РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" січня 2017 р. Справа № 924/815/16

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючого судді Гудак А.В.

судді Петухов М.Г.,

судді Олексюк Г.Є.

при секретарі судового засідання Вох В.С.

за участю представників сторін:

позивача - ОСОБА_1 довіреність в справі;

відповідача - не з`явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Рівненського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу відповідача - ОСОБА_2 підприємства "Південно-Західні тепломережі", м. Хмельницький на рішення господарського суду Хмельницької області від 09.11.2016 у справі №924/815/16

за позовом Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", м. Київ

до ОСОБА_2 підприємства "Південно-Західні тепломережі", м. Хмельницький

про стягнення 921 930,54 грн., з яких 0,01 грн. основна сума заборгованості, 628592,00 грн. інфляційних втрат, 18310,45 грн. 3% річних та 275028,08 грн. пені.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Хмельницької області від 09.11.2016 у справі № 924/815/16 позов Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" до ОСОБА_2 підприємства "Південно-Західні тепломережі" про стягнення 921 930, 54 грн., з яких 0, 01 грн. основна сума заборгованості, 628 592, 00 грн. інфляційних втрат, 18 310, 45 грн. 3% річних та 275 028, 08 грн. пені, задоволено частково.

Вирішено стягнути з ОСОБА_2 підприємства "Південно-Західні тепломережі" на користь Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" 462 602, 63 грн. інфляційних втрат, 18 267, 06 грн. 3% річних, 274 506, 53 грн. пені, 11 330, 07 грн. витрат зі сплати судового збору. Провадження у справі в частині стягнення 0,01 грн. боргу припинено. У решті позову відмовлено.

Рішення господарського суду мотивоване тим, що відповідач оплату за отриманий газ здійснював невчасно та не в повному обсязі, що стало підставою для стягнення з відповідача пені, річних та інфляційних.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, відповідач - ОСОБА_3 підприємство "Південно-Західні тепломережі" звернувся до суду із апеляційною скаргою, в якій просить прийняти апеляційну скаргу до провадження, змінити рішення господарського суду Хмельницької області від 09.11.2016 у справі №924/815/16 в частині зменшення пені на 50%.

На думку скаржника, рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням матеріального права, а тому підлягає скасуванню.

Зокрема, скаржник зазначає, що між позивачем та відповідачем було укладено договір №2711/14-КП-34 від 31.01.2014 на купівлю-продаж природного газу для вироблення теплової енергії, яка споживається підприємствами, організаціями та іншими субєктами господарювання. За умовами договору оплата за газ здійснюється покупцем шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу. Останній розрахунок здійснюється до 14 числа наступного за місяцем поставки газу.

Скаржник зауважує, що вживав заходи для виконання зобовязань в частині погашення боргу. Однак, отримуючи лише часткову оплату за надані послуги відповідно до встановлених тарифів, та не отримуючи своєчасно відшкодування з бюджету різниці в тарифах, і не маючи можливості вплинути на цей процес, відповідач не був спроможний вчасно розраховуватись з позивачем за поставлений природний газ.

Скаржник відзначає, що у відповідності до ст. 618 ЦК України особа, яка порушила зобовязання, несе відповідальність лише за наявності в цьому її вини.

В апеляційній скарзі скаржник зазначає, що кошти від споживачів за теплову енергію надходили на спеціальний рахунок в ПАТ «Ощадбанк». Відповідно до Постанови КМУ від 08.06.2014 р. №217 помісячним коефіцієнтом кошти направлялись Ощадбанком на рахунок НАК «Нафтогаз».

Скаржник зауважив, що оскільки тарифи не відповідають фактичним витратам, коштів що надходили не вистачало на покриття всіх витрат за спожитий природний газ.

Скаржник звертає увагу суду на те, що діюча Постанова КМ України від 08.06.2014 №217 негативно впливає на господарську діяльність підприємства, оскільки підприємство не розпоряджається коштами, які надходять на поточні рахунки від усіх категорій споживачів, а це веде до неможливості своєчасних розрахунків за зобовязаннями усіх інших платежів. Підприємство постійно знаходиться у фінансовій скруті і лише 16.06.2015 змогло розрахуватись по заборгованості за договором від 31.01.2014 №2711/14-КП-34.

Зауважив, що судом першої інстанції не враховано майновий стан відповідача, не зясовано наявність значного перевищення розміру пені перед розміром збитків, відсутність доказів існування у позивача збитків взагалі, не надало аналізу причини неналежного виконання відповідачем зобовязання.

