/390/14), яка набрала законної сили 10.02.2014, встановлено, що 29.12.2013 ОСОБА_1, керуючи транспортним засобом Вольво, державний номер НОМЕР_3, порушив п. 13.1 Правил дорожнього руху України, внаслідок чого здійснив зіткнення з автомобілем Ніссан, державний номер НОМЕР_2, що призвело до пошкодження транспортних засобів.

Вказаною постановою ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

29.05.2013 між Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «Українська страхова група» (страховик), ОСОБА_4 (страхувальник) та Публічним акціонерним товариством «Креді Агріколь Банк» (вигодонабувач) укладено Договір добровільного страхування наземних транспортних засобів, цивільно-правової відповідальності водія та від нещасного випадку з водієм та пасажирами на транспорті №28-1509-13-00066, предметом якого є страхування майнових інтересів страхувальника (вигодонабувача), пов'язаних з володінням, користуванням та розпорядженням транспортним засобом Ніссан, державний номер НОМЕР_2.

Відповідно до п. 8 Договору добровільного страхування №28-1509-13-00066 від 29.05.2013 строк його дії встановлено з 30.05.2013 по 29.05.2014.

Згідно з частиною 1 статті 16 Закону України "Про страхування" договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов'язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору. Дана норма кореспондується із статтею 979 Цивільного кодексу України, якою визначено, що за договором страхування страховик зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити страхувальникові або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Згідно зі статтею 20 Закону України "Про страхування" страховик зобов'язаний при настанні страхового випадку здійснити страхову виплату або виплату страхового відшкодування у передбачений договором строк.

Статтею 9 Закону України "Про страхування" визначено, що страховою виплатою є грошова сума, яка виплачується страховиком відповідно до умов договору страхування при настанні страхового випадку. При цьому, розмір страхової суми та (або) розміри страхових виплат визначаються за домовленістю між страховиком та страхувальником під час укладання договору страхування або внесення змін до договору страхування, або у випадках, передбачених чинним законодавством. Вказаною статтею також визначено, що страхове відшкодування - страхова виплата, яка здійснюється страховиком у межах страхової суми за договорами майнового страхування і страхування відповідальності при настанні страхового випадку. Страхове відшкодування не може перевищувати розміру прямого збитку, якого зазнав страхувальник.

У відповідності до частини 1 статті 25 Закону України «Про страхування» здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акта (аварійного сертифіката), який складається страховиком або уповноваженою ним особою (аварійним комісаром) у формі, що визначається страховиком.

Відповідно до рахунку-фактури № СФ-СФ00000002 від 03.01.2014, виставленого Товариством з обмеженою відповідальністю «Елефант», вартість відновлювального ремонту автомобіля Ніссан, державний номер НОМЕР_2, становить 22893 грн. 56 коп. (разом з ПДВ).

Судом встановлено, що роботи, наведені у рахунку-фактурі № СФ-СФ00000002 від 03.01.2014, знаходяться у причинно-наслідковому зв'язку з тими пошкодженнями автомобіля Ніссан, державний номер НОМЕР_2, які зазначені у первинній довідці ДАІ, складеній ГУМВС України за обставинами ДТП (копія долучена позивачем до матеріалів справи через канцелярію суду 13.12.2016).

Згідно зі страховим актом № ПСКА-3689 від 29.01.2014, складеним Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «Українська страхова група» на підставі рахунку-фактури № СФ-СФ00000002 від 03.01.2014, виставленого Товариством з обмеженою відповідальністю «Елефант», розмір страхового відшкодування за Договором добровільного страхування №28-1509-13-00066 від 29.05.2013 становить 21673 грн. 56 коп. (за вирахуванням франшизи відповідно до п. 11.8 договору у сумі 1220 грн. 00 коп.), на підставі якого та заяви страхувальника на виплату страхового відшкодування від 30.12.2013 позивачем 31.01.2014 було виплачено страхове відшкодування у розмірі 21673 грн. 56 коп. на рахунок СТО - Товариства з обмеженою відповідальністю «Елефант», що підтверджується платіжним дорученням № 1828 від 31.01.2014 на суму 21673 грн. 56 коп., копія якого долучена позивачем до позовної заяви.

