РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.12.2016Справа №910/18279/16
За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Амалтея»

до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк»

За участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача:

1. Фонд гарантування вкладів фізичних осіб

2. Національний банк України

про визнання недійсним кредитного договору

Суддя Селівон А.М.

Представники сторін:

від позивача: не з'явився ;

від відповідача: Олійник А.О. - представник, довіреність б/н від 21.11.2016;

від третьої особи 1: Музичук Л.В. - представник, довіреність № 27-27953/16 від 22.06.2016;

від третьої особи 2: Шматко В.О. - представник, довіреність № 18-0009/64641 від 02.08.2016.

У судовому засіданні на підставі ч. 2 ст. 85 Господарського процесуального кодексу України оголошені вступна та резолютивна частини рішення.

СУТЬ СПОРУ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Амалтея» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про визнання недійсним кредитного договору, а також стягнення судових витрат по сплаті судового збору в розмірі 1 378,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач у позовній заяві посилається на те, що спірний Договір кредитної лінії № ВКЛ-2006474/1 від 13.07.2011 укладений із перевищенням повноважень директором ТОВ «Амалтея», що призвело до негативних наслідків для позивача, на виникнення яких останній не сподівався під час його підписання, у зв'язку з чим даний договір, за твердженням позивача, згідно з приписами ст. ст. 203, 215 Цивільного кодексу України підлягає визнанню недійсним.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.10.2016 позовну заяву прийнято до розгляду, порушено провадження у справі № 910/18279/16 та призначено справу до розгляду на 26.10.2016.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.10.2016 розгляд справи відкладено на 17.11.2016.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.11.2016 залучено до участі у справі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб та Національний банк України, розгляд справи відкладено на 13.12.2016.

У судовому засіданні 13.12.2016 судом оголошено перерву по розгляду справи до 22.12.2016.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 22.12.2016 розгляд справи № 910/18279/16 відкладено на 28.12.2016.

У судові засідання 26.10.2016, 17.11.2016, 13.12.2016, 22.12.2016 та 28.12.2016 з'явився уповноважений представник відповідача.

У судові засідання 13.12.2016, 22.12.2016 та 28.12.2016 з'явилися уповноважені представники третіх осіб.

Уповноважений представник позивача з'явився у судові засідання 26.10.2016 та 13.12.2016.

У судові засідання 17.11.2016, 22.12.2016 та 28.12.2016 уповноважений представник позивача не з'явився.

Про дату, час і місце розгляду даної справи 17.11.2016 позивач повідомлений належним чином, що підтверджується наявним в матеріалах справи рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення: № 458.

Про дату, час і місце розгляду даної справи 22.12.2016 позивач повідомлений належним чином, що підтверджується наявною в матеріалах справи розпискою про оголошення перерви від 13.12.2016.

Про дату, час і місце розгляду даної справи 28.12.2016 позивач повідомлений належним чином, що підтверджується наявною в матеріалах справи телефонограмою від 23.12.2016, а також наявним в матеріалах справи рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення: № 470.

Судом повідомлено, що до початку судового засідання 26.10.2016 через відділ діловодства Господарського суду міста Києва на виконання вимог ухвали суду від 06.10.2016 від представника позивача надійшов супровідний лист з додатками №135 від 25.10.2016, який судом долучено до матеріалів справи.

Також судом повідомлено, що до початку судового засідання 26.10.2016 через відділ діловодства Господарського суду міста Києва від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву з додатками №02.3-1469 від 25.10.2016, в якому відповідач просить відмовити в задоволенні позовної заяви, як незаконної, необґрунтованої, а також просить застосувати наслідки спливу строку позовної давності. Відзив судом долучено до матеріалів справи.

До початку судового засідання 22.12.2016 через відділ діловодства Господарського суду міста Києва від представника третьої особи 1 надійшов відзив на позовну заяву б/н від 21.12.2016, в якому зазначено про необгрунованість та безпідставність позовних вимог, що не відповідають нормам чинного законодавства та дійсним обставинам справи, а також наголошено на необхідності застосування строку позовної давності. Відзив судом долучений до матеріалів справи.

До початку судового засідання 22.12.2016 через відділ діловодства Господарського суду міста Києва від представника третьої особи 2 надійшли пояснення б/н від 20.12.2016, в яких останній просить відмовити у задоволенні позовних вимог повністю та застосувати сплив строку позовної давності про визнання кредитного договору, оскільки оспорюваний договір укладений позивачем 13.07.2011р. з ПАТ «Дельта Банк», а провадження Господарським судом міста Києва порушено 06.10.2016, що підтверджує необхідність застосування судом строків позовної давності, в зв'язку з чим позов не мож. Пояснення судом долучено до матеріалів справи.

Окрім цього, в судовому засіданні 28.12.2016 за клопотанням представника позивача про витребування доказів, поданого в судовому засіданні 13.12.2016р., представником відповідача надано та оглянуто судом оригінали протоколів позачергових загальних зборів учасників ТОВ «Амалтея» № 2 від 08.07.2011, № 4 від 30.04.2013 та № 6 від 29.11.2013, та встановлено відповідність наявних в матеріалах справи копій оригіналам вказаних документів.