Скаржник в апеляційній скарзі посилається на ст.ст. 3, 614 Цивільного кодексу України, ст.ст. 104, 233 Господарського кодексу України.

Ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду від 05.12.2016 повернуто апеляційну скаргу ОСОБА_2 підприємства "Південно-Західні тепломережі" на рішення господарського суду Хмельницької області від 09.11.2016 у справі №924/815/16 на підставі п.п. 2, 3 ч.1 статті 97 ГПК України.

Усунувши недоліки, зазначені в ухвалі від 05.12.2016, ОСОБА_3 підприємство "Південно-Західні тепломережі" повторно звернулося до суду апеляційної інстанції через господарський суд Хмельницької області з апеляційною скаргою та одночасно подало клопотання про поновлення пропущених строків.

Автоматизованою системою документообігу суду визначено колегію суддів для розгляду справи №924/815/16 у складі: головуючий суддя Гудак А.В., суддя Гулова А.Г, суддя Олексюк Г.Є.

Ухвалою суду апеляційної інстанції від 27.12.2016 апеляційну скаргу прийнято до провадження та призначено її розгляд на 18.01.2017.

Розпорядженням в.о. керівника апарату від 16.01.2017 у зв'язку із тимчасовою непрацездатністю судді-члена колегії ОСОБА_4 у період з 16.01.2017 по 18.01.2017 включно та відповідно до п.2.3.25 Положення про автоматизовану систему документообігу суду та п.8.2 Засад використання автоматизованої системи документообігу суду у Рівненському апеляційному господарському суді, на виконання службової записки головуючого судді (судді-доповідача) у справі призначено автоматичну зміну складу колегії суддів автоматизованою системою документообігу суду.

Протоколом автоматичної зміни складу колегії суддів від 16.01.2017 у справі № 924/815/16 визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя - Гудак А.В., суддя Петухов М.Г., суддя Олексюк Г.Є..

Ухвалою суду апеляційної інстанції від 16.01.2017 прийнято апеляційну скаргу ОСОБА_2 підприємства "Південно-Західні тепломережі" на рішення господарського суду Хмельницької області від 09.11.2016 у справі №924/815/16 до провадження у новому складі суду: головуючий суддя Гудак А.В., суддя Петухов М.Г., суддя Олексюк Г.Є.

16.01.2017 на адресу суду надійшло від відповідача ОСОБА_2 підприємства "Південно-Західні тепломережі" клопотання про розгляд апеляційної скарги без участі представника відповідача. Крім того, в даному клопотанні відповідач просить суд задоволити усі вимоги в повному обсязі вказані в апеляційній скарзі підприємства. На підтвердження своєї позиції додає довідку про фінансовий стан КП «Південно-Західні тепломережі» станом на 01.01.2017.

Представник позивача в судовому засіданні 18.01.2017 заперечив проти доводів апеляційної скарги та надав пояснення на обґрунтування своєї позиції. Вважає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, таким, що прийняте з дотриманням норм матеріального права, а тому просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Відповідач ОСОБА_3 підприємство "Південно-Західні тепломережі" участі свого уповноваженого представника в судове засідання 18.01.2017 не забезпечив, 16.01.2017 подав клопотання про розгляд апеляційної скарги без участі представника відповідача.

Відповідно до статті 99 ГПК України в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі. Апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Судова колегія обговоривши доводи апеляційної скарги, заперечення на апеляційну скаргу, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскарженого рішення, оцінивши висновки суду першої інстанції на відповідність дійсним обставинам справи, дійшла висновку, що рішення господарського суду Хмельницької області від 09.11.2016 у справі №924/815/16 слід залишити без змін, апеляційну скаргу ОСОБА_2 підприємства «Південно-Західні тепломережі» без задоволення, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, між Публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (продавець) та ОСОБА_2 підприємством "Південно-Західні тепломережі" (покупець) 31.01.2014 укладено договір купівлі-продажу природного газу №2711/14-КП-34 (а.с.19-24)

За умовами договору продавець зобов'язується передати у власність покупцю у 2014 році природний газ, ввезений на митну територію України ПАТ "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" за кодом згідно УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, а покупець зобов'язується прийняти та оплатити цей природний газ, на умовах цього договору (п. 1.1 Договору).