Судом встановлено, що станом на дату ДТП - 29.12.2013, цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу Вольво, державний номер НОМЕР_3 (винної у ДТП особи) не була застрахована, про що зазначено у Довідці про дорожньо-транспортну пригоду № 9327551, виданій ВДАІ БМУ ГУМВС (вих. № 31/12-571 від 03.02.2014), де, зокрема, вказано про відсутність Полісу (договору) обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, оскільки власник автомобіля Вольво, державний номер НОМЕР_3, належить до пільгової категорії громадян (посвідчення НОМЕР_3).

Судом встановлено, що позивач звернувся до відповідача із заявою про проведення регламентної виплати у розмірі 21673 грн. 56 коп. (претензією на відшкодування збитку в порядку регресу вих. № ПСКА-3689 від 15.07.2015), яка була отримана відповідачем 23.07.2015, що підтверджується вхідним реєстраційним штампом МТСБУ на вказаній заяві (копія заяви долучена позивачем до матеріалів справи через канцелярію суду 13.12.2016), з огляду на що суд вважає необгрунтованими твердження відповідача про те, що позивач не звертався до нього із заявою про проведення регламентної виплати.

Однак, станом на дату розгляду справи у суді відповідач не здійснив регламенту виплату позивачу у розмірі 21673 грн. 56 коп.

Звертаючись з даним позовом до суду, позивач зазначає, що цивільно-правова відповідальність ОСОБА_1 (винної у ДТП особи) не була застрахована жодною страховою компанією, оскільки власник транспортного засобу Вольво, державний номер НОМЕР_3, належить до категорії осіб, які звільняються від обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності (відповідно до п. 13.1 ст. 13 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»), зокрема позивач вказує на те, що інвалідність ОСОБА_1 підтверджується посвідченням НОМЕР_3.

За таких обставин, враховуючи, що позивач виплатив страхувальнику за Договором добровільного страхування №28-1509-13-00066 від 29.05.2013 страхове відшкодування у розмірі 21673 грн. 56 коп., беручи до уваги положення п. 13.1 ст. 13 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», де зазначено, що відшкодування збитків від ДТП, винуватцями якої є учасники бойових дій та інваліди війни, що визначені законом, інваліди I групи, проводить МТСБУ у порядку, визначеному законом, позивач просить суд стягнути з відповідача страхове відшкодування у сумі 21673 грн. 56 коп.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 статті 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно з частиною 2 статті 1187 Цивільного кодексу України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Нормами статті 5 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» встановлено, що об'єктом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов'язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров'ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу.

Згідно з частиною 1 статті 22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання події, яка є підставою для проведення регламентної виплати, МТСБУ у межах страхових сум, що були чинними на день настання такої події, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

У відповідності до пункту 29 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» встановлено, що у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.

Відповідно до ст. 993 Цивільного кодексу України до страховика, який виплатив страхове відшкодування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Аналогічні положення містяться у ст. 27 Закону України «Про страхування».

Таким чином, у зв'язку з виплатою страхового відшкодування страхувальнику за Договором добровільного страхування №28-1509-13-00066 від 29.05.2013, позивач набув право вимоги до особи, відповідальної за заподіяний збиток (відповідно до статті 993 Цивільного кодексу України та статті 27 Закону України «Про страхування»), у межах здійснених фактичних витрат і суми страхового відшкодування за вказаним договором добровільного страхування.

У відзиві на позовну заяву, поданому до відділу діловодства суду 12.12.2016, відповідач заперечив щодо визначеної позивачем вартості відновлювального ремонту автомобіля Ніссан, державний номер НОМЕР_2 (на підставі рахунку-фактури № СФ-СФ00000002 від 03.01.2014, виставленого Товариством з обмеженою відповідальністю «Елефант»), що становить 21673 грн., оскільки позивачем не було враховано коефіцієнт фізичного зносу вказаного пошкодженого транспортного засобу.

Однак, суд зазначає, що відповідно до пункту 9 частини 2 статті 7 Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні" встановлено, що проведення оцінки майна є обов'язковим для визначення збитків або розміру відшкодування у випадках, встановлених законом.