Інших доказів на підтвердження своїх вимог та заперечень, окрім наявних в матеріалах справи, сторонами та третіми особами на час проведення судового засідання 28.12.2016 суду не надано.

Про поважні причини неявки представника позивача в судове засідання 28.12.2016 суд не повідомлено

Заяв та клопотань процесуального характеру на час проведення судового засідання 28.12.2016 від представника позивача до суду не надходило.

Відповідно до 2.3 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.11 р. № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" (далі - Постанова № 18) якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 ГПК), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

Згідно п. 3.9.2 Постанови № 18 у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

З огляду на вищевикладене, оскільки явка представника позивача в судове засідання обов'язковою не визнавалась, останній не скористався належним йому процесуальним правом приймати участь в судовому засіданні, беручи до уваги те, що представники відповідача та третіх осіб проти розгляду справи за відсутності представника позивача не заперечували, суд здійснював розгляд справи за відсутності уповноваженого представника позивача, виключно за наявними у справі матеріалами.

Судом прийнято до уваги, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника.

Оскільки суд неодноразово відкладав розгляд справи та оголошував перерву в судовому засіданні, надаючи учасникам судового процесу можливість реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень, суд, враховуючи обмежені процесуальні строки розгляду спору, встановлені ст. 69 Господарського процесуального кодексу України, не знаходив підстав для відкладення розгляду справи.

При цьому суд наголошує, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Відтак неявка учасника судового процесу у судове засідання за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду його позову, не є в подальшому підставою для скасування судового рішення, прийнятого за відсутності представника сторони спору.

Враховуючи відсутність на час проведення судових засідань клопотань представників сторін щодо здійснення фіксації судового засідання по розгляду даної справи технічними засобами фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Судовий процес відображено у протоколах судового засідання.

Перед початком розгляду справи в судових засіданнях представників сторін було ознайомлено з правами та обов'язками відповідно до ст. ст. 20, 22, 27, 60, 74 та ч. 5 ст. 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Представники сторін та третіх осіб в судових засіданнях повідомили суд, що права та обов'язки стороні зрозумілі.

Відводу судді представниками сторін та третіх осіб не заявлено.

В судовому засіданні 28.12.2016 представник відповідача заперечив проти позовних вимог з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву, надав відповіді на питання суду.

Представники третіх осіб 1, 2 у судовому засіданні 28.12.2016 заперечили проти позовних вимог, викладених у позовній заяві, відповіли на питання суду.

Дослідивши матеріали справи та подані докази, заслухавши в судовому засіданні пояснення представників відповідача та третіх осіб, з'ясувавши обставини, що мають значення для вирішення спору, перевіривши надані сторонами докази та оглянувши в судовому засіданні їх оригінали, суд

ВСТАНОВИВ:

Згідно з ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1, 4 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Як встановлено судом за матеріалами справи, 13.07.2011 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Амалтея» (позичальник за договором, позивач у справі) та Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» (кредитор за договором, відповідач у справі) було укладено Кредитний договір № ВКЛ-2006474/1 (далі - Кредитний договір), відповідно до п. 1.1. якого кредитор зобов'язався надавати позичальнику грошові кошти (далі - кредит) у тимчасове користування на умовах забезпеченості, строковості, платності та цільового характеру використання.

Відповідно до п. 1.1.1 Кредитного договору надання кредиту буде здійснюватись окремими частинами (траншами) на умовах, визначених цим договором в межах відновлювальної кредитної лінії з максимальним лімітом заборгованості 5 977 000,00 (п'ять мільйонів дев'ятсот сімдесят сім тисяч) доларів США, зі сплатою плати за користування кредитом у розмірі 13% річних в порядку, визначеному цим договором, та кінцевим терміном погашення заборгованості за кредитом не пізніше 12.07.2016 на умовах, визначених цим договором.

Кредит надається позичальнику на поповнення обігових коштів для здійснення поточної діяльності (п. 1.2 Кредитного договору).

Статтями 2 - 5 Кредитного договору сторони узгодили порядок надання кредиту та сплати процентів, права та обов'язки сторін, їх відповідальність та особливі умови тощо.

Згідно з п. 8.3 Кредитного договору цей договір набирає чинності з дати його укладення та діє до остаточного виконання сторонами зобов'язань за цим договором.

Вказаний кредитний договір підписаний уповноваженими представниками сторін, зокрема, Головою ради директорів ПАТ «Дельта Банк» Поповою Оленою Юріївною, що діяла на підставі Статуту, директором ТОВ «Амалтея» ОСОБА_5, що діяв на підставі Статуту та скріплений печатками кредитора та позичальника.

Судом встановлено, що укладений між сторонами правочин за своїм змістом та правовою природою є кредитним договору, який підпадає під правове регулювання норм глави 71 Цивільного кодексу України та § 1 глави 35 Господарського кодексу України.