Пунктом 2.1 договору передбачено, що продавець передає покупцеві з 01 січня 2014 року по 31 грудня 2014 року газ обсягом до 1525 тис. куб. м.

Згідно пп. 2.1.1 договору обсяги газу, що планується передати за цим договором, можуть змінюватись сторонами протягом місяця продажу в установленому порядку.

За умовами п. 3.1 договору, право власності на газ переходить від продавця до покупця в пунктах приймання-передачі. Після переходу права власності на газ покупець несе всі ризики і приймає на себе всю відповідальність, пов'язану з правом власності на газ.

Приймання-передача газу, переданого продавцем покупцеві у відповідному місяці продажу, оформлюється актом приймання-передачі газу. Обсяг споживання газу покупцем у відповідному місяці поставки встановлюється шляхом складання добових обсягів, визначених на підставі показів комерційного вузла/вузлів обліку газу покупця (п. 3.3 договору).

Пунктом 3.4 договору передбачено, що не пізніше 5-го числа місяця, наступного за місяцем продажу газу, покупець зобов'язується надати продавцеві підписані та скріплені печатками покупця та газотранспортного підприємства три примірники акта приймання-передачі газу, у якому зазначаються фактичні обсяги використаного газу, його фактична ціна та вартість. Продавець не пізніше 8-го числа зобов'язується повернути покупцеві та газотранспортному підприємству по одному примірнику оригінала акта, підписаний уповноваженим представником та скріплений печаткою, або надати в письмовій формі мотивовану відмову від підписання акта. Акти є підставою для остаточних розрахунків між сторонами.

Ціна (граничний рівень ціни) на газ і тарифи на його транспортування установлюються НКРЕ (п. 5.1 договору).

Сторони погодили, що ціна за 1000 куб. м газу становить 3113,00 грн. без урахування податку на додану вартість, збору у вигляді цільової надбавки до затвердженого тарифу на природний газ, тарифів на транспортування, розподіл і постачання природного газу, крім того: збір у вигляді цільової надбавки до затвердженого тарифу на природний газ - 2%; податок на додану вартість за ставкою - 20%. Крім того, тариф на транспортування природного газу магістральними та розподільними трубопроводами - 287,00 грн., крім того ПДВ - 20% - 57,40 грн., всього з ПДВ - 344,40 грн. До сплати за 1000 куб.м. природного газу - 3462,26 грн., крім того ПДВ - 20% - 692,45 грн., всього з ПДВ - 4154,71 грн. (п. 5.2 договору).

Відповідно до п.5.3 договору, у разі зміни НКРЕ ціни на газ та/або тарифів на його транспортування, розподіл і постачання вони є обов'язковими для сторін за цим договором з моменту введення їх в дію.

Згідно з п. 5.5 договору загальна сума вартості природного газу за цим договором складається із сум вартості місячних поставок газу.

Сторони домовились, що оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу, що зазначено у пункті 6.1 договору.

Пунктом 6.3 договору передбачено, що за наявності заборгованості у покупця за цим договором продавець має право зарахувати кошти, що надійшли від покупця, як погашення заборгованості за газ, поставлені в минулі періоди по цьому договору, в порядку календарної черговості виникнення заборгованості.

За невиконання або неналежне виконання договірних зобов'язань сторони несуть відповідальність у випадках, передбачених чинним законодавством України, а також цим договором (п. 7.1 договору).

У разі невиконання покупцем умов пункту 6.1 цього договору він зобов'язується сплатити продавцю, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу (п. 7.2 договору).

Згідно з п. 11 договору він набуває чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками сторін, і діє в частині реалізації газу до 31.12.2014, а в частині проведення розрахунків - до їх повного здійснення.

Договір підписаний сторонами, скріплений відтисками їхніх печаток.

Додатковими до договору угодами №1 від 25.04.2014, №2 від 19.05.2014, №3 від 13.06.2014, №4 від 08.09.2014, №5 від 18.11.2014, №6 від 05.12.2014 сторони виклали п. 5.2 договору ст. 5 "Ціна газу" в інших редакціях, зокрема, погодили, що до сплати за 1000 куб.м. природного газу всього з ПДВ підлягає 5264,88 грн., 6208,18 грн., 6222,22 грн., 6405,82 грн., 6682,44 грн., 7661,64 грн. відповідно (а.с. 25-30).