Норма ч. 1 ст. 22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», яка передбачає відшкодування страховиком саме оціненої шкоди, не встановлює імперативного обов'язку щодо проведення такої оцінки саме суб'єктом оціночної діяльності відповідно до Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні", а отже така оцінка може бути здійснена на підставі рахунку СТО.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 15.04.2015 у справі № 3-50гс15.

Суд дійшов висновку, що проведення оцінки завданої шкоди суб'єктом оціночної діяльності є необхідним лише у випадку наявності підстав для вирахування коефіцієнту фізичного зносу у випадках і порядку, передбаченому Методикою товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів (затверджена наказом Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року № 142/5/2092; зареєстрована в Міністерстві юстиції України 24 листопада 2003 року за № 1074/8395).

Відповідно до пункту 7.38 вказаної Методики значення коефіцієнта фізичного зносу (Ез) приймається таким, що дорівнює нулю для нових складників та для складників КТЗ, строк експлуатації яких не перевищує 5 років - для легкових КТЗ виробництва країн СНД та 7 років - для інших легкових КТЗ.

Згідно з п. 1.6 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 24.11.2003 № 142/5/2092, строк експлуатації - період часу від дати виготовлення КТЗ до дати його оцінки.

Зі свідоцтва про реєстрацію пошкодженого автомобіля Ніссан, державний номер НОМЕР_2 (копія долучена позивачем до матеріалів справи через канцелярію суду 13.12.2016) вбачається, що рік випуску автомобіля - 2012, а отже на момент ДТП строк його експлуатації не перевищував строки, встановлені у п. 7.38 Методики.

Судом також враховано, що у пункті 7.39 вищезазначеної Методики наведені винятки стосовно використання зазначених у пункті 7.38 Методики вимог, однак доказів щодо існування вказаних обставин відповідачем суду надано не було.

Суд зазначає, що в матеріалах справи відсутні докази наявності у автомобіля Ніссан, державний номер НОМЕР_2, коефіцієнта фізичного зносу, який має враховуватись при визначенні вартості відновлювального ремонту, у зв'язку з чим суд приймає у якості належного та допустимого доказу вартості відновлювального ремонту автомобіля Ніссан, державний номер НОМЕР_2, саме рахунок-фактуру № СФ-СФ00000002 від 03.01.2014, виставлений Товариством з обмеженою відповідальністю «Елефант», з урахуванням встановлення судом причинного зв'язку між тими роботами, що зазначені у вказаному рахунку, та пошкодженнями автомобіля Ніссан, державний номер НОМЕР_2, які вказані у первинній довідці ДАІ, складеній ГУМВС України за обставинами ДТП (копія долучена позивачем до матеріалів справи через канцелярію суду 13.12.2016).

Однак, судом встановлено, що у рахунку-фактурі № СФ-СФ00000002 від 03.01.2014, виставленого Товариством з обмеженою відповідальністю «Елефант», вказані також роботи з наружної мийки автомобіля Ніссан, державний номер НОМЕР_2, на суму 54 грн. 00 коп. (без ПДВ).

Суд зазначає, що роботи з наружної мийки не входять до вартості відновлювального ремонту, так як це суперечить положенням Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України від 24.11.2003 № 142/5/2092. Відповідно до пункту 1.6. вказаної методики, відновлювальний ремонт (або ремонт) - це комплекс операцій щодо відновлення справності або роботоздатності КТЗ чи його складника(ів) та відновлення їхніх ресурсів. Ремонт здійснюється методами відновлення чи заміни складових частин, тому проведення операцій, що не впливають на поновлення справності та роботоздатності автомобіля та не можуть здійснюватися шляхом відновлення чи заміни частин, таких як наружна мийка, не повинні відшкодовуватись за договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів.

Водночас, суд зазначає, що роботи з мийки технологічної входять до вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля, оскільки необхідність здійснення технологічної мийки пошкодженого автомобіля має прямий причинний зв'язок з належним забезпеченням умов для виконання відновлювальних робіт.

Однак, з огляду на те, що в рахунку-фактурі № СФ-СФ00000002 від 03.01.2014, виставленому Товариством з обмеженою відповідальністю «Елефант», зазначено, що була здійснена саме наружна мийка автомобіля Ніссан, державний номер НОМЕР_2 (а не технологічна), суд дійшов висновку, що вартість робіт з наружної мийки автомобіля Ніссан, державний номер НОМЕР_2, не входить до вартості відновлювального ремонту вказаного транспортного засобу.

