ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.01.2017 р. Справа № 917/1792/16

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Українські хімічні технології ЛТД" (вул. Довбуша, буд. 37, м. Київ, 02092)

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Лозівський молочний завод" (вул. Будька, буд. 45-А, м. Гадяч, Полтавська область, 37300)

про стягнення 549313,09 грн.

Суддя Безрук Т. М.

Представники:

від позивача: ОСОБА_1

від відповідача: ОСОБА_2

Розглядається позовна заява про стягнення 549313,09 грн., з них: 386061,66 грн. основного боргу за товар згідно договору поставки № 280 від 13.12.2011р., 83370,74 грн. пені, 30493,32 грн. - інфляційних, 10781,20 грн. - 3% річних, 38606,17 грн. - 10 % штрафу.

Відповідач надав клопотання про призначення судової бухгалтерсько-економічної експертизи та про зупинення провадження у справі.

В обґрунтування клопотання відповідач посилається на те, що розрахунок пені, 3% річних, інфляційних був здійснений позивачем в односторонньому порядку без залучення спеціалістів, що не дає можливість відповідачеві перевірити його правильність самостійно в звязку з відсутністю необхідних економічних спеціальних знань.

Дане клопотання відхиляється судом з огляду на наступне.

За ст. 41 Господарського процесуального кодексу України (далі ГПК України) для розяснення питань, що виникають при вирішенні господарського спору і потребують спеціальних знань, господарський суд призначає судову експертизу.

Відповідно до частини другої статті 79 ГПК України господарський суд має право зупинити провадження у справі у випадках призначення господарським судом судової експертизи.

В даному випадку перевірка правильності нарахування пені, інфляційних та 3% річних не потребує спеціальних знань та може бути проведена судом. Отже, відсутні підстави для призначення судової бухгалтерсько-економічної експертизи та для зупинення провадження у справі.

Відповідач відзив по суті спору суду не надав.

Відповідно до ст. 75 ГПК України, якщо відзив на позовну заяву і витребувані господарським судом документи не подано, справу може бути розглянуто за наявними в ній матеріалами.

В судовому засіданні 12.01.2017р. судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення згідно ст. 85 ГПК України.

Розглянувши матеріали справи, суд встановив:

13 грудня 2011 року між Товариством з обмеженою відповідальністю Українські хімічні технології ЛТД (позивачем) та Товариством з обмеженою відповідальністю Лозівський молочний завод (відповідачем) укладено договір поставки товару № 280 (далі Договір); (а.с.15-17).

Відповідно до п. 9.1 Договору (в редакції Додаткової угоди № 3 від 18.11.2014р.) договір набуває чинності з моменту підписання та діє до 31.12.2015р., а в частині розрахунків та поставки своєчасно замовленого товару до повного виконання сторонами своїх зобовязань (а.с.21).

За умовами п. 1.1 Договору позивач як постачальник зобов'язався передати у власність відповідачу технічні мийні засоби, дезінфікуючі засоби, товари побутової хімії в асортименті та інші матеріальні цінності (далі - Товар), а відповідач зобов'язався приймати та оплатити товар на умовах та в строки, передбачені цим договором.

За п. 1.2 Договору асортимент та ціна узгоджуються сторонами у відповідному додатку 1 (Специфікаціях) до цього договору, і які є невід'ємними частинами цього Договору.

В Додатку № 1 від 13.12.2011р. до Договору (специфікаціяї) сторони визначили, асортимент, кількість та ціну товару (а.с.18).

На виконання договірних зобовязань позивач поставив відповідачу товар на загальну суму 390156,82 грн. Зазначене підтверджується двостороннє підписаними видатковими накладними № 1805 від 08.07.2015р. на суму 42871,40 грн., № 1993 від 20.07.2015р. на суму 49312,70 грн., № 2088 від 29.07.2015р. на суму 34166,07 грн., № 2165 від 05.08.2015р. на суму 8492,50 грн., № 2191 від 07.08.2015р. на суму 52607,57 грн., № 2231 від 12.08.2015. на суму 30871,20 грн., № 2448 від 02.09.2015р. на суму 41761,92 грн., № 2486 від 07.09.2015р. на суму 12720,00 грн., № 2598 від 17.09.2015р. на суму 57023,42 грн., № 3067 від 23.10.2015р. на суму 30025,70 грн., № 3131 від 29.10.2015. на суму 30304,34 грн. (а.с. 23, 26-27, 30, 33, 34, 38, 40, 42, 45, 48) та довіреностями відповідача на отримання товарно-матеріальних цінностей № 757 від 08.07.2015р., № 776 від 20.07.2015р., № 850 від 05.08.2015р., № 853 від 07.08.2015р., № 933 від 01.09.2015р., №963 від 17.09.2015р., № 1055/1 від 22.10.2015р., № 1070 від 29.10.2015р. (а.с.24, 28, 31, 35, 38, 43, 46, 49).