На виконання договору згідно з актами приймання-передачі природного газу, які підписані та скріплені відтисками печаток сторін, від 31.01.2014 на суму 707593,16 грн., від 28.02.2014 - на суму 734864,69 грн., від 31.03.2014 - на суму 571169,04 грн., від 30.04.2014 - на суму 511140,88 грн., від 31.05.2014 - на суму 387402,60 грн., від 30.06.2014 - на суму 403765,83 грн., від 31.07.2014 - на суму 443836,90 грн., від 31.08.2014 - на суму 300694,80 грн., від 30.09.2014 - на суму 402214,79 грн., від 31.10.2014 - на суму 339303,26 грн., від 30.11.2014 - на суму 791254,35 грн., від 31.12.2014 - на суму 1139477,41 грн. позивач передав, а відповідач прийняв природний газ, враховуючи транспортування, всього на суму 6732717,71 грн. (а.с.31-42).

Відповідачем було здійснено оплату за спожитий газ в сумі 6732717,70 грн., що підтверджено і відображено в довідці про операції, довідці про сальдо (а.с.43-46).

В матеріалах справи наявна копія листа відповідача до позивача №5110 від 24.10.2016, в якому КП "Південно-Західні тепломережі" просить НАК "Нафтогаз України" переплату по договору №3242/15-БО-34 від 19.12.2014 в сумі 0,01 грн. зарахувати, як оплату по договору №2711/14-КП-34 від 31.01.2014 (а.с. 86).

У порушення умов договору розрахунки за поставлений природний газ проводились відповідачем несвоєчасно. Так, позивач стверджує, що оскільки відповідачем не виконані належним чином умови договору купівлі-продажу природного газу №2711/14-КП-34 від 31.01.2014 щодо своєчасної оплати отриманого природного газу за період з січня - грудня 2014, він зобов'язаний сплатити на користь позивача основну суму боргу у розмірі 0,01 грн., пеню сума якої, станом на 08.12.2015 становить 275028,08 грн., три відсотки річних від несвоєчасно сплаченої заборгованості за період прострочення станом на 08.12.2015 у розмірі 18310,45 грн. та суму, на яку збільшилася сума основного боргу внаслідок інфляційних процесів станом на 08.12.2015 у розмірі 628592, 00 грн., що стало підставою для звернення ПАТ Національна акціонерна компанія „Нафтогаз України" до суду із позовом.

Відповідно до ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Аналогічна правова позиція викладена також в ст. 712 ЦК України.

Відповідно до ст. 691 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу.

Згідно з ч. 1 ст. 692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Згідно з ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 173 ГК України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку. При цьому, майново-господарськими, згідно з ч. 1 ст. 175 ГК України, визнаються цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку. Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Аналогічне положення стосовно господарських зобов'язань міститься в ч. 1 ст. 193 ГК України, якою визначено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином (ч. 7 ст. 193 ГК України).

Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Відповідно до ст. 693 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу.

Так, з матеріалів справи вбачається, що позивач виконав взяті на себе договірні зобов'язання. Проте, відповідачем вимоги, встановлені пунктом 6.1 договору щодо своєчасної оплати поставленого природного газу належним чином виконані не були. Наведене відповідачем не спростовано та доказів своєчасного виконання взятих на себе зобов'язань з оплати поставленого природного газу суду не надано. У зв'язку з чим, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно того, що відповідач порушив (прострочив виконання) зобов'язання.

У силу ч. 2 ст. 20 ГК України, захист прав і законних інтересів суб'єктів господарювання здійснюється шляхом застосування до особи, яка порушила право, штрафних санкцій та іншими способами, передбаченими законом.

Відповідно до частин 1, 3 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Аналогічні положення містяться у ст. 230 ГК України.

Згідно із ч. 4 ст. 231 ГК України у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Так, пунктом 7.2 договору передбачено, що у разі невиконання покупцем умов пункту 6.1 договору покупець зобов'язується сплатити пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожен день простроченого платежу.

Аналогічні положення містяться у ст. 3 Закону України „Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" від 22 листопада 1996 року №543/9-ВР (із змінами).

Щодо нарахування пені, колегія суддів вважає, що зі змісту ст. 610 ЦК України, вбачається, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Отже, порушення відповідачем строків оплати за надані послуги, є порушенням зобов'язання, що відповідно до ст. 611 ЦК України тягне за собою правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплату неустойки.