Таким чином, суд дійшов висновку, що вартість відновлювального ремонту автомобіля Ніссан, державний номер НОМЕР_2, становить 22828 грн. 76 коп. (22893 грн. 56 коп. - «мінус» 64 грн. 80 коп. (наружна мийка разом з ПДВ).

Як встановлено судом, позивачем 31.01.2014 було виплачено страхове відшкодування за Договором добровільного страхування №28-1509-13-00066 від 29.05.2013 у розмірі 21673 грн. 56 коп. на рахунок СТО - Товариства з обмеженою відповідальністю «Елефант», що підтверджується платіжним дорученням № 1828 від 31.01.2014 на суму 21673 грн. 56 коп.

Як встановлено судом, станом на дату ДТП - 29.12.2013, цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу Вольво, державний номер НОМЕР_3 (винної у ДТП особи) не була застрахована, про що зазначено у Довідці про дорожньо-транспортну пригоду № 9327551, виданій ВДАІ БМУ ГУМВС (вих. № 31/12-571 від 03.02.2014), де, зокрема, вказано про відсутність Полісу (договору) обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, оскільки власник автомобіля Вольво, державний номер НОМЕР_3, належить до пільгової категорії громадян (посвідчення НОМЕР_3).

При цьому, у відзиві на позовну заяву та у судових засіданнях відповідач не заперечував факту відсутності у винної у ДТП особи - ОСОБА_1 Полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів станом на дату вчинення ДТП - 29.12.2013.

Відповідно до п. 39.1 ст. 39 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» Моторне (транспортне) страхове бюро України є єдиним об'єднанням страховиків, які здійснюють обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів за шкоду, заподіяну третім особам. Участь страховиків у МТСБУ є умовою здійснення діяльності щодо обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Згідно з п. 39.2.1 ст. 39 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» основними завданнями МТСБУ є: здійснення виплат із централізованих страхових резервних фондів компенсацій та відшкодувань на умовах, передбачених цим Законом.

Відповідно до ст. 41.1. Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім шкоди, заподіяної транспортному засобу, який не відповідає вимогам пункту 1.7 статті 1 цього Закону, та майну, яке знаходилося в такому транспортному засобі.

Відповідно до п. 1.7 ст. 1 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» забезпечений транспортний засіб - це наземний транспортний засіб, зазначений у чинному договорі обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, або, залежно від умов договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, будь-який наземний транспортний засіб, який експлуатується особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, на законних підставах.

Відповідно до п. 36.4 ст. 36 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» виплата страхового відшкодування (регламентна виплата) здійснюється безпосередньо потерпілому (іншій особі, яка має право на отримання відшкодування) або погодженим з ним особам, які надають послуги з ремонту пошкодженого майна, сплатили страхове відшкодування за договором майнового страхування (крім регламентної виплати, передбаченої підпунктом "а" пункту 41.1 статті 41 цього Закону), лікування потерпілих та інші послуги, пов'язані з відшкодуванням збитків.

Відповідно до п.п. г) п. 41.1 ст. 41 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння особами, на яких поширюється дія пункту 13.1 статті 13 цього Закону.

Відповідно до п. 3.6 Положення про централізований страховий резервний фонд захисту потерпілих у дорожньо-транспортних пригодах від 07.08.2014 № 320/2014, затвердженого протоколом Президії МТСБУ та погодженого протоколом Координаційної ради МТСБУ від 07.08.2014 № 47/2014 бюро за рахунок коштів фонду захисту потерпілих компенсує витрати страховика за договором майнового страхування в межах здійсненого ним страхового відшкодування виключно у разі настання дорожньо-транспортної пригоди з вини осіб, які звільнені від обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів згідно з пунктом13.1 статті 13 Закону та у разі коли особою, відповідальною за шкоду, спричинену внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є особа, відповідальність якої застрахована за договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів іншим страховиком-членом Бюро, що визнаний банкрутом та/або ліквідованим.