Згідно вимог ст. 345 Господарського кодексу України кредитні відносини здійснюються на підставі кредитного договору, що укладається між кредитором і позичальником у письмовій формі. У кредитному договорі передбачається мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі і погашення, види забезпечення зобов'язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, обов'язки, права і відповідальність сторін щодо видачі та погашення кредиту.

У відповідності до з ч. 1 ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ч. 2 ст. 1054 Цивільного кодексу України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Статтею Кредитного договору сторони обумовили порядок надання кредиту та сплати процентів.

Так, згідно п. 2.1 Кредитного договору видача кредиту на цілі, визначені в п.1.2 цього Договору, проводиться з позичкового рахунку в ПАТ «Дельта Банк» на поточний рахунок позичальника в доларах США № 6474, відкритий в ПАТ «Дельта Банк», МФО 380236, згідно письмових заяви позичальника.

Матеріалами справи підтверджується та сторонами не заперечувалось, що на виконання умов Кредитного договору позивач надав відповідачу кредит в сумі 5977000 дол. США.

В свою чергу рішенням Господарського суду Херсонської області від 21.10.2014 у справі № 923/1312/14 за позовом ПАТ «Дельта Банк» до ТОВ «Амалтея» про стягнення 8644349,19 дол. США за договором кредитної лінії № ВКЛ-2006474/1 від 13.07.2011, позовні вимоги задоволено частково, стягнуто з відповідача 5407000 дол. США кредиту, 837468,56 дол. США відсотків за користування кредитними коштами, 30000 дол. США штрафних санкцій, 55365,41 грн. судового збору. В решті позовних вимог та відстрочці виконання рішення відмовлено.

Постановою Одеського апеляційного господарського суду від 29.01.2015 рішення місцевого господарського суду змінено, надано ТОВ "Амалтея" відстрочку виконання рішення господарського суду Херсонської області від 21.10.2014 по справі №923/1312/14 строком на 1 рік до 29.01.2016, в решті рішення залишено без змін.

Постановою Вищого господарського суду України від 28.04.15 р. у справі № 923/1312/14 постанову Одеського апеляційного господарського суду від 29.01.2015 та рішення господарського суду Херсонської області від 21.10.2014 у справі №923/1312/14 скасовано в частині стягнення 20771,36 дол. США за несвоєчасну сплату процентів, справу №923/1312/14 в цій частині передано на новий розгляд до господарського суду Херсонської області.

Під час нового розгляду справи Рішенням господарського суду Херсонської області від 15.10.2015 року по справі № 923/1312/14, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного господарського суду від 17.12.15 р., ПАТ "Дельта Банк" до ТОВ "Амалтея" задоволений, стягнуто 222 519 грн. 16 коп. пені та 51 грн. 15 коп. компенсації по сплаті судового збору.

Окрім того, рішенням господарського суду Херсонської області від 19.02.2016 заяву ТОВ "Амалтея" про перегляд рішення господарського суду Херсонської області від 21.10.2014 за нововиявленими обставинами у справі № 923/1312/14 задоволено частково, скасовано рішення господарського суду Херсонської області від 21.10.2014, відмовлено в задоволенні позову. Визнано недійсним договір кредитної лінії № ВКЛ-2006474/1 від 13.07.2011.

При цьому Постановою Одеського апеляційного господарського суду від 02.06.2016, залишеною без змін постановою Вищого господарського суду України від 12.10.2016, рішення Господарського суду Херсонської області від 19.02.2016. скасовано. У задоволенні заяви ТОВ "Амалтея" про перегляд за нововиявленими обставинами рішення господарського суду Херсонської області від 21.10.2014 відмовлено. Рішення господарського суду Херсонської області від 21.10.2014 у справі № 923/1312/14 залишено без змін.

Тобто, судом встановлено, що обставини виконання сторонами умов Кредитного договору досліджувались судами в межах розгляду справи № 923/1312/14 про стягнення заборгованості позивача перед відповідачем за Кредитним договором.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 35 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Преюдиціальність - обов'язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, адже їх істину вже встановлено у рішенні чи вироку, і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.

Аналогічна положення знайшли своє відображення в пункті 2.6 Постанови № 18, згідно якої не потребують доказування преюдиціальні обставини, тобто встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, - при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо. Преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом.

За таких обставин суд вважає встановленими рішеннями судів у справі № 923/1312/14 обставини щодо надання відповідачем на виконання умов Кредитного договору позивачу кредитних коштів в обумовленому розмірі, що не оспорювалось позивачем при розгляді вказаної справи. При цьому вказані факти відповідно до норм ГПК та роз'яснень Пленуму Вищого господарського суду України є преюдиційними і доказування не потребують.

При цьому як вбачається із матеріалів справи, будь-які заперечення щодо повного та належного надання банківських послуг, а також доказів пред'явлення позивачем претензій щодо якості, обсягів, а також термінів надання банківських послуг відсутні. Докази наявності будь-яких заперечень щодо повного та належного виконання відповідачем положень Кредитного договору з боку позивача відсутні.

