ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.12.2016р. Справа № 914/2858/16

Господарський суд Львівської області у складі судді Петрашко М.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Дакорт, м.Дніпропетровськ

до відповідача ОСОБА_1 особа-підприємець ОСОБА_2, с.Підбірці Пустомитівського району Львівської області

про стягнення 9240,32 грн.

За участю представників сторін:

від позивача не зявився;

від відповідача не зявився.

Заява про відвід судді не поступала, клопотання про технічну фіксацію судового процесу не надходило. В судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Суть спору: Позовні вимоги заявлено Товариством з обмеженою відповідальністю Дакорт до ОСОБА_1 особа-підприємець ОСОБА_2 про стягнення 9226,32 грн.

Суд звертає увагу позивача, що при зверненні до господарського суду із позовною заявою Товариством з обмеженою відповідальністю Дакорт невірно визначено ціну позову, а саме: в прохальний частині позовної заяві позивач просить суд стягнути з відповідача: 8144,55 грн. основного боргу, 554,46 грн. пені та 541,31 грн. відсотку за невиконання грошового зобовязання, що разом становить 9226,32 грн. Однак слід зазначити, що загальна сума основного боргу, пені та відсотку за невиконання грошового зобовязання становить не 9226,32 грн. (як зазначено у прохальній частині позовної заяви), а 9240,32 грн. Отже позивачем при визначені ціни позову допущено арифметичну описку.

Частиною 3 ст.55 ГПК України передбачено, що ціну позову вказує позивач. У випадках неправильного зазначення ціни позову вона визначається суддею.

Отже, ціною позову є не 9226,32 грн., а 9240,32 грн.

Ухвалою суду від 14.11.2016р. прийнято позовну заяву до розгляду, порушено провадження у справі та призначено її до судового розгляду на 29.11.2016р. Ухвалою суду від 29.11.2016р. розгляд справи відкладено на 20.12.2016р.

Позивач явку повноважного представника у судове засідання 20.12.2016р. не забезпечив, про причини неявки суд не повідомив.

Відповідач явку повноважного представника в судове засідання 20.12.2016р. не забезпечив, про причини неявки не повідомив.

Слід зазначити, що на адресу суду повернулися поштові конверти з рекомендованими відправленнями відповідачу ухвал суду від 14.11.2016р. та 29.11.2016р. у справі з відміткою поштового відділення про те, що причиною повернення є закінчення терміну зберігання. Поштові конверти надсилались відповідачу на адресу вказану позивачем в позовній заяві та вказану в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, а саме: 81127, Львівська область, Пустомитівський район, с.Підбірці, вул.Митрополита Яхимовича, буд.141.

Відповідно до ч.1 ст.64 ГПК України, суддя, суддя, прийнявши позовну заяву, не пізніше трьох днів з дня її надходження виносить і надсилає сторонам, прокурору, якщо він є заявником, ухвалу про порушення провадження у справі, в якій вказується про прийняття позовної заяви, призначення справи до розгляду в засіданні господарського суду, про час і місце його проведення, необхідні дії щодо підготовки справи до розгляду в засіданні. Ухвала про порушення провадження у справі надсилається зазначеним особам за повідомленою ними господарському суду поштовою адресою. У разі ненадання сторонами інформації щодо їх поштової адреси, ухвала про відкриття провадження у справі надсилається за адресою місцезнаходження (місця проживання) сторін, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців. У разі відсутності сторін за такою адресою, вважається, що ухвала про порушення провадження у справі вручена їм належним чином. Ухвала надсилається також іншим підприємствам, установам, організаціям, державним та іншим органам, у випадках, коли від них витребуються документи, відомості та висновки або їх посадові особи викликаються до господарського суду.

Згідно п.3.9.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України, від 26.12.2011р. № 18 із внесеними змінами та доповненнями «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Отже, суд виконав умови Господарського процесуального кодексу України щодо належного повідомлення відповідача про час і місце розгляду справи. До повноважень господарських судів не віднесено встановлення фактичного місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб - учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій. Інші адреси відповідача, крім вказаної у позовній заяві та у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Станом на 20.12.2016р. від відповідача відзив, заяви, клопотання, в тому числі про відкладення розгляду справи не надходили.

У звязку з тим, що матеріали справи в достатній мірі характеризують взаємовідносини сторін і неявка позивача та відповідача не перешкоджає вирішенню спору, суд вважає за можливе розглянути справу в порядку статті 75 Господарського процесуального кодексу України за наявними у ній матеріалами.

