ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" жовтня 2016 р. Справа № 911/1600/16

Господарський суд Київської області у складі судді Бацуци В. М.

при секретарі судового засідання Белишевій А. В.

за участю представників учасників процесу:

від позивача: ОСОБА_1 (наказ № 1 від 08.04.2013 р.), ОСОБА_2 (договір б/н від 16.04.2016 р. про надання правової допомоги);

від відповідача: ОСОБА_3 (довіреність № 6 від 11.10.2016 р.);

розглянувши матеріали справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю „Укрбег, м. Житомир

до Товариства з обмеженою відповідальністю „АПК-1, с. Кавказ, Переяслав-Хмельницький район

про стягнення 193 957, 16 грн

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ТОВ „Укрбег звернулось в господарський суд Київської області із позовом до ТОВ „АПК-1 про стягнення 102 620, 00 грн основної заборгованості, 57 818, 64 грн пені, 33 518, 52 грн інфляційних збитків.

Позовні вимоги обґрунтовані позивачем невиконанням відповідачем свого обовязку щодо оплати у повному обсязі за товар згідно відповідних видаткових накладних.

Ухвалою господарського суду Київської області від 19.05.2016 р. порушено провадження у справі № 911/1600/16 за позовом ТОВ „Укрбег до ТОВ „АПК-1 про стягнення 193 957, 16 грн і призначено її розгляд у судовому засіданні за участю представників учасників процесу на 01.06.2016 р.

16.05.2016 р. до канцелярії суду від позивача, одночасно із його позовною заявою, надійшла заява б/н від 22.04.2016 р. про забезпечення позову, у якій він просить суд вжити заходів до забезпечення позову, а саме накласти арешт на майно відповідача та на грошові кошти, які обліковуються на рахунках у банківській чи іншій кредитно-фінансовій установі, в межах розміру суми позовних вимог та судових витрат у справі.

01.06.2016 р. за наслідками судового засідання судом винесено ухвалу, якою відкладено розгляд справи на 16.06.2016 р.

16.06.2016 р. за наслідками судового засідання судом винесено ухвалу, якою відкладено розгляд справи на 07.07.2016 р.

07.07.2016 р. за наслідками судового засідання судом винесено ухвалу, якою відкладено розгляд справи на 13.07.2016 р.

13.07.2016 р. за наслідками судового засідання судом винесено ухвалу, якою відкладено розгляд справи на 27.07.2016 р.

27.07.2016 р. за наслідками судового засідання судом винесено ухвалу, якою відкладено розгляд справи на 07.09.2016 р.

07.09.2016 р. за наслідками судового засідання судом винесено ухвалу, якою відкладено розгляд справи на 22.09.2016 р.

22.09.2016 р. за наслідками судового засідання судом винесено ухвалу, якою відкладено розгляд справи на 12.10.2016 р.

12.10.2016 р. у судовому засіданні судом оголошено перерву до 27.10.2016 р.

27.10.2016 р. у судовому засіданні представник позивача надав усні пояснення щодо своїх позовних вимог, позовні вимоги підтримав, вважає їх обґрунтованими і правомірними та такими, що підлягають задоволенню з підстав, зазначених в позовній заяві.

Представник відповідача у судовому засіданні надав усні пояснення щодо своїх заперечень проти позову, просив суд відмовити в задоволенні позову повністю.

За наслідками судового засідання судом оголошено вступну і резолютивну частини рішення у даній справі.

