ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

03 січня 2017 р. Справа № 918/1108/16

за позовом Державного підприємства "Укрриба"

до відповідача ОСОБА_1 акціонерного товариства "Рибоводно-меліоративна станція "Олександрійська"

про стягнення заборгованості в сумі 16 553,05 грн

за зустрічним позовом ОСОБА_1 акціонерного товариства "Рибоводно-меліоративна станція "Олександрійська"

до Державного підприємства "Укрриба"

третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, Регіональне відділення фонду державного майна України по Рівненській області

про визнання договору недійсним

Суддя Андрійчук О.В.

Представники учасників судового процесу:

від позивача (за первісним позовом, відповідача за зустрічним позовом): ОСОБА_2, дов. від 01.12.2016 року

від відповідача (за первісним позовом, позивача за зустрічним позовом): ОСОБА_3, дов. від 23.11.2016 року

від третьої особи: ОСОБА_4, дов. № 36 від 20.12.2016 року

Статті 20, 22, 91, 93 ГПК України сторонам роз'яснені.

Відводи з підстав, передбачених ст. 20 ГПК України, відсутні.

Протокол судового засідання складено відповідно до ст. 811 ГПК України.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У жовтні 2016 року Державне підприємство "Укрриба" звернулося до Господарського суду Рівненської області із позовом до ОСОБА_1 акціонерного товариства "Рибоводно - меліоративна станція "Олександрійська" про стягнення заборгованості в сумі 16 553,05 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що:

01.02.2012 року між позивачем за первісною позовною заявою (поклажодавець) та відповідачем за первісною позовною заявою (зберігач) укладено договір зберігання державного майна № 15/12 (договір), за умовами якого поклажодавець передав, а зберігач прийняв на відповідальне зберігання згідно з актом приймання-передачі нерухоме державне майно - гідротехнічні споруди рибницьких ставів.

13.02.2012 року між позивачем за первісною позовною заявою (поклажодавець) та відповідачем за первісною позовною заявою (зберігач) укладено додаткову угоду до договору зберігання державного майна, згідно з яким поклажодавець надав згоду зберігачеві на користування майном, переданим останньому на зберігання. За користування майном сторонами погоджено плату в розмірі 872,10 грн, у тому числі ПДВ, що вноситься до 14 числа місяця, наступного за звітним.

Відповідач за первісним позовом свій обов'язок щодо своєчасного внесення плати за користування майном не виконує, у зв'язку з чим за ним утворилася заборгованість в розмірі 13 630,68 грн, яку позивач просить стягнути у судовому порядку.

Крім того, за несвоєчасне виконання зобов'язань з внесення плати за користування державним майном позивач здійснив нарахування пені в розмірі 2 302,08 грн, 3% річних в розмірі 190,13 грн та інфляційних в розмірі 430,16 грн.

У матеріально-правове обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на ст. 625 ЦК України.

Ухвалою від 24.10.2016 року порушено провадження, справу призначено до розгляду на 14.11.2016 року.

Ухвалою суду від 14.11.2016 року розгляд справи відкладено на 28.11.2016 року.

24.11.2016 року, до початку розгляду справи по суті, відповідач через службу діловодства господарського суду подав позовну заяву про визнання договору недійсним у порядку ст. 60 ГПК України.

Ухвалою суду від 24.11.2016 року зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 акціонерного товариства "Рибоводно-меліоративна станція "Олександрійська" до Державного підприємства "Укрриба" про визнання недійсним договору прийнято до спільного розгляду з первісним позовом, у якості третьої особи на стороні позивача (за первісним позовом, відповідача за зустрічним позовом), яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, залучено Регіональне відділення Фонду державного майна України по Рівненській області.

Позовні вимоги за зустрічною позовною заявою мотивовані тим, що:

Договір зберігання державного майна № 15/12 від 01.02.2012 року та додаткова угода до договору зберігання державного майна від 13.02.2012 року підлягають визнанню недійсними, оскільки по суті сторони уклали договір оренди державного майна. У свою чергу, укладений між сторонами договір не відповідає вимогам, встановленим для даного виду правочинів, а тому підлягає визнанню недійсним в судовому порядку.