З матеріалів справи вбачається, що позивач просить стягнути з відповідача пеню в сумі 275028,08 грн. згідно з поданим розрахунком: за зобов'язаннями січня 2014 року (з 15.02.-27.02.2014) - 2122,28 грн., лютого 2014 року (з 15.03.-26.03.2014) - 682,95 грн., березня 2014 року (з 15.04.-29.04.2014) - 0,00 грн., квітня 2014 року (з 15.05.-15.05.2014) - 35,99 грн., травня 2014 року (з 15.06.-24.06.2014) - 216,27 грн., червня 2014 року (з 15.07.-22.07.2014) - 42,96 грн., липня 2014 року (з 15.08.-10.09.2014) - 2052,02 грн., серпня 2014 року (з 15.09.-17.10.2014) - 3425,17 грн., вересня 2014 року (з 15.10.-20.11.2014) - 2981,83 грн., жовтня 2014 року (з 15.11.-18.12.2014) - 6005,83 грн., листопада 2014 року (з 15.12.2014-18.05.2015) - 49498,59 грн., грудня 2014 року (з 15.01.-08.12.2015) - 207964,19 грн..

Проте, позивачем при нарахуванні пені не враховані положення п. 1.9 постанови Пленуму ВГСУ від 17.12.2013р. № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" (із змінами і доповненнями), згідно з яким, як уже зазначалося вище, день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення інфляційних нарахувань та пені.

Перевіривши правильність нарахування пені за визначений позивачем період, колегія судів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачем було невірно нараховано суму пені за прострочку зобов'язань, які виникли з січні 2014 року по листопад 2014 року, а сума яка підлягає до стягнення з відповідача становить 274506,53 грн., в стягненні 521,55 грн. слід відмовити

Крім того, позивачем заявлені до стягнення інфляційні втрати в сумі 628592,00 грн. та три проценти річних 18310,45 грн. З цього приводу колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

При цьому, вказана норма щодо встановлення обов'язку боржника по сплаті на користь кредитора трьох процентів річних від простроченої суми, кореспондується зі ст. 536 ЦК України, яка встановлює, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти.

Так, чинне законодавство у випадку порушення однією особою договірних зобов'язань, передбачає не тільки відповідальність такої особи у вигляді неустойки (штраф і/або пеня), а і грошову компенсацію іншій стороні, яка була позбавлена можливості користуватися певний час грошовими коштами, що їй належать, у зв'язку з несвоєчасним поверненням від боржника (після примусового стягнення тощо).

З матеріалів справи вбачається, що позивачем заявлено до стягнення з відповідача 18310,45 грн. 3% річних згідно з розрахунком: за зобов'язаннями січня 2014 року (з 15.02.-27.02.2014) - 489,77 грн., лютого 2014 року (з 15.03.-26.03.2014) - 157,59 грн., березня 2014 року (з 15.04.-29.04.2014) - 0,00 грн., квітня 2014 року (з 15.05.-15.05.2014) - 5,68 грн., травня 2014 року (з 15.06.-24.06.2014) - 34,16 грн., червня 2014 року (з 15.07.-22.07.2014) - 5,97, липня 2014 року (з 15.08.-10.09.2014) - 246,25 грн., серпня 2014 року (з 15.09.-17.10.2014) - 411,01 грн., вересня 2014 року (з 15.10.-20.11.2014) - 356,22 грн., жовтня 2014 року (з 15.11.-18.12.2014) - 643,47 грн., листопада 2014 року (з 15.12.2014-18.05.2015) - 3610,97 грн., грудня 2014 року( з 15.01.-08.12.2015) - 12349,36 грн.

Проте, позивач здійснив нарахування трьох відсотків річних по кожному періоду наявності заборгованості з урахуванням розміру боргу за вказаний період. Позивачем безпідставно віднесено до днів прострочення заборгованості дні, в які здійснювалася її часткова сплата.

Згідно з п. 1.4 постанови Пленуму ВГСУ від 17.12.2013 № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" моментом виконання грошового зобов'язання є дата зарахування коштів на рахунок кредитора або видачі їх йому готівкою.

Пунктом 1.9 вищевказаної постанови передбачено, що день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення інфляційних нарахувань та пені, тобто сума заборгованості зменшується у день її часткової сплати і нарахування 3% річних проводиться уже на зменшену суму боргу.