Заслухавши пояснення представників учасників процесу, дослідивши наявні у матеріалах справи докази, суд

ВСТАНОВИВ:

У період з лютого по серпень 2014 р. позивачем було передано у власність (продано) відповідачу товар на загальну суму 283 180, 00 грн., що підтверджується видатковою накладною № 18 від 12.02.2014 р. на суму 46 000, 00 грн, видатковою накладною № 19 від 13.02.2014 р. на суму 15 640, 00 грн, видатковою накладною № 20 від 17.02.2014 р. на суму 26 680, 00 грн, видатковою накладною № 23 від 19.02.2014 р. на суму 29 900, 00 грн, видатковою накладною № 24 від 21.02.2014 р. на суму 26 790, 00 грн, видатковою накладною № 87 від 02.06.2014 р. на суму 35 750, 00 грн, видатковою накладною № 44 від 02.06.2014 р. на суму 4 700, 00 грн, видатковою накладною № 96 від 16.07.2014 р. на суму 61 970, 00 грн, видатковою накладною № 86 від 29.08.2014 р. на суму 35 750, 00 грн, підписаними обома сторонами, підписи яких на вказаних видаткових накладних скріплені відповідними печатками товариств, наявними у матеріалах справи.

За період існування між сторонами господарських відносин відповідачем було виконано свій обовязок по оплаті товару та перераховано позивачу грошові кошти у розмірі 320 000, 00 грн, що підтверджується платіжним дорученням № 246 від 17.02.2014 р. на суму 50 000, 00 грн, платіжним дорученням № 255 від 21.02.2014 р. на суму 50 000, 00 грн, платіжним дорученням № 264 від 26.02.2014 р. на суму 60 000, 00 грн, платіжним дорученням № 271 від 03.03.2014 р. на суму 40 000, 00 грн, платіжним дорученням № 281 від 07.03.2014 р. на суму 20 000, 00 грн, платіжним дорученням № 316 від 02.04.2014 р. на суму 20 000, 00 грн, платіжним дорученням № 399 від 20.06.2014 р. на суму 25 000, 00 грн, платіжним дорученням № 403 від 27.06.2014 р. на суму 15 000, 00 грн, платіжним дорученням № 419 від 07.07.2014 р. на суму 10 000, 00 грн, платіжним дорученням № 429 від 14.07.2014 р. на суму 10 000, 00 грн, платіжним дорученням № 731 від 03.03.2015 р. на суму 5 000, 00 грн, платіжним дорученням № 801 від 16.04.2015 р. на суму 5 000, 00 грн, платіжним дорученням № 891 від 01.07.2015 р. на суму 5 000, 00 грн, платіжним дорученням № 964 від 22.09.2015 р. на суму 5 000, 00 грн, випискою з банківського рахунку позивача за період з 01.02.2014 р. по 18.06.2016 р., наявними у матеріалах справи.

03.03.2015 р. позивач звернувся до відповідача із претензією-вимогою б/н від 03.03.2015 р., у якій вимагав сплатити в семи денний строк заборгованість в сумі 107 620, 00 грн. Факт направлення позивачем і одержання вимоги відповідачем підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення - рекомендованого листа, наявним у матеріалах справи.

12.06.2015 р. позивач звернувся до відповідача із претензією-вимогою б/н від 10.06.2015 р., у якій вимагав сплатити в семи денний строк заборгованість в сумі 107 620, 00 грн. Факт направлення позивачем і одержання вимоги відповідачем підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення - рекомендованого листа, наявним у матеріалах справи.

Як було зазначено вище, однією із позовних вимог позивача є його вимога до відповідача про стягнення з відповідача на свою користь 102 620, 00 грн основної заборгованості за поставлений товар згідно з відповідними видатковими накладними.

З приводу вказаної позовної вимоги позивача суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Регулювання відносин, що виникають у звязку із купівлею-продажем товару здійснюється Господарським кодексом України, Цивільним кодексом України, іншими нормативно-правовими актами і безпосередньо договором.

Статтею 193 Господарського кодексу України встановлено, що субєкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобовязання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Статтею 526 Цивільного кодексу України визначено, що зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобовязується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобовязується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 662 цього ж кодексу передбачено, що продавець зобовязаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Продавець повинен одночасно з товаром передати покупцеві його приналежності та документи (технічний паспорт, сертифікат якості тощо), що стосуються товару та підлягають переданню разом із товаром відповідно до договору або актів цивільного законодавства.