Відповідно до п. 13.1 ст. 13 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» учасники бойових дій та інваліди війни, що визначені законом, інваліди I групи, які особисто керують належними їм транспортними засобами, а також особи, що керують транспортним засобом, належним інваліду I групи, у його присутності, звільняються від обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності на території України. Відшкодування збитків від дорожньо-транспортної пригоди, винуватцями якої є зазначені особи, проводить МТСБУ у порядку, визначеному цим Законом.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що у випадку завдання шкоди транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність з підстав, наведених у п. 13.1 ст. 13 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (є учасником бойових дій, інвалідом війни чи інвалідом 1 групи), та коли розмір завданої шкоди вказаною особою відшкодований потерпілому у ДТП страховиком за договором добровільного страхування, саме МТСБУ проводить відшкодування збитків страховику (компенсує витрати страховика за договором добровільного страхування) в межах здійснених таким страховиком витрат.

При цьому, у відзиві на позовну заяву, поданому через канцелярію суду 12.12.2016, відповідач не заперечив проти свого обов'язку відшкодовувати збитки (компенсувати витрати страховика) у вказаному вище випадку.

Однак, відповідач зазначив, що позивачем не доведено суду належними та допустимими доказами, що винна у ДТП особа - ОСОБА_1 належить до категорії осіб, які звільняються від обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності на підставі п. 13.1 ст. 13 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», зокрема позивачем не надано суду посвідчення відповідної пільгової категорії ОСОБА_1

Відповідно до ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких грунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно зі ст. 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Як вбачається з п. 13.1 ст. 13 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» учасники бойових дій та інваліди війни, що визначені законом, інваліди I групи, які особисто керують належними їм транспортними засобами, а також особи, що керують транспортним засобом, належним інваліду I групи, у його присутності, звільняються від обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності на території України.

Відповідно до ст. 5 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» учасниками бойових дій є особи, які брали участь у виконанні бойових завдань по захисту Батьківщини у складі військових підрозділів, з'єднань, об'єднань всіх видів і родів військ Збройних Сил діючої армії (флоту), у партизанських загонах і підпіллі та інших формуваннях як у воєнний, так і у мирний час.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» до інвалідів війни належать особи з числа військовослужбовців діючої армії та флоту, партизанів, підпільників, працівників, які стали інвалідами внаслідок поранення, контузії, каліцтва, захворювання, одержаних під час захисту Батьківщини, виконання обов'язків військової служби (службових обов'язків) чи пов'язаних з перебуванням на фронті, у партизанських загонах і з'єднаннях, підпільних організаціях і групах та інших формуваннях, визнаних такими законодавством України, в районі воєнних дій, на прифронтових дільницях залізниць, на спорудженні оборонних рубежів, військово-морських баз та аеродромів у період громадянської та Великої Вітчизняної воєн або з участю в бойових діях у мирний час.

Відповідно до п. 2 Положення про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни посвідчення є документом, що підтверджує статус ветеранів війни та інших осіб, на яких поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", на основі котрого надаються відповідні пільги і компенсації.

Відповідно до п. 3 Положення про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни учасникам бойових дій видаються посвідчення з написом "Посвідчення учасника бойових дій" та нагрудний знак "Ветеран війни - учасник бойових дій"; інвалідам війни видаються посвідчення з написом "Посвідчення інваліда війни" та нагрудний знак "Ветеран війни - інвалід".

Перелік захворювань, дефектів, необоротних морфологічних станів, порушень функцій органів та систем організму, при яких встановлюється 1 група інвалідності визначений в Інструкції про встановлення груп інвалідності, затвердженій наказом Міністерства охорони здоров'я України від 05.09.2011 № 561.

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» пільги інвалідам надаються на підставі посвідчення, яке підтверджує відповідний статус, пенсійного посвідчення чи посвідчення, що підтверджує призначення соціальної допомоги відповідно до законів України "Про державну соціальну допомогу інвалідам з дитинства та дітям-інвалідам", "Про державну соціальну допомогу особам, які не мають права на пенсію, та інвалідам", в яких зазначено групу та причину інвалідності (для повнолітніх осіб), категорію "дитина-інвалід" (для дітей), а також у відповідних випадках вказано їх основні нозологічні форми захворювань (по зору, слуху та з ураженням опорно-рухового апарату).