На оплату вказаного товару відповідачу були виписані рахунки-фактури № 2009 від 06.07.2015р., № 2172 від 20.07.2015р., № 2337 від 04.08.2015р., № 2379 від 07.08.2015р., № 2627 від 31.08.2015р., № 2681 від 07.09.2015р., № 2809 від 17.09.2015р., № 3296 від 22.10.2015р., № 3368 від 28.10.2015р. (а.с. 22, 25, 29, 32, 36, 39, 41, 44, 47).

Відповідно до п.5.1 Договору товар передається на підставі довіреності на отримання товарно-матеріальних цінностей на накладних на складі постачальника. Отже, датою поставки є дата, що зазначається у видатковій накладній.

За умовами п.4.1 Договору (в редакції Додаткової угоди № 2 від 02.09.2013р.) оплата за товар здійснюється покупцем у безготівковій формі на банківський рахунок постачальника на підставі рахунку-фактури протягом 70 календарних днів з моменту передачі товару покупцю, що підтверджується видатковою накладною (а.с.20).

Відповідачем було сплачено позивачу 4095,16 грн. вартості товару.

Заборгованість в сумі 386061,66 грн. за одержаний товар відповідачем сплачена не була.

Позивач направляв відповідачу претензію від 16.03.2016р. №28 з вимогою оплати боргу, що підтверджується описом вкладення у цінний лист від 17.03.2016р. та фіскальним чеком (а.с.50-54).

Відповідач оплати заборгованості не здійснив.

Статтею 712 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) визначено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ст. 265 Господарського кодексу України (далі ГК України) за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. 6 ст. 265 ГК України до відносин поставки, не врегульованих цим кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договори купівлі-продажу.

Згідно ст. 692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором не встановлено інший строк оплати товару. Покупець зобовязаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Відповідно до ч.1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з статтями 525, 530, 610, 629 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом; якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін); порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання; договір є обов'язковим для виконання сторонами.

В силу ст.599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ст. 4-3, ст. 33 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності; кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Доказів в спростування вищевикладеного чи інших заперечень по суті спору відповідач суду не надав.

Отже, позовні вимоги про стягнення 386061,66 грн. основного боргу є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

За ст. 610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). Стаття 611 ЦК України передбачає, що у разі порушення зобовязань настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

В п. 6.2 Договору сторони встановили, що у разі порушення строків оплати за товар покупець сплачує від суми простроченого платежу за кожний день прострочення пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. Сплата пені не звільняє покупця від повної оплати отриманого товару.

Згідно п.6.3 Договору у разі затримання покупцем оплати постачальнику за отриманий товар більш ніж 20 банківських днів покупець крім пені, передбаченої п.6.2 чинного Договору, має також сплатити штраф у обсязі 1 % від суми затриманої оплати.

На підставі вказаного позивачем заявлено до стягнення 83370,74 грн. пені за прострочення оплати товару, у тому числі за період 28.10.2015р. 28.04.2016р., 29.09.2015р. - 29.03.2016р., 08.10.2015р.- 08.04.2016р., 15.10.2015р. - 15.04.2016р., 17.10.2015р. -17.04.2016р., 22.10.2015р. - 22.04.2016р., 12.11.2015р. - 12.05.2016р., 17.11.2015р.- 17.05.2016р., 27.11.2015р. - 27.05.2016р. 05.01.2016р. - 05.07.2016р., 11.01.2016р. 11.07.2016р.

Заява про застосування позовної давності по пені відповідачем не подавалася.

Проте, при нарахуванні пені по накладній від 08.07.2015р. позивач не врахував, що відповідно до ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобовязання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобовязання мало бути виконано.

За накладною від 08.07.2015р. кінцевою датою проведення оплати є 16.09.2015р., а прострочення платежу починається 17.09.2015р., отже шестимісячний строк нарахування пені закінчується 17.03.216р.

Отже, за даною накладною з огляду на визначені позивачем межі нарахування пені, дану санкцію слід обраховувати з 28.10.2015р. по 17.03.216р.

Також, позивачем допущено помилку в розрахунку по накладній від 23.10.2015р. В іншій частині нарахування пені є вірним, а заявлені суми не перевищують розрахункові.

Після проведення перевірки розрахунку судом визначено, що сума пені становить 81370,74 грн. (розрахунок суду залучено до справи). Позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

В іншій частині позовних вимог про стягнення пені слід відмовити за їх безпідставністю.

Господарський суд зазначає, що одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання за договором, штрафу та пені не суперечить законодавству України.

За порушення у сфері господарювання учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених ГК України, іншими законами та договором (частина друга статті 193, частина перша статті 216 та частина перша статті 218 ГК України).