Відповідно до приписів частини 3 ст. 198 Господарського кодексу України встановлено, що відсотки за грошовими зобов'язаннями учасників господарських відносин застосовуються у випадках, розмірах та порядку, визначених законом або договором.

Згідно ст. 1048 Цивільного кодексу України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

У відповідності до частин 1 та 2 статті 1056-1 Цивільного кодексу України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 1049 Цивільного кодексу України позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів належних йому.

При цьому згідно п. 1.1.2 Кредитного договору повернення кредиту здійснюється в валюті наданого кредиту у відповідності до зміни максимального ліміту заборгованості згідно графіку, зазначеного в Кредитному договорі.

В редакції п. 1.1.2 Додаткового договору № 6 від 22.06.2012р. до Договору кредитної лінії № ВКЛ-2006474/1 від 13.07.2011р. зазначено, що повернення кредиту здійснюється у валюті наданого кредиту не пізніше 12.07.2016р. Графіку повернення кредиту частинами цей пункт договору в редакції цього додаткового договору не містить.

За п.5.3 Кредитного договору невиконання або неналежне виконання (прострочення виконання тощо) позичальником будь-якого свого зобов'язання за цим договором є подіями, при настанні яких позичальник здійснює дострокове повернення отриманого кредиту, сплачує проценти за користування кредитом, комісії, штрафні санкції. У випадку непогашення кредиту достроково за вимогою кредитора у визначений у вимозі термін кредитодавець ініціює стягнення у судовому порядку.

Отже, неналежне виконання Товариством з обмеженою відповідальністю «Амалтея» зобов'язань за договором щодо сплати відсотків за користування кредитними коштами стало підставою для звернення банку до суду з вищевказаними позовними вимогами про стягнення за Кредитним договором, спір щодо яких був предметом розгляду у справі № 923/1312/14.

При цьому в межах даної господарської справи № 910/18279/16 спір між сторонами щодо обставин виконання/неналежного виконання умов Кредитного договору відсутній та обставини невчасного повернення позивальником наданих банком кредитних коштів до предмету доказування не входить.

Як зазначає позивач у позовній заяві в обґрунтування позовних вимог, спірний Договір кредитної лінії № ВКЛ-2006474/1 від 13.07.2011 укладений директором ТОВ «Амалтея» ОСОБА_5 із перевищенням повноважень, передбачених Статутом, оскільки сума спірного Кредитного договору в еквіваленті складає 47 756 230,00 грн. і становить суму більшу, ніж 50 % вартості майна ТОВ «Амалтея», та значно перевищує обмеження, встановлені Статутом, про що, в свою чергу, було відомо ПАТ «Дельта Банк» та що призвело до негативних наслідків для позивача, на виникнення яких останній не сподівався під час підписання вказаного правочину, у зв'язку з чим даний договір, за твердженням позивача, згідно з приписами ст. ст. 203, 215 Цивільного кодексу України підлягає визнанню недійсним.

У відповідності до ст. 124, п. п. 2, 3, 4 ч. 2 ст. 129 Конституції України, ст. ст. 4-2, 4-3 Господарського процесуального кодексу України, основними засадами судочинства є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Обов'язок доказування, а отже і подання доказів відповідно до ст. 33 ГПК України покладено на сторони та інших учасників судового процесу, а тому суд лише створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Саме змагальність сторін, яка реалізується в господарському процесі через ст. 33 ГПК України дає змогу суду всебічно, повно та об'єктивно з'ясувати всі обставини справи та внаслідок чого ухвалити законне, обґрунтоване і справедливе рішення у справі.

Тобто, вказана норма Господарського процесуального кодексу України зобов'язує доводити свою правову позицію саме ту сторону, яка на неї посилається.

За приписами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до п. 2.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013р. «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» (далі - Постанова № 11) загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені статтями 215, 216 ЦК України, статтями 207, 208 ГК України. Правила, встановлені цими нормами, повинні застосовуватися господарськими судами в усіх випадках, коли правочин вчинений з порушенням загальних вимог частин першої - третьої, п'ятої статті 203 ЦК України і не підпадає під дію інших норм, які встановлюють підстави та наслідки недійсності правочинів. Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. За загальним правилом невиконання чи неналежне виконання правочину не тягне за собою правових наслідків у вигляді визнання правочину недійсним. У такому разі заінтересована сторона має право вимагати розірвання договору або застосування інших передбачених законом наслідків, а не визнання правочину недійсним.

Суд зазначає, що згідно ч.1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Приписами статті 203 Цивільного кодексу України передбачені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб'єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Отже, чинним законодавством визначено, що договір може бути визнаний недійсним лише з підстав, передбачених законом.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч.3 ст. 215 Цивільного кодексу України).

Таким чином, для визнання недійсним у судовому порядку правочину (господарського зобов'язання) необхідно встановити, що правочин не відповідає вимогам закону, або ж його сторонами (стороною) при укладенні було порушено господарську компетенцію.