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що належним доказом, що підтверджує статус учасника бойових дій, інваліда війни чи інваліда першої групи (осіб, які звільняються від обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів відповідно до п. 13.1 ст. 13 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів») є відповідне посвідчення.

Як встановлено судом, у Довідці про дорожньо-транспортну пригоду № 9327551, виданій ВДАІ БМУ ГУМВС (вих. № 31/12-571 від 03.02.2014) вказано про відсутність у ОСОБА_1 (винна у ДТП особа) Полісу (договору) обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, оскільки власник автомобіля Вольво, державний номер НОМЕР_3, належить до пільгової категорії громадян (посвідчення НОМЕР_3).

Однак, суд зазначає, що п. 13.1 ст. 13 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» містить виключний перелік категорій осіб, які звільняються від обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності (учасники бойових дій, інваліди війни та інваліди 1 групи).

Водночас, вказаним Законом передбачені також пільги (які не звільняють від обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності) і для інших категорій осіб.

Зокрема, відповідно до п. 13.2 ст. 13 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» розмір страхового платежу за одним внутрішнім договором страхування зменшується на 50 відсотків, за умови, що страхувальником є громадянин України - учасник війни, інвалід II групи, особа, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи, віднесена до I або II категорії, пенсіонер, а забезпечений транспортний засіб має робочий об'єм двигуна до 2500 сантиметрів кубічних включно та належить цьому громадянину на праві власності. Зазначена пільга надається за умови особистого керування таким транспортним засобом особою, яка належить до визначених у цьому пункті категорій громадян України, без мети надання платних послуг з перевезення пасажирів або вантажу.

Суд зазначає, що, зокрема, статус учасника війни, особи, яка постраждала від Чорнобильської катастрофи чи пенсіонера також підтверджується відповідними посвідченнями.

Відповідно до п. 3 Положення про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни учасникам війни видаються посвідчення з написом "Посвідчення учасника війни" та нагрудний знак "Ветеран війни - учасник війни".

Відповідно до п. 2 Порядку видачі посвідчень особам, які постраждали від Чорнобильської катастрофи посвідчення є документом, що підтверджує статус громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надає право користуватися пільгами й компенсаціями, встановленими Законом України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", іншими актами законодавства.

Статус пенсіонера також підтверджується відповідним посвідченням (відповідно до Порядку обліку, зберігання, оформлення та видачі пенсійних посвідчень в Пенсійному Фонді України та його органах).

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що посвідчення є документом, який підтверджує певний статус громадянина (свідчить про приналежність особи до певної категорії пільгових осіб) та надає пільги у випадках, встановлених законом.

Суд зазначає, що з огляду на незазначення у Довідці про дорожньо-транспортну пригоду № 9327551, виданій ВДАІ БМУ ГУМВС (вих. № 31/12-571 від 03.02.2014), до якої саме категорії пільгових осіб належить винна у ДТП особа - ОСОБА_1, суд не може дійти однозначного висновку, що вказане у Довідці посвідчення НОМЕР_3 є саме посвідченням учасника бойових дій, інваліда війни чи інваліда 1 групи (тобто, посвідченням особи, яка відповідно до положень п. 13.1 ст. 13 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» звільняється від обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності), та не є будь-яким іншим посвідченням, що не звільняє ОСОБА_1 від обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, однак може надавати інші пільги (зокрема, передбачені п. 13.2 ст. 13 Законом України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

При цьому, з метою встановлення факту, що ОСОБА_1 належить до категорії осіб, які відповідно до положень п. 13.1 ст. 13 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» звільняються від обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, судом було зобов'язано як позивача так і третю особу (ОСОБА_1) надати суду, зокрема, копію посвідчення НОМЕР_3, яке вказано у Довідці про дорожньо-транспортну пригоду № 9327551, виданій ВДАІ БМУ ГУМВС (вих. № 31/12-571 від 03.02.2014) (ухвалами від 28.11.2016 та від 13.12.2016).

Втім, ані позивач, ані третя особа вимог ухвал суду не виконали, будь-яких доказів на підтвердження факту, що ОСОБА_1 належить до категорії осіб, які відповідно до положень п. 13.1 ст. 13 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» звільняються від обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, суду не надали (в тому числі посвідчення НОМЕР_3).