Перевіривши правильність нарахування 3% річних за визначений позивачем період, колегія судів погоджується з висновком суду першої інстанції, стосовно того, що правомірним є нарахування відповідачу 3% річних в сумі 18267,06 грн., за періоди з 15.02.-27.02.2014; 15.03.-26.03.2014; 15.04.-29.04.2014; 15.05.-15.05.2014; 15.06.-24.06.2014; 15.07.-22.07.2014; 15.08.-10.09.2014; 15.09.-17.10.2014; 15.10.-20.11.2014; 15.11.-18.12.2014; 15.12.2014-18.05.2015; 15.01.-08.12.2015 і підлягає відмові у стягненні в сумі 43,39 грн..

Щодо заявлених позивачем стягнень інфляційних нарахувань в сумі 628592,00 грн. згідно з розрахунком: за зобов'язаннями січня 2014 року - 4245,56 грн., лютого 2014 року - 9514,07 грн., травня 2014 року - 865,43 грн., червня 2014 року - 61,24 грн., липня 2014 року - 1449,17 грн., серпня 2014 року - 8526,54 грн., вересня 2014 року - 10047,83 грн., жовтня 2014 року - 9111,04 грн., листопада 2014 року - 78761,36 грн., грудня 2014 року - 464851,04 грн., колегія суддів зазначає, що позивачем здійснено інфляційні нарахування в тому числі і на суми заборгованості за періоди, що становлять менше одного місяця, тоді як відповідно до п. 3.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013 р. "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається, виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно того, що індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

А тому, нарахування інфляційних втрат за зобов'язаннями січня 2014 року на суму 4245,56 грн., лютого 2014 року на суму 9514,07 грн., травня 2014 року на суму 8685,43 грн., червня 2014 року на суму 61,24 грн., липня 2014 року на суму 1449,17 грн., серпня 2014 року на суму 8526,54 грн., вересня 2014 року на суму 10047,83 грн., жовтня 2014 року на суму 9111,04 грн., листопада 2014 року на суму 41158,72 грн., грудня 2014 року на суму 81009,77 грн. є неправомірними.

За таких обставин, відповідачу невірно нараховані інфляційні втрати в сумі 628592, 00 грн., а сума яка підлягає до стягнення з відповідача становить 462602,63 грн. і не підлягає до задоволення інфляційні втрати в сумі 165989,37 грн.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що відповідач в апеляційній скарзі відповідно до ст. 233 ГК України просить змінити рішення господарського суду Хмельницької області від 09.11.2016 р. у справі №924/815/16 в частині зменшення пені на 50 %.

Стосовно вищезазначеного, судова колегія зазначає, що у відповідності до ст. 233 ГК України суд має право у випадку, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, зменшити розмір цих санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов'язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

За приписами ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. При цьому відсутність чи невисокій розмір збитків може бути підставою для зменшення судом розміру неустойки, що стягується з боржника. Вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки, яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання, суд повинен з'ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки перед розміром збитків, а також об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов'язань, причини неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення у виконанні зобов'язання, невідповідності розміру неустойки наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 83 ГПК України, господарський суд, приймаючи рішення, має право зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

Згідно з п.3.17.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" (із змінами) вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання, господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

В якості обставин для зменшення розміру стягуваної пені відповідач зазначає наступне: ОСОБА_3 підприємство «Південно-Західні тепломережі»» добросовісно вживало всіх можливих заходів для виконання зобов`язань в частині погашення боргу. Однак, отримуючи лише часткову оплату за надані послуги відповідно до встановлених тарифів та не отримуючи своєчасно відшкодування з бюджету різниці в тарифах і не маючи можливості вплинути на цей процес, відповідач не був спроможний вчасно розраховуватись з позивачем за поставлений природний газ. Відповідно застосування нарахованих позивачем штрафних санкцій призведе до того, що підприємство відповідача буде позбавлене можливості здійснити попередню оплату за природній газ та взагалі може призвести до банкрутства підприємства.

При цьому до клопотання про розгляд апеляційної скарги без участі представника відповідача, долучено довідку про фінансовий стан КП «Південно-Західні тепломережі» станом на 01.01.2017. Судовою колегією не приймається посилання скаржника на дану довідку, у зв`язку з тим, що відповідно до ч.2 ст. 101 ГПК України та абз.5 п. 9 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.05.2011 №7 "Про деякі питання практики застосування розділу XII Господарського процесуального кодексу України" зі змінами, апеляційний господарський суд не зв`язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення господарського суду у повному обсязі на момент його прийняття - 09.11.2016. Однак, відповідач надав суду довідку про фінансовий стан КП «Південно-Західні тепломережі» станом на 01.01.2017, тобто після прийняття судового рішення у даній справі.

