ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" грудня 2016 р.Справа № 922/3497/16

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Аюпової Р.М.

при секретарі судового засідання Васильєві А.В.

розглянувши справу

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, м. Харків
до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, м. Валки
про стягнення грошових коштів в розмірі 259187,31 грн.
за участю представників сторін:

Представник позивача - ОСОБА_3, договір про надання правової допомоги від 01.11.2016 року, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю НОМЕР_3 від 28.02.2012 р.;

Представник відповідача - ОСОБА_4, договір про надання правової допомоги від 01.07.2016 року, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю НОМЕР_4 від 15.06.2010 р.

ВСТАНОВИВ:

Позивач - Фізична особа-підприємець ОСОБА_1, м. Харків, звернувся до господарського суду Харківської області з позовом до відповідача - Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, м. Валки, про стягнення безпідставно отриманих коштів, в розмірі 259187