Статтею 663 цього ж кодексу передбачено, що продавець зобовязаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Частиною 1 ст. 692 цього ж кодексу передбачено, що покупець зобовязаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Частиною 1 ст. 530 цього ж кодексу закріплено, що якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частиною 2 ст. 530 цього ж кодексу закріплено, що якщо строк (термін) виконання боржником обовязку не встановлений або визначений моментом предявлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обовязок у семиденний строк від дня предявлення вимоги, якщо обовязок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Згідно з ст. 610 цього ж кодексу порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 612 цього ж кодексу боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Частиною 1 ст. 598 цього ж кодексу передбачено, що зобовязання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Статтею 599 цього ж кодексу передбачено, що зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Як було зазначено вище і встановлено судом у процесі розгляду справи, за період дії договору та на його виконання та ще до моменту звернення позивачем із даним позовом до відповідача в господарський суд Київської області відповідачем було виконано свій обовязок по оплаті товару та перераховано позивачу грошові кошти у розмірі 320 000, 00 грн, що підтверджується платіжним дорученням № 246 від 17.02.2014 р. на суму 50 000, 00 грн, платіжним дорученням № 255 від 21.02.2014 р. на суму 50 000, 00 грн, платіжним дорученням № 264 від 26.02.2014 р. на суму 60 000, 00 грн, платіжним дорученням № 271 від 03.03.2014 р. на суму 40 000, 00 грн, платіжним дорученням № 281 від 07.03.2014 р. на суму 20 000, 00 грн, платіжним дорученням № 316 від 02.04.2014 р. на суму 20 000, 00 грн, платіжним дорученням № 399 від 20.06.2014 р. на суму 25 000, 00 грн, платіжним дорученням № 403 від 27.06.2014 р. на суму 15 000, 00 грн, платіжним дорученням № 419 від 07.07.2014 р. на суму 10 000, 00 грн, платіжним дорученням № 429 від 14.07.2014 р. на суму 10 000, 00 грн, платіжним дорученням № 731 від 03.03.2015 р. на суму 5 000, 00 грн, платіжним дорученням № 801 від 16.04.2015 р. на суму 5 000, 00 грн, платіжним дорученням № 891 від 01.07.2015 р. на суму 5 000, 00 грн, платіжним дорученням № 964 від 22.09.2015 р. на суму 5 000, 00 грн, випискою з банківського рахунку позивача за період з 01.02.2014 р. по 18.06.2016 р., наявними у матеріалах справи.

Відповідно до приписів ч. 1 ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

У процесі розгляду справи позивачем у відповідності до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України не було надано суду жодних належних та допустимих доказів, що б підтверджували належне виконання ним свого обовязку по поставці відповідачу у повному обсязі товару на заявлену суму заборгованості у розмірі 102 620, 00 грн.

Докази, додані позивачем до позовної заяви при зверненні в суд та надані ним у процесі розгляду справи і наявні у матеріалах справи, на підтвердження належного виконання ним свого обовязку по поставці відповідачу у повному обсязі товару на заявлену суму заборгованості у розмірі 102 620, 00 грн, а саме видаткова накладна № 25 від 03.03.2014 р. на суму 43 240, 00 грн, видаткова накладна № 26 від 04.03.2014 р. на суму 16 732, 00 грн, видаткова накладна № 1 від 02.03.2015 р. на суму 58 468, 00 грн, не є належними та допустимими доказами, що підтверджують належне виконання позивачем свого обовязку по поставці відповідачу у повному обсязі товару на заявлену суму заборгованості у розмірі 102 620, 00 грн, оскільки на вказаних видаткових накладних відсутній підпис уповноваженої особи відповідача про отримання товару та печатка товариства.