Посилання апелянта на те, що з огляду на постанову Кабінету міністрів України №217 від 18.06.2014 обмежена можливість відповідача розпоряджатися коштами, які надійшли від споживачів, що виключає можливість нарахування 3% річних, інфляційних та пені за порушення зобов'язань, судовою колегією не приймаються. Колегія суддів зазначає, що саме порушення умов договору купівлі-продажу природного газу є підставою для нарахування 3% річних, інфляційних та пені, а імовірне перешкоджання у розпорядженні коштами не звільняє відповідача від такої відповідальності.

Жодних доказів, що ОСОБА_3 підприємством "Південно-Західні тепломережі" вживаються заходи щодо зменшення дебіторської заборгованості суду не надано, відсутня також інформація чи подаються відповідачем позовні заяви до господарського суду чи загальних судів на стягнення сум заборгованості з боржників фізичних чи юридичних осіб; скільки прийнято судом рішень щодо стягнення сум заборгованості; чи предявлено на примусове виконання до відділів Державної виконавчої служби накази суду чи виконавчі листи.

Неналежна претензійна та позовна робота на підприємстві протидіє забезпеченню виконання договірних зобов'язань у всіх сферах діяльності; економії та раціональному використанню матеріальних, трудових, фінансових, паливно-енергетичних, сировинних та інших видів ресурсів; зниженню непродуктивних витрат та усуненню причин і умов, що їх спричиняють; забезпеченню захисту і відновленню порушених майнових прав та інтересів підприємства, що охороняються законом; забезпеченню відповідальності порушників договірних зобов'язань; ефективному використанню законодавства для поліпшення економічних показників господарської діяльності та запобіганню його порушенням, тому з огляду на вищенаведені положення, ненадання відповідачем належних доказів винятковості обставин, які призвели до порушення ним грошового зобов'язання та враховуючи розмір пені, заявленої до стягнення, колегія суддів не знаходить підстав для її зменшення.

Відхиляючи клопотання відповідача про зменшення розміру пені, суд першої інстанції врахував вищезазначені приписи чинного законодавства та ступень виконання зобов'язання боржником, динаміка якого свідчить про систематичні порушення з боку останнього строків розрахунків, а отже, обґрунтовано дійшов висновку, що зменшення розміру штрафних санкцій за даним позовом, негативно вплине на інтереси Позивача.

При цьому, твердження відповідача про те, що фінансовим звітом за 9 місяців 2016 рік підтверджується, що підприємство є збитковим за результатами господарської діяльності у 2016 році є безпідставним, оскільки він відображає дані лише на конкретну дату та не показує проміжні дані ведення відповідачем господарської діяльності.

Враховуючи майновий стан позивача, який не є газодобувною компанією та несе відповідальність за прострочення оплати отриманого природного газу перед іншими контрагентами, зокрема, іноземними підприємствами та майновий стан відповідача, колегія суддів приходить до висновку щодо відсутності підстав для зменшенням пені з підстав тяжкого матеріального становища відповідача.

Статтею 33 ГПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Відповідно до ст.43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

З огляду на зазначені правові положення та встановлені обставини справи колегія суддів вважає, що доводи викладені відповідачем в апеляційній скарзі, позбавлені фактичного та правового обґрунтування, не відповідають як матеріалам справи, так і нормам чинного законодавства..

На підставі викладеного апеляційний господарський суд вважає, що судом першої інстанції повно, всебічно і об'єктивно з'ясовано обставини справи, винесено рішення у відповідності до норм матеріального та процесуального права.

З огляду на викладене, доводи скаржника, зазначені в апеляційній скарзі, апеляційним судом не визнаються такими, що можуть бути підставою згідно ст.104 ГПК України для зміни оскаржуваного рішення, тому суд апеляційної інстанції вважає, що рішення місцевого господарського суду прийняте у відповідності до норм матеріального та процесуального права і його необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Рішення господарського суду Хмельницької області від 09.11.2016 у справі №924/815/16 залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_2 підприємства «Південно-Західні тепломережі» без задоволення.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

Головуючий суддя Гудак А.В.

Суддя Петухов М.Г.

Суддя Олексюк Г.Є.