У матеріально-правове обґрунтування заявлених позовних вимог позивач за зустрічною позовною заявою посилається на ст.ст. 204, 216, 235, 759, 936, 944, 946 ЦК України тощо.

Ухвалою суду від 28.11.2016 року розгляд справи відкладено на 03.01.2017 року та у порядку ч. 3 ст. 69 ГПК України продовжено строк розгляду спору на 15 днів.

12.12.2016 року через службу діловодства господарського суду від відповідача за зустрічною позовною заявою надійшла заява про застосування позовної давності.

03.01.2017 року через службу діловодства господарського суду від третьої особи надійшли письмові пояснення, в яких остання із вимогами зустрічною позовної заяви погоджується, вважає договір зберігання державного майна удаваним, а договір оренди державного майна - недійсним, просить зустрічну позовну заяву задовольнити.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши копії документів на їх відповідність оригіналам, заслухавши пояснення присутніх представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

На підставі спільного наказу Фонду державного майна України та Міністерства аграрної політики України "Про передачу гідротехнічних споруд" № 126/752 від 06.05.2003 року гідротехнічні споруди, включаючи ставкові рибоводні споруди та пов'язані з ними робочі машини і обладнання, інше майно, що не увійшло на момент приватизації до статутних капіталів господарських товариств, передані із сфери управління ФДМ України до сфери управління Міністерства аграрної політики України. Пунктом 3 наказу встановлено, що з дозволу Фонду державного майна України (Регіональних відділень), орендодавцем майна, переданого згідно з цим наказом, виступає ДП Укрриба. Орендна плата спрямовується до Державного бюджету України у розмірі, визначеному чинним законодавством.

Відповідно до наказу Державного департаменту рибного господарства Міністерства аграрної політики України від 29.07.2003 року № 202 затверджено акт прийому-передачі гідротехнічних споруд, які не увійшли до статутного фонду ВАТ "РМС Олександрійська", на баланс ДП "Укррриба" та закріплено за ним на праві повного господарського відання.

01.02.2012 року між позивачем за первісною позовною заявою (поклажодавець) та відповідачем за первісною позовною заявою (зберігач) укладено договір зберігання державного майна № 15/12 (договір), за умовами якого поклажодавець передав, а зберігач прийняв на відповідальне зберігання згідно з актом приймання-передачі нерухоме державне майно - гідротехнічні споруди рибницьких ставів, які обліковуються на балансі поклажодавця і передані йому на підставі спільного наказу Міністерства аграрної політики України та Фонду державного майна України від 06.05.2003 року № 126/752 (п. 1.1. договору).

Сторони у п. 6.1. договору узгодили, що цей договір набуває чинності з дня його підписання і діє протягом 10 років: з 01.02.2012 року по 01.02.2022 року.

Згідно з п. 1.2. договору об'єктом зберігання є гідротехнічні споруди, включаючи ставкові рибоводні споруди, греблі, дамби, будівлі, насосні станції, пов'язані з ними робочі машини і обладнання. інше майно, що перебуває в державній власності відповідно до п.1.1. договору.

Вказане майна розташоване за адресою: Рівненська область, Гощанський район, с. Русивель (п. 1.3. договору).

Пунктом 2.1. договору передбачено, що зберігач в 3-денний строк з моменту укладення договору приймає від поклажодавця майно згідно з актом приймання-передачі.

Судом встановлено, що 01.02.2012 року між сторонами підписано акт приймання-передачі державного нерухомого майна, за яким поклажодавець передав, а зберігач прийняв 27 об'єктів, загальна вартість яких склала 785 220,00 грн.

У п. 4.1. договору сторони погодили, що за відповідальне зберігання майна щомісячний розмір плати складає 10 грн, у тому числі ПДВ, з врахуванням щомісячного індексу інфляції. Плата за відповідальне зберігання майна перераховується на рахунок зберігача один раз на рік по закінченню календарного року до 15 січня.