Розглянувши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, суд,-

встановив:

14.07.2016р. між Товариством з обмеженою відповідальністю Дакорт (продавцем) та ОСОБА_1 особою-підприємцем ОСОБА_2 (покупцем) було укладено договір №000734 на поставку товару, відповідно до умов якого продавець зобовязується передати у власність покупцеві товар, а покупець зобовязується прийняти та оплатити вартість товару і вчасно повернути тару згідно умов цього договору.

Відповідно до п.2.2. договору вид, асортимент, ціна і загальна вартість товару, який продавець передає покупцю визначаються в накладних, які є невідємною частиною цього договору.

Згідно із п.4.1. договору оплата за отриманий товар, який передається по даному договору, проводиться покупцем в національній валюті України шляхом оплати готівкою через касу продавця (з оформленням розрахунково-касових документів) або зарахуванням грошових коштів на розрахунковий рахунок продавця, що вказаний у 9 розділі договору протягом 14 днів з дня отримання товару покупцем.

Пунктом 3.7. договору передбачено, що товар вважається переданий продавцем і прийнятий покупцем в момент підписання товарної накладної: по кількості згідно кількості і/або вазі, вказаних у товарній накладній, по якості згідно сертифікатам якості, ДСТУ та державним стандартам.

Як стверджує позивач, він на виконання умов договору поставив відповідачу товар на суму 8144,55 грн., однак відповідач в порушення умов договору не здійснив оплати за поставлений йому товар, внаслідок чого у нього виникла заборгованість перед позивачем в розмірі 8 144,55 грн.

Відповідно до п.5.2.1 договору у випадку несвоєчасної оплати за отриманий товар, покупець сплачує продавцю пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період нарахування пені, від його вартості з кожен день прострочення платежу.

Отже керуючись п.5.2.1. договору позивач нарахував відповідачу пеню в розмірі 554,46 грн.

Відповідно до п.5.2.2. договору у випадку затримки платежів за прийнятий товар більш ніж на 10 календарних днів, покупець додатково до суми боргу сплачує продавцю відсоток по невиконаним грошовим зобовязанням в розмірі 0,1% від суми боргу за кожен день користування грошовими засобами продавця.

Відтак, позивач просить стягнути з відповідача відсоток за невиконання грошового зобовязання у розмірі 541,31 грн.

Таким чином позивач звернувся до господарського суду Львівської області, в якому просить стягнути з відповідача 8144,55 грн. основного боргу, 554,46 грн. пені та 541,31 грн. відсоток за невиконання грошового зобовязання.

Відповідач проти позову не заперечив, відзив на позов не подав.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, суд дійшов висновку, що позов слід задоволити частково з наступних підстав.

Згідно ст.11 Цивільного кодексу України, однією з підстав виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема є договори та інші правочини. Згідно ст.174 Господарського кодексу України однією з підстав виникнення господарського зобовязання є господарський договір та інші угоди, передбачені законом, а також угоди не передбачені законом, але такі, які йому не суперечать.

Згідно ст.627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За умовами ст.629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами.

За договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (ст.712 ЦК України).

Згідно ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Як вбачається із матеріалів справи, 14.07.2016р. між Товариством з обмеженою відповідальністю Дакорт (продавцем) та ОСОБА_1 особою-підприємцем ОСОБА_2 (покупцем) було укладено договір №000734 на поставку товару, відповідно до умов якого продавець зобовязується передати у власність покупцеві, а покупець зобовязується прийняти та оплатити товар.

Факт виконання позивачем своїх зобовязань за договором підтверджується товарно-транспортними накладними №ДХВ-209655 від 19.07.2016р. на суму 3980,74 грн. та №ДХВ-212368 від 26.07.2016р. на суму 4163,81 грн., що разом становить 8144,55 грн.

Докази сплати вказаної заборгованості в матеріалах справи відсутні.

У відповідності із ст.193 ГК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Аналогічно відповідно до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст.610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст. 530 ЦК України якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Отже, враховуючи вищенаведені норми Цивільного кодексу України та Господарського кодексу України, суд дійшов висновку про те, що позовна вимога позивача про стягнення на його користь з відповідача 8144,55 грн. основного боргу є обґрунтована, підтверджена матеріалами справи, не спростована відповідачем та підлягає задоволенню.

Відповідно до ст.611 ЦК України у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

За умовами ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання свого зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Статтею 549 ЦК України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Зазначені норми Цивільного кодексу України кореспондуються із приписами, встановленими Господарським кодексом України.

Так, у відповідності із ст.230 ГК України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до ч.6 ст.232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобовязання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобовязання мало бути виконано.

Відповідно до п.5.2.1 договору у випадку несвоєчасної оплати за отриманий товар, покупець сплачує продавцю пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період нарахування пені, від його вартості з кожен день прострочення платежу.