Одним із видів господарських санкцій згідно з частиною другою статті 217 ГК України є штрафні санкції, до яких віднесено штраф та пеню.

Розмір штрафних санкцій відповідно до частини четвертої статті 231 ГК України встановлюється законом, а в разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або в певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Такий вид забезпечення виконання зобов'язання, як пеня та її розмір встановлено частиною третьою статті 549 ЦК України, частиною шостою статті 231 ГК України, статтями 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" та частиною шостою статті 232 ГК України.

Право встановити в договорі розмір та порядок нарахування штрафу надано сторонам частиною четвертою статті 231 ГК України.

Можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобов'язань передбачено частиною другою статті 231 ГК України.

В інших випадках порушення виконання господарських зобов'язань чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень можливості передбачати в договорі одночасне стягнення пені та штрафу, що узгоджується із свободою договору, встановленою статтею 627 ЦК України, відповідно до якої сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Таким чином, чинне законодавство допускає можливість одночасного стягнення з учасника господарських відносин, що порушив господарське зобов'язання за договором, штрафу та пені, які не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності.

Зазначену правову позицію наведено також у постановах господарської палати Верховного Суду України від 27.04.2012 та постанову Вищого господарського суду України від 12.06.2012 у справі № 06/5026/1052/2011, від 30.05.2011 у справі № 42/252, від 09.04.2012 у справі № 20/246-08., а також в п.4 Оглядового листа Вищого господарського суду України від 29.04.2013 № 01-06/767/2013 «Про деякі питання практики застосування господарськими судами законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань».

Згідно ч. 1 ст. 111-28 ГПК України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

В даному випадку підстави для відступу від правової позиції Верховного суду України у господарського суду відсутні.

Заява про застосування позовної давності по штрафу відповідачем не подавалася.

З огляду на викладене, позовні вимоги про стягнення 38606,74 грн. штрафу. є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних з простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 625 ЦК України позивачем заявлено вимоги про стягнення 30493,32 грн. інфляційних за період 12.10.2015р. - 11.10.2016р. (поетапно) та 10781,20 грн. - 3% річних за пероід 28.10.2015р. - 11.10.2016р. (поетапно).

При нарахуванні інфляційних позивач не вірно визначив період та початок нарахування інфляційних.

В п.3.2. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. № 14 Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань розяснено, що індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

В порушення вказаного позивачем проведено нарахування інфляційних не за повний місяць існування боргу.

Після проведення перевірки нарахування інфляційних судом встановлено, що сума інфляційних становить 30036,32 грн. (розрахунок суду залучено до справи). Позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

В іншій частині у позові щодо інфляційних слід відмовити за безпідставністю цих вимог.

Після пеервіркиправильності нарахування 3% річих судом встановлено, що їх сума становить 10778,87 грн. (розрахунок суду залучено до справи).

Отже, позовні вимоги про стягнення 10778,87 грн. річних є обґрунтованими, та підлягають задоволенню.

В іншій частині - вимоги про стягнення 3% річних судом відхиляються за їх безпідставністю.

Позивач у позові прохає також покласти на відповідача судові витрати понесені ним у даній справі.

При подачі даного позову позивачем сплачено 8239,70 грн. судового збору за платіжним дорученням від 20.10.2016р. № 2605 (а.с.11,64). Факт надходження даного судового збору до спеціального фонду Державного бюджету України підтверджено випискою від 21.10.2016р. (а.с.62).

Відповідно до ст. 49 ГПК України судові витрати покладаються на відповідача пропорційно задоволеним позовним вимогам.

В разі добровільного виконання рішення суду до відкриття виконавчого провадження відповідач не позбавлений права звернутися до суду з заявою про визнання наказу таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, на підставі ст. 117 ГПК України. Сторони також мають право укласти мирову угоду у процесі виконання судового рішення незалежно від наявності виконавчого провадження згідно ст. 121 ГПК України.

Керуючись ст. ст. 49, 82, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

Вирішив:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Лозівський молочний завод" (вул. Будька, буд. 45-А, м. Гадяч, Полтавська область, 37300; ідентифікаційний код 35294028) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Українські хімічні технології ЛТД" (вул. Довбуша, буд. 37, м.Київ, 02092; ідентифікаційний код 34426212) 386061грн. 66 коп. основного боргу, 30036грн. 32коп. інфляційних, 10778грн. 74 коп. річних, 81370грн. 74 коп. пені, 38606грн. 17 коп. штрафу, 8202грн. 81 коп. відшкодування витрат з оплати судового збору.

Видати наказ після набрання цим рішенням законної сили.

3. В іншій частині у позові відмовити.

Повне рішення складено та підписано: 17.01.2017р.

Суддя Безрук Т. М.

.