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Відповідно до ч. 1 ст. 38 Господарського процесуального кодексу України сторона або прокурор у разі неможливості самостійно надати докази вправі подати клопотання про витребування господарським судом доказів.

Однак, позивачем жодних клопотань про витребування доказів заявлено не було.

При цьому, обґрунтування позовних вимог Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Українська страхова група» зводиться лише до достатності доказів на підтвердження факту належності винної у ДТП особи (ОСОБА_1) до категорії осіб, які в силу положень п. 13.1 ст. 13 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» звільняються від обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, у зв'язку із зазначенням у Довідці про дорожньо-транспортну пригоду № 9327551 інформації про відсутність Полісу (договору) обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, оскільки власник автомобіля Вольво, державний номер НОМЕР_3, належить до пільгової категорії громадян (посвідчення НОМЕР_3).

Крім того, відповідно до п. 33-1.2 ст. 33-1 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» на підставі письмового запиту страховика або МТСБУ відповідний підрозділ Національної поліції зобов'язаний надати йому довідку про дорожньо-транспортну пригоду, форма та порядок видачі якої встановлюється Міністерством внутрішніх справ України; заклад охорони здоров'я - довідку про тимчасову втрату працездатності (лікування), форма та порядок видачі якої встановлюється Міністерством охорони здоров'я України, відомості про діагноз, лікування та прогноз хвороби потерпілого, висновки судово-медичної експертизи, а також іншу інформацію, необхідну для вирішення питання щодо здійснення страхового відшкодування або регламентної виплати; медико-соціальна експертна комісія - документи, що підтверджують ступінь втрати професійної чи загальної працездатності потерпілого; суди та правоохоронні органи - копії наявних документів щодо обставин скоєння дорожньо-транспортної пригоди, розміру заподіяної та відшкодованої шкоди. Зазначені в цьому пункті документи надаються безоплатно. Строк надання такої інформації (довідок та інших документів) органами державної влади (у тому числі судовими та правоохоронними) та органами місцевого самоврядування, медичними закладами, а також іншими юридичними особами не може перевищувати 30 днів з дня надходження запиту страховика (МТСБУ).

Доказів звернення позивача, зокрема до відповідних органів та організацій з метою отримання інформації, що винна у ДТП особа належить до категорії осіб, які звільняються від обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності (відповідно до п. 13.1 ст. 13 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»), позивачем суду не надано.

За таких обставин, враховуючи, що у МТСБУ виникає обов'язок компенсувати (відшкодувати) фактичні витрати страховику, який здійснив виплату страхового відшкодування за договором майнового страхування потерпілій особі, внаслідок ДТП, винною в якій є особа, що відповідно до положень п. 13.1 ст. 13 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» звільняється від обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, а позивачем не доведено суду належними, допустимими та достатніми доказами, що ОСОБА_1 належить до вказаної у п. 13.1 ст. 13 Закону категорії осіб (станом на дату ДТП - 29.12.2013), а саме є учасником бойових дій, інвалідом війни чи інвалідом 1 групи, суд дійшов висновку про відмову у позові Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Українська страхова група» до «Моторного (транспортного) страхового бюро України» про стягнення 21673 грн. 56 коп.

При цьому, суд зазначає, що правова позиція, викладена у постанові Верховного суду України від 26.10.2016 за результатами перегляду постанови Вищого господарського суду у справі 910/1439/16, щодо відсутності у МТСБУ обов'язку щодо здійснення регламентної виплати на користь страховика, який здійснив виплату потерпілій у ДТП особі страхового відшкодування за договором добровільного страхування, стосується лише випадку, коли шкода у ДТП завдана особою, у якої відсутній договір ОСЦПВ та така особа не звільнена від обов'язку застрахувати свою цивільно-правову відповідальність на підставі п. 13.1 ст. 13 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Згідно з частиною 1 статті 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст. 43, ч. 1 ст. 49, ст.ст. 82, 82-1, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У позові відмовити.

Відповідно до частини 5 статті 85 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного господарського суду шляхом подання протягом 10 днів з дня складання повного рішення апеляційної скарги через Господарський суд міста Києва.

Повне рішення складено: 16.01.2017

Суддя І.М. Отрош