При цьому, зміст правочину відповідно до ч.1 ст. 203 Цивільного кодексу України не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Тобто, виходячи з наведених приписів позивач, звертаючись із даним позовом до суду з вимогою про визнання недійсним договору зобов'язаний довести наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними на момент їх вчинення і настання відповідних наслідків.

За змістом постанови пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009р. відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 р. "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" під час розгляду справ про визнання угоди (правочину) недійсною господарський суд встановлює наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними та настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угоди вимогам закону, додержання встановленої форми угоди, правоздатність сторін за угодою, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. При цьому обставини, що мають істотне значення для вирішення спору повинні підтверджуватись сторонами належними та допустимими доказами відповідно до вимог статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України.

При цьому суд зауважує, що згідно листа Вищого господарського суду України і у п. 18 Інформаційного листа №01-8/211 від 07.04.2008р. в контексті приписів ч. 3 ст. 215 Цивільного кодексу України коло заінтересованих осіб, які мають право заперчувати дійсність договору на підставах, встановлених законом, має з'ясовуватись в кожному конкретному випадку в залежності від обставин справи та правових норм, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, якщо інше не встановлено законом.

Виходячи зі змісту статей 15, 16 Цивільного кодексу України, статті 20 Господарського кодексу України та Господарського процесуального кодексу України застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного суб'єктивного права (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову.

Позивач в обґрунтування позовних вимог про недійсність Кредитного договору зазначає про вчинення дій з його укладення з боку позичальника - ТОВ «Амалтея» особою, яка не мала обсягу необхідної цивільної дієздатності.

Суд зазначає, що відповідно до ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Зокрема, частиною 2 статті 203 Цивільного кодексу України визначено, що особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Суд звертає увагу, що відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно п. 2.10. постанови № 11 в силу припису ст. 204 Цивільного кодексу України правомірність правочину презюмується. Отже, обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача (прокурора - в разі подання ним відповідного позову).

Відповідно до ч. 2 ст. 207 Цивільного кодексу України (в редакції, яка діяла на час укладення спірного договору) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

При цьому, приписи вказаної статті кореспондуються з ч. 1 ст. 181 Господарського кодексу України (діючій на час укладення спірного правочину), відповідно до якої господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками.

За приписами ст.ст. 627, 628 Цивільного України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ст. 638 Цивільного кодексу України та ст. 180 Господарського кодексу України договір вважається укладеним, якщо між сторонами досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов (предмету, визначених законом необхідних умов для договорів даного виду та визначених за заявою сторін умов).

Відповідно до п.7 ст. 179 Господарського кодексу України господарські договори укладаються за правилами, встановленими ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України).

Судом встановлено за матеріалами справи та зазначалось вище, що спірний правочин з боку позичальника підписаний директором Товариства з обмеженою відповідальністю «Амалтея» ОСОБА_5, що діяв на підставі Статуту.

При цьому у пункті 3.3 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» зазначено, що у господарських відносинах правочин (договір), як правило, вчиняється шляхом складання документа (документів), що визначає (визначають) його зміст і підписується безпосередньо особою, від імені якої він вчинений, або іншою особою, яка діє в силу повноважень, заснованих, зокрема, на законі, довіреності, установчих документах. Для вчинення правочинів органи юридичної особи не потребують довіреності, якщо вони діють у межах повноважень, наданих їм законом, іншим нормативно-правовим актом або установчими документами. Вирішуючи спори, пов'язані з представництвом юридичної особи у вчиненні правочинів, господарські суди повинні враховувати таке. Письмовий правочин може бути вчинений від імені юридичної особи її представником на підставі довіреності, закону або адміністративного акту. Особа, призначена повноважним органом виконуючим обов'язки керівника підприємства, установи чи організації, під час вчинення правочинів діє у межах своєї компетенції без довіреності.

Цивільну дієздатність юридичної особи встановлено статтею 92 ЦК України. Так, за приписами частин першої і третьої ст. 92 ЦК України юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. Порядок створення органів юридичної особи встановлюється установчими документами та законом. Орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. У відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження.

Тобто припис абзацу першого частини третьої статті 92 Цивільного кодексу України зобов'язує орган або особу, яка виступає від імені юридичної особи не перевищувати своїх повноважень. Водночас саме лише порушення даного обов'язку не є підставою для визнання недійсними правочинів, вчинених цими органами (особами) від імені юридичної особи з третіми особами, оскільки у відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження (абзац другий частини третьої статті 92 Цивільного кодексу України). Отже, позов про визнання недійсним відповідного правочину може бути задоволений у разі доведеності юридичною особою (позивачем) у господарському суді тієї обставини, що її контрагент знав або повинен був знати про наявні обмеження повноважень представника цієї юридичної особи, але, незважаючи на це, вчинив з ним оспорюваний правочин (що не отримав наступного схвалення особи, яку представляють).