Отже, враховуючи вищевикладене та те, що, як було встановлено судом у процесі розгляду справи, позивачем у відповідності до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України не було надано суду жодних належних та допустимих доказів, що б підтверджували належне виконання ним свого обовязку по поставці відповідачу у повному обсязі товару на заявлену суму заборгованості у розмірі 102 620, 00 грн, то суд дійшов висновку, що у відповідача відсутня перед позивачем основна заборгованість у розмірі 102 620, 00 грн згідно видаткових накладних, заявлена останнім, а тому позовна вимога позивача до відповідача про стягнення основної заборгованості на суму 102 620, 00 грн за відповідними видатковими накладними, є такою, що не ґрунтується на нормах законодавства України, а тому суд не вбачає підстав для задоволення позову в цій частині.

Крім того, позивач просить стягнути із відповідача пеню, передбачену договором, за періоди прострочення відповідачем виконання обовязку по оплаті товару з 01.03.2015 р. по 01.04.2016 р. всього на загальну суму 57 818, 64 грн. у відповідності до виконаного ним розрахунку, а також позивач просить стягнути із відповідача інфляційні збитки від суми основної заборгованості за періоди прострочення відповідачем виконання обовязку по оплаті товару з березня 2015 р. по квітень 2016 р. всього на загальну суму 33 518, 52 грн у відповідності до виконаного ним розрахунку.

Згідно з ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

Відповідно до п. 3) ч. 1 ст. 611 цього ж кодексу у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки.

Частиною 1 ст. 549 цього ж кодексу передбачено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання.

Частиною 3 цієї ж статті встановлено, що пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобовязаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобовязання.

Відповідно до ч. 4 ст. 231 цього ж кодексу у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобовязання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобовязання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Згідно з ч. 6 ст. 232 цього ж кодексу нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобовязання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобовязання мало бути виконано.

Частиною 2 ст. 625 цього ж кодексу передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Оскільки, як було зазначено вище і встановлено судом у процесі розгляду справи, у відповідача відсутня перед позивачем основна заборгованість у розмірі 102 620, 00 грн згідно видаткових накладних, заявлена останнім, то безпідставним є нарахування позивачем неустойки (пені) і інфляційних збитків за прострочення відповідачем виконання обовязку щодо оплати товару у заявлені періоди на підставі вищевказаних положень Цивільного кодексу України, а тому відсутні правові підстави для застосування положень ст. 549, ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України у спірних відносинах, і відповідно позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача 57 818, 64 грн пені, 33 518, 52 грн інфляційних збитків від суми основної заборгованості за договором у заявлені періоди, є такими, що не ґрунтуються на нормах законодавства України, а тому суд не знаходить підстав для задоволення позову в цій частині.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, обставини, викладені у позовній заяві позивача, не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи, його позовні вимоги є такими, що не ґрунтуються на нормах законодавства України, а тому суд не вбачає підстав для задоволення позову.

Також, як було зазначено вище, позивач у заяві б/н від 22.04.2016 р. про забезпечення позову просить суд вжити заходи до забезпечення позову, а саме накласти арешт на майно відповідача та на грошові кошти, які обліковуються на рахунках у банківській чи іншій кредитно-фінансовій установі, в межах розміру суми позовних вимог та судових витрат у справі.

У відповідності до ст. 66 Господарського процесуального кодексу України господарський суд за заявою сторони, прокурора чи його заступника, який подав позов, або з своєї ініціативи має право вжити передбачених статтею 67 цього Кодексу заходів до забезпечення позову. Забезпечення позову допускається в будь-якій стадії провадження у справі, якщо невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення господарського суду.

У звязку із тим, що позивач не зазначив жодних обставин та доказів їх підтвердження, що невжиття заходів до забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення господарського суду, суд дійшов висновку про залишення заяви позивача про вжиття заходів до забезпечення позову без задоволення.

Судові витрати відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 44, 49, 66, 67, 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Відмовити у задоволенні позову повністю.

2. Відмовити у задоволенні заяви б/н від 22.04.2016 р. Товариства з обмеженою відповідальністю „Укрбег про вжиття заходів до забезпечення позову.

Суддя В.М.Бацуца

Повний текст рішення підписаний

10 січня 2017 р.