Частиною 1 ст. 936, ч. 1 ст. 938 ЦК України передбачено, що за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності. Зберігач зобов'язаний зберігати річ протягом строку, встановленого у договорі зберігання.

Відповідно до п. 2.4. договору у випадку, коли для збереження якісних властивостей майна необхідне його використання, зберігач звертається до поклажодавця за дозволом стосовно використання майна, переданого на зберігання, у порядку ст. 944 ЦК України.

13.02.2012 року між позивачем за первісною позовною заявою (поклажодавець) та відповідачем за первісною позовною заявою (зберігач) укладено додаткову угоду до договору зберігання державного майна.

Згідно з п. 1.1. додаткової угоди відповідно до ст. 944 ЦКУ поклажодавець надає згоду зберігачеві на користування майном, переданим останньому на зберігання в порядку цього договору, а зберігач засвідчує свою обізнаність з усіма властивостями майна та його цільовим призначенням. Використання майна здійснювати відповідно до Правил технічної експлуатації гідротехнічних споруд рибоводних господарств, затверджених наказом Державного департаменту рибного господарства України від 13.01.2004 року № 6.

Зберігач зобов'язався не пізніше 15 липня кожного календарного року надавати поклажодавцеві звітність за формою № 1-рг "Звіт про рибництво" (за півріччя) та не пізніше 15 січня календарного року , наступного за звітним - за формою № 2-рг "Звіт про вирощування та вилов риби" (за рік), що затверджені Мінагрополітики України від 15.07.2004 року № 255 (п. 1.2. додаткової угоди).

Пунктами 1.3., 1.4. додаткової угоди сторони передбачили, що зберігач зобов'язується здійснювати оплату за користування державним майном, зазначеним в акті приймання-передачі. Ціна за користування майном становить 872,10 грн, в т.ч. ПДВ, яку зберігач вносить до 14 числа місяця, наступного за звітним. Розмір щомісячної плати за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування розміру місячної плати за попередній місяць на індекс інфляції за поточний місяць. У разі затримки оплати за використання майна, переданого для зберігання, зберігач сплачує поклажодавцю пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожен день прострочення, включаючи день оплати.

Як вбачається з матеріалів справи, предметом судового розгляду є вимога про стягнення заборгованості за користування державним майном (за первісною позовною заявою) та вимога про визнання недійсним договору зберігання державного майна та додаткової угоди до нього (за зустрічною позовною заявою).

Враховуючи, що вимога про стягнення заборгованості є похідною від вимоги про визнання недійсним договору, оскільки ґрунтується на ньому, відтак суд вважає за необхідне спочатку дати оцінку дійсності спірного правочину.

Отже, суд, розглянувши зустрічну позовну заяву про визнання договору зберігання державного майна та додаткової угоди до нього недійсними, встановив таке.

Господарюючі суб'єкти вправі самостійно визначати свої взаємовідносини через договори. У такому випадку суду необхідно дати оцінку усім умовам договору, з'ясувати законність застосування актів законодавства, елементи яких складають зміст договору, та обставини їх виконання, і, приймаючи рішення, застосувати законодавство, яке відповідає умовам договору та діям сторін, й вирішити питання щодо законності договору за правилами, що стосуються визнання правочинів недійсними.

Суд, проаналізувавши фактичні обставини справи (строк укладення договору зберігання - 01.02.2012 року та додаткової угоди, якою зберігачу надано право користування майном та встановлено плату за таке користування - 13.02.2012 року), заслухавши пояснення сторін, встановив, що сторони від початку мали намір укласти договір оренди державного майна, а не договір зберігання, оскільки користування річчю, переданою на зберігання, не охоплюється конструкцією договору зберігання і свідчить про існування інших відносин між зберігачем і поклажодавцем (зокрема, оренди).