У зв'язку з наведеним господарському суду слід виходити з того, що контрагент юридичної особи знає (або повинен знати) про обмеження повноважень цієї особи, якщо:

- такі обмеження передбачені законом (наприклад, абзацом другим частини другої статті 98 ЦК України);

- про відповідні обмеження було вміщено відомості у відкритому доступі на офіційному веб-сайті розпорядника Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців.

Якщо договір містить умову (пункт) про підписання його особою, яка діє на підставі статуту підприємства чи іншого документа, що встановлює повноваження зазначеної особи, то наведене свідчить про обізнаність іншої сторони даного договору з таким статутом (іншим документом) у частині, яка стосується відповідних повноважень, і в такому разі суд не може брати до уваги посилання цієї сторони на те, що їй було невідомо про наявні обмеження повноважень представника її контрагента.

Управління товариством здійснюють його органи, якими є загальні збори його учасників і виконавчий орган, якщо інше не встановлено законом (стаття 97 Цивільного кодексу України).

Закон України "Про акціонерні товариства", зокрема ч. 1 ст. 1, визначає порядок створення, діяльності, припинення, виділу акціонерних товариств, їх правовий статус, права та обов'язки акціонерів.

При цьому, у відповідності до п. 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про акціонерні товариства" через два роки з дня набрання чинності цим Законом втрачають чинність статті 1 - 49 Закону України "Про господарські товариства" (Відомості Верховної Ради України, 1991 р., № 49, ст. 682) у частині, що стосується акціонерних товариств. Тобто з 30.04.2011 всі акціонерні товариства, в тому числі і ті, що не привели свою діяльність у відповідність із Законом України "Про акціонерні товариства", зобов'язані керуватись у своїй діяльності нормами Закону України "Про акціонерні товариства".

За змістом статті 154 Цивільного кодексу України та статті 13 Закону України «Про акціонерні товариства» установчим документом акціонерного товариства є його статут; статут акціонерного товариства, крім відомостей, передбачених статті 88 цього Кодексу, має містити, зокрема, відомості про склад і компетенцію органів управління товариством та про порядок ухвалення ними рішень.

У відповідності до ст. 159 Цивільного кодексу України, приписи якої кореспондуються з частиною першою статті 32 Закону України «Про акціонерні товариства» загальні збори є вищим органом акціонерного товариства.

Відповідно до ст. 159 Цивільного кодексу України приписи якої кореспондуються з частиною першою статті 32 Закону України «Про акціонерні товариства» загальні збори є вищим органом акціонерного товариства.

Як встановлено судом, відповідно до п. 8.4.10 Статуту ТОВ «Амалтея» до виключної компетенції загальних зборів належить прийняття рішень щодо відчуження або застави майна Товариства на суму, що становить п'ятдесят і більше відсотків вартості майна Товариства. Прийняття рішень щодо отримання кредитів на суму, що становить п'ятдесят і більше відсотків вартості майна Товариства.

Відповідно до п. і) частини 5 статті 41 Закону України «Про господарські товариства», до компетенції загальних зборів належить затвердження договорів (угод), укладених на суму, що перевищує вказану в статуті товариства.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що згідно з протоколом зборів учасників товариства з обмеженою відповідальністю «Амалтея» № 2 від 08.07.2011, належним чином засвідчена копія якого міститься в матеріалах справи, було прийнято рішення щодо надання дозволу отримати в банку кредитні кошти у вигляді кредитної лінії з лімітом заборгованості на загальну суму 7 985 000,00 доларів США, строком на 5 років та під відсотки, встановлені банком, шляхом укладення відповідного кредитного договору, та наділено директора Товариства з обмеженою відповідальністю «Амалтея» - ОСОБА_5, самостійно визначати умови кредитування та інші істотні умови кредитного договору, договорів застави/іпотеки майна, майнових прав, вказаних у даному протоколі, договорів поруки, а також можливих додатків та додаткових угод до нього.

Доказів визнання недійсним рішення зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю «Амалтея», оформленого протоколом № 2 від 08.07.2011, сторонами суду не надано.

Частиною першою статті 241 Цивільного кодексу України встановлено, що правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов'язки з моменту вчинення цього правочину.

Із аналізу змісту частини першої цієї норми випливає, що законодавець не ставить схвалення правочину в обов'язкову залежність від наявності рішень окремих органів управління товариства, оскільки підтвердженням такого схвалення закон визначає вчинені на його виконання дії особи, в інтересах якої його було укладено. Такі дії повинні свідчити про прийняття правочину до виконання. Сама по собі відсутність у голови правління товариства позивача повноважень на укладення від імені товариства договору не створює підстави для визнання його договору недійсним.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 6 квітня 2016 року у справі № 922/796/15 Господарського суду Харківської області за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Інтерпайп Україна" до публічного акціонерного товариства "Лугцентрокуз ім. С.С. Монятовського" про стягнення.

Порядок та особливості застосування статті 241 ЦК України роз'яснено постановою Пленуму Вищого Господарського Суду України від 29.05.2013 № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" (далі - Постанова № 11).