Здійснивши перерахунок пені, суд дійшов висновку про те, що позовна вимога про стягнення з відповідача 554,46 грн. пені є обґрунтованою та підлягає до задоволення.

Відповідно до ст.61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Як зазначалось вище, відповідно до п.5.2.2. договору, у випадку затримки платежів за прийнятий товар більш ніж на 10 календарних днів, покупець додатково до суми боргу сплачує продавцю відсоток по невиконаним грошовим зобовязанням в розмірі 0,1% від суми боргу за кожен день користування грошовими засобами продавця.

Позивач просить суд на підставі п.5.2.2. договору стягнути з відповідача 541,31 грн.

Відповідно до ч.3 ст.692 ЦК України у разі прострочення оплати товару продавець має право вимагати оплати товару та сплати процентів за користування чужими грошовими коштами.

Частиною 2 ст.625 ЦК України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Частиною 3 ст. 692 ЦК України фактично конкретизовано передбачений ст. 536 цього Кодексу обов'язок боржника сплачувати встановлений договором або законом розмір процентів за користування чужими грошовими коштами та передбачене ст. 625 цього Кодексу право продавця вимагати від покупця сплати 3 % річних за весь час прострочення, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У розумінні зазначених статей проценти є не відповідальністю, а платою за весь час користування грошовими коштами, що не були своєчасно сплачені боржником. Зі змісту цих статей випливає, що договором може бути встановлено лише інший розмір процентів річних, а не інший спосіб їх обчислення. Проценти за користування чужими грошовими коштами, нараховані на підставі договору за кожен день прострочення невиконаного зобов'язання, за своєю правовою природою охоплюються визначенням пені (ст. 549 ЦК України). Одночасне стягнення процентів за користування чужими грошовими коштами, нарахованих за кожен день прострочення невиконаного зобов'язання, та пені, обчисленої у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання, є подвійним стягненням пені за несвоєчасне виконання зобов'язання покупцем, що не узгоджується з приписами ст. 61 Конституції України, згідно з якою ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення

(постанови Верховного Суду України від 1 липня 2014 р. у справах N 3-31гс14, 3-32гс14) (Висновки Верховного Суду України, викладені у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 111 16 ГПК України, за II півріччя 2014 р.).

Зі змісту п.5.2.1 та п.5.2.2. договору вбачається, що сторони у договорі передбачили подвійну відповідальність у вигляді стягнення пені за одне і те саме порушення зобовязання, а тому враховуючи обставини викладені вище, суд вважає, що застосуванню підлягає лише розмір пені, що передбачений саме п.5.2.1 договору.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку відмовити позивачу у задоволенні позовної вимоги про стягнення з відповідача 541, 31 грн. відсоток за невиконання грошового зобовязання в розмірі 0,1% від суми боргу за кожен день користування грошовими засобами продавця.

В порядку ст. 43 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

В порядку ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до абзацу 2 ст. 34 ГПК України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно ст.43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

З огляду на вищенаведені норми процесуального закону та як вбачається з матеріалів справи, відповідачем не спростовано доводів позовної заяви, не надано суду належних та допустимих доказів про наявність інших обставин ніж ті, що досліджені в ході судових засідань.

Сплата позивачем судового збору підтверджується квитанцією №0.0.642450016.1 від 28.10.2016р. на суму 1378,00 грн., які відповідно до ст.49 ГПК України слід стягнути з відповідача на користь позивача пропорційно задоволеним вимогам. Зокрема суд дійшов висновку стягнути з відповідача на користь позивача та 1297,27 грн. судового збору.

Керуючись ст.ст. 43, 33, 34, 43, 49, 75, 82-85, 115, 116 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задоволити частково.

2. Стягнути з ОСОБА_1 особи-підприємця ОСОБА_2 (81127, Львівська обл., Пустомитівський район, с. Підбірці, вул.Митрополита Яхимовича, буд.141, код ІПН НОМЕР_1) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Дакорт» (49000, м.Дніпропетровськ, вул. Комсомольська, буд.74-а, приміщення 2, ) 8144,55 грн. основного боргу, 554,46 грн. пені та 1297,27 грн. судового збору.

3. В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

4. Наказ видати після набрання судовим рішенням законної сили, в порядку ст.116 ГПК України.

5. Рішення набирає законної сили відповідно до ст.85 ГПК України, може бути оскаржене до Львівського апеляційного господарського суду в порядку і строки, передбачені ст.ст.91-93 ГПК України.

Повний текст рішення

виготовлено 26.12.2016р.

Суддя Петрашко М.М.