Зокрема, за змістом ч. 1 ст. 936 ЦК України договір зберігання належить до договорів про надання послуг і метою зберігання є забезпечення схоронності предмета зберігання, запобігання впливу на нього шкідливих факторів та усунення загрози присвоєння іншою особою. Користування річчю, яку передано на зберігання, не передбачається. Воно можливе за згодою поклажодавця або за необхідності забезпечення її схоронності. Від оренди зберігання відрізняється тим, що договір укладається в інтересах поклажодавця і не припускає користування річчю зберігачем.

Встановивши у розгляді справи, що певний правочин вчинено з метою приховати інший правочин (удаваний правочин), суд на підставі ч. 2 ст. 235 ЦК України має виходити з того, що сторонами вчинено саме той правочин, який вони мали на увазі, і розглянути справу по суті із застосуванням правил, що регулюють цей останній правочин. Якщо він суперечить закону, господарський суд має прийняти рішення про визнання його недійсним із застосуванням, за необхідності, відповідних правових наслідків.

Як зазначалося, судом встановлено, що між сторонами фактично склалися правовідносини з оренди державного майна.

У свою чергу, правовідносини з оренди державного майна врегульовано як загальними нормами чинного законодавства - ЦК України, ГК України, так і спеціальними - Законом України "Про оренду державного та комунального майна".

Частиною 1 ст. 759 ЦК України передбачено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

За договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності (ст. 283 ГК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" орендою є засноване на договорі строкове платне користування майном, необхідним орендареві для здійснення підприємницької та іншої діяльності.

Згідно з ч. 1 ст. 627 ЦК України відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Приписами ч. 1 ст. 628 ЦК України унормовано, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 10 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", ст. 284 ГК України визначено істотні умови договору оренди. Укладений сторонами договір оренди в частині істотних умов повинен відповідати типовому договору оренди відповідного майна. Типові договори оренди державного майна розробляє і затверджує Фонд державного майна України. Зміст укладеного між сторонами оспорюваного правочину вимогам чинного законодавства не відповідає.

Крім того, ст. 287 ГК України і ст. 5 Закону України Про оренду державного та комунального майна визначено, що орендодавцем нерухомого майна, а також майна, що не увійшло до статутних фондів господарських товариств, створених у процесі приватизації (корпоратизації), що є державною власністю, є Фонд державного майна України, його регіональні відділення та представництва.

У силу вимог ч. 2 ст. 4 Закону України Про оренду державного та комунального майна установлено, що не можуть бути об'єктами оренди об'єкти державної власності, що не підлягають приватизації відповідно до ч. 2 ст. 5 Закону України Про приватизацію державного майна, у тому числі гідротехнічні споруди.

Відповідно до ст. 11 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" оцінка об'єкта оренди здійснюється за методикою, затвердженою Кабінетом Міністрів України. Оцінка об'єкта оренди передує укладенню договору оренди.

Частиною 1-2 ст. 19 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" орендар за користування об'єктом оренди вносить орендну плату незалежно від наслідків господарської діяльності. Методика розрахунку орендної плати та пропорції її розподілу між відповідним бюджетом, орендодавцем і балансоутримувачем визначаються для об'єктів, що перебувають у державній власності, Кабінетом Міністрів України.

З наведеного вбачається, що зміст оспорюваного правочину не відповідає встановленим вимогам, вказаний правочин вчинено без згоди регіонального відділення ФДМ України як орендодавця державного майна, укладення договору відбулося без проведення оцінки майна, що є його предметом, а визначення розміру орендної плати та порядку її розподілу не узгоджується із встановленими приписами. І нарешті, в оренду передано майно, що не може бути об'єктом оренди.

Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені ст.ст. 215, 216 ЦК України, ст.ст. 207, 208 ГК України. Правила, встановлені цими нормами, повинні застосовуватися господарськими судами в усіх випадках, коли правочин вчинений з порушенням загальних вимог ч. 1-3, 5 ст. 203 ЦК України і не підпадає під дію інших норм, які встановлюють підстави та наслідки недійсності правочинів .

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, слід встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Частиною 3 ст. 207 ГК України передбачена можливість припинення господарського зобов'язання лише на майбутнє. Отже, якщо зі змісту господарського договору випливає, що зобов'язання за цим договором може бути припинено лише на майбутнє, оскільки неможливо повернути усе одержане за ним (наприклад, вже здійснене користування за договором майнового найму (оренди) тощо), то господарський суд одночасно з визнанням господарського договору недійсним (за наявності підстав для цього) зазначає в резолютивній частині рішення, що зобов'язання за договором припиняється лише на майбутнє. При цьому слід враховувати, що зобов'язання припиняються на майбутнє не на підставі відповідної вказівки в рішенні суду, а в силу закону, тому при визнанні недійсним правочину (господарського договору) зобов'язання його сторін припиняються на майбутнє з моменту набрання чинності рішення суду про визнання правочину (договору) недійсним, хоча б у судовому рішенні й не було зазначено про таке припинення.

Якщо господарське зобов'язання припиняється лише на майбутнє, то слід виходити з того, що у відповідних випадках і неможливості повернення одержаного за зобов'язанням у натурі правові наслідки такої недійсності визначаються відповідно до ст. 216 ЦК України та ч. 2 ст. 208 ГК України.

За таких обставин, враховуючи, що сторони фактично вчинили договір оренди державного майна, який не відповідає вимогам чинного законодавства, відтак договір зберігання державного майна № 15/12 від 01.02.2012 року та додаткова угода до договору зберігання державного майна від 13.02.2012 року підлягають визнанню недійсним в судовому порядку.

У той же час відповідачем за зустрічною позовною заявою подано заяву про застосування позовної давності.

За приписами ч. 1 ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

До вимог, пов'язаних з визнанням правочинів недійсними, застосовується загальна позовна давність.

Відповідно до ч. 1 ст. 260 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими ст.ст. 253 - 255 цього Кодексу.

Частиною 1 ст. 261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

До вимог, пов'язаних з визнанням правочинів недійсними, застосовується загальна позовна давність. Перебіг позовної давності починається, за загальним правилом, від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом ч. 1 ст. 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Як вбачається з матеріалів справи, оспорюваний правочин та додаткову угоду до нього укладено між сторонами у справі 01.02.2012 року та 13.02.2012 року відповідно, отже перебіг позовної давності розпочався 02.02.2012 року та 14.02.2012 року і, відповідно, закінчився, 02.02.2015 року та 14.02.2015 року.

У свою чергу, позивач за зустрічною позовною заявою звернувся до суду з відповідним позовом 24.11.2016 року, тобто після спливу позовної давності.

Позивачем за зустрічною позовною заявою обґрунтувань поважності причин пропуску позовної давності суду не надавалося.

За приписами ч.ч. 3, 4 ст. 261 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Зважаючи, що позивач за зустрічною позовною заявою звернувся до суду після спливу позовної давності, відтак у задоволенні зустрічного позову слід відмовити.

Щодо первісної позовної заяви, то суд вважає за необхідне зазначити таке.

Як вбачається з первісної позовної заяви, то вимоги останньої про стягнення заборгованості за користування державним майном, застосування відповідальності за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання та неустойки ґрунтуються на удаваному та недійсному правочині.

При цьому заявлений до стягнення розмір заборгованості не відповідає вимогам ст. 19 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", Постанові КМ України від 04.10.1995 року № 786 "Про ОСОБА_3 розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу". Отже, заявлена до стягнення сума є безпідставною та необґрунтованою, а тому до задоволення не підлягає.

За приписами ч. 2 ст. 208 ГК України, ч. 1 ст. 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Враховуючи викладене, у задоволенні первісної позовної заяви слід відмовити.

Згідно ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За приписами ст. 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Згідно зі ст. 49 ГПК України судові витрати покладаються на позивачів за первісною та зустрічною позовними заявами.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 43, 49, 82-85 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні первісного позову відмовити.

У задоволенні зустрічного позову відмовити.

Рішення набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 85 ГПК України. Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку та в строки, встановлені ст. 93 ГПК України.

Повне рішення складено 04.01.2017 року.

Суддя Андрійчук О.В.