Так, у пункті 3.3 постанови № 11 зазначено, що у господарських відносинах правочин (договір), як правило, вчиняється шляхом складання документа (документів), що визначає (визначають) його зміст і підписується безпосередньо особою, від імені якої він вчинений, або іншою особою, яка діє в силу повноважень, заснованих, зокрема, на законі, довіреності, установчих документах. Для вчинення правочинів органи юридичної особи не потребують довіреності, якщо вони діють у межах повноважень, наданих їм законом, іншим нормативно-правовим актом або установчими документами. Вирішуючи спори, пов'язані з представництвом юридичної особи у вчиненні правочинів, господарські суди повинні враховувати, що письмовий правочин може бути вчинений від імені юридичної особи її представником на підставі довіреності, закону або адміністративного акту. Особа, призначена повноважним органом виконуючим обов'язки керівника підприємства, установи чи організації, під час вчинення правочинів діє у межах своєї компетенції без довіреності.

Відповідно до п. 3.4 Постанови № 11 настання передбачених статтею 241 Цивільного кодексу України наслідків ставиться в залежність від того, чи було в подальшому схвалено правочин особою, від імені якої його вчинено; тому господарський суд повинен у розгляді відповідної справи з'ясовувати пов'язані з цим обставини. Доказами такого схвалення можуть бути відповідне письмове звернення уповноваженого органу (посадової особи) такої юридичної особи до другої сторони правочину чи до її представника (лист, телефонограма, телеграма, телетайпограма тощо) або вчинення зазначеним органом (посадовою особою) дій, які свідчать про схвалення правочину (прийняття його виконання, здійснення платежу другій стороні, підписання товаророзпорядчих документів і т. ін.).

Наведене стосується й тих випадків, коли правочин вчинений не представником юридичної особи з перевищенням повноважень, а особою, яка взагалі не мала повноважень щодо вчинення даного правочину.

З урахуванням вказаної норми та приписів ч. 3 статті 35 Господарського процесуального кодексу України суд звертає увагу на той факт, що після підписання спірного Кредитного договору сторонами було вчинено ряд дій, які свідчать про наступне його схвалення.

Зокрема, в рішенні господарського суду Херсонської області від 07.10.2014 р. по справі № 923/131/14 встановлено, що відповідач - ПАТ «Дельта Банк», виконуючи умови кредитного договору, надав позивачу ТОВ «АМАЛТЕЯ» як позичальнику кредитні кошти в обумовленому розмірі. При цьому вказані обставини не заперечувались позивачем - ПАТ «Дельта Банк» при розгляді даної справи.

Окрім того як встановлено судами під час розгляду справи № 923/1312/14, позичальником здійснювалось часткове повернення кредитних коштів банку. У порушення п.п. 2.7.1 та 2.7.3 п. 2.7 додаткового договору № 16 до Кредитного договору позичальником не сплачувались реструктуризовані нараховані проценти за період з квітня 2013р. по грудень 2013р., які мали бути сплачені позичальником щомісячно в сумі не менше ніж 9000,00 доларів США. Останній платіж було здійснено 27.01.2014р. у розмірі 10000,00 дол. США.

В свою чергу Товариством з обмеженою відповідальністю «Амалтея» в межах справи № 923/1312/14 визнано позов щодо вимог про стягнення 5 407 000,00 дол. США на повернення кредиту та 837468,56 дол. США в якості відсотків за користування кредитними коштами.

Таким чином, за висновками суду уповноваження рішенням зборів товариства № 2 від 08.07.2011 р. директора на підписання спірного договору, в силу ч. 1 ст. 241 Цивільного кодексу України, свідчить про схвалення спірного правочину позивачем, а отже, відсутні підстави для визнання його недійсним, в зв'язку з чим суд відхиляє посилання позивача на те, що спірний договір підписаний особою з перевищенням своїх повноважень як такі, що не впливають на дійсність спірного договору .

Враховуючи вищенаведене, оскільки за висновками суду укладаючи Договір кредитної лінії № ВКЛ-2006474/1 від 13.07.2011 між ТОВ «Амалтея» та ПАТ «Дельта Банк», останній був спрямований на настання правових наслідків, при його виконанні сторонами дотримано істотні умови договору, отже посилання позивача на недійсність даного договору через те, що при укладенні спірного договору директор ТОВ «Амалтея» ОСОБА_5 діяв з перебільшенням повноважень, передбачених Статутом товариства, є безпідставними.

Окрім того суд зазначає, що сам лише факт вчинення виконавчим органом товариства недобросовісних дій, перевищення ним своїх повноважень (в разі встановлення судом) не може слугувати підставою для визнання недійсними договорів, укладених цим органом від імені юридичної особи з третіми особами.

При цьому позивачем належними та допустимими доказами не доведено під час розгляду справи, що банк - ПАТ «Дельта Банк» як контрагент юридичної особи - позичальника діяв недобросовісно та нерозумно, зокрема, достеменно знав про відсутність у виконавчого органу товариства - директора ТОВ «Амальтея» ОСОБА_5 необхідного обсягу повноважень на вчинення оспорюваного правочину від імені товариства.

Відповідно до пункту 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 № 6 «Про судове рішення», рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

З огляду на вищевикладене, враховуючи те, що позивач не довів в розумінні приписів ст.ст. 32, 33 Господарського процесуального кодексу України ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог, а також у зв'язку з відсутністю фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання оскаржуваного правочину недійсним і настання відповідних юридичних наслідків, зважаючи на відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог у даній справі, суд вважає за необхідне відмовити позивачу у задоволенні позову з огляду на його необґрунтованість та недоведеність.

Щодо заяв третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Національного банку України та Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про застосування строків позовної давності, суд вважає за необхідне зазначити, що пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що "позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасниць Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу" (пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі відкрите акціонерне товариство "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії"; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства").

Отже, дотримання строку звернення є однією з умов реалізації права на позов і тісно пов'язане з реалізацією права на справедливий судовий розгляд.

Суд звертає увагу, що за приписами статті 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно з частиною першою статті 260 Цивільного кодексу України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253 - 255 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок (стаття 253 ЦК України), а спливає у відповідні місяць та число останнього року строку, якщо строк визначений роками (частина перша статті 254 ЦК України).

В абзаці першому та п'ятому підпункту 2.1 пункту 2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 10 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» (далі - Постанова № 10) зазначено, що частиною третьою статті 267 ЦК України передбачена можливість застосування позовної давності, у тому числі й спеціальної, лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення судом. Посилання сторони на сплив позовної давності в процесі касаційного перегляду судового рішення не вважається такою заявою.

Суд вважає за необхідне зазначити, що згідно п. 2.2. постанови № 10 за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен розглянути справу у повному обсязі, дати належну оцінку доказам, відповідно до вимог статті 43 ГПК України, з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості.

Положення закону про правові наслідки спливу строку позовної давності можуть бути застосовані судом тільки у тому випадку, коли буде доведено існування самого суб'єктивного права і факт його порушення чи оспорювання. Якщо ж під час розгляду справи буде встановлено, що у позивача немає суб'єктивного права, про захист якого він просить, або ж воно не порушувалось чи не оспорювалось, суд повинен відмовити у позові не через пропущення строку позовної давності, а за безпідставністю матеріально-правової-вимоги.

Суд зазначає, що відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

При цьому за приписами ч. 1 ст. 21 ГПК України що сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути підприємства та організації, зазначені у ст. 1 Кодексу.

Згідно з частиною 1 статті 27 ГПК України треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача, якщо рішення у справі може вплинути на їхні права чи обов'язки щодо однієї зі сторін. Отже, особа, яка бажає взяти участь у справі як третя особа без самостійних вимог, повинна знаходитися з однією зі сторін у матеріальних правовідносинах, які в результаті прийняття судом рішення у справі зазнають певних змін.

Частина 4 статті 27 ГПК встановлює, що треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, користуються процесуальними правами і несуть процесуальні обов'язки сторін.

Права та обов'язки сторін викладено у ст. 22 ГПК України.

Водночас треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, не користуються правами, які належать лише позивачу та відповідачу.

Окрім цього, як зазначено в п.2.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 10 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів», заява про сплив позовної давності, зроблена будь-якою іншою особою (в тому числі й учасником судового процесу, включаючи прокурора, який не є стороною у справі), крім сторони у спорі, не є підставою для застосування судом позовної давності. Зокрема, частиною четвертої статті 27 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК) передбачено, що треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, користуються процесуальними правами сторони (за певними винятками); при цьому права сторони, визначені, зокрема, статтею 22 та іншими нормами цього Кодексу, є саме процесуальними, в той час як згаданий припис статті 267 ЦК України є нормою права матеріального і не може розумітися як можливість застосування господарським судом позовної давності за заявами зазначених третіх осіб.

Таким чином, виходячи з вищевикладеного, заяви Національного банку України та Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про застосування строків позовної давності розгляду не підлягають.

Окрім того щодо викладеної відповідачем у відзиві на позовну заяву заяви про застосування до позовних вимог ТОВ «Амальтея» наслідків спливу строку позовної давності, виходячи з того, що судом за матеріалами справи не встановлено порушення прав позивача та позивачем не доведено наявність правових підстав для задоволення позовних вимог, в зв'язку з чим за результатами всебічного та повного дослідження обставин справи в задоволенні позову судом відмовлено, зазначене виключає можливість застосування позовної давності у даному спорі, тобто відповідна заява відповідача задоволенню не підлягає.

Витрати по сплаті судового збору відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються судом на позивача.

Керуючись ст. 124 Конституції України, ст. ст. 4-2, 4-3, 42, 43, 33, 35, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Повний текст рішення складено та підписано 07 лютого 2017 р.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного господарського суду шляхом подання протягом 10 днів з дня складання та підписання повного тексту рішення апеляційної скарги через Господарський суд міста Києва.

Суддя А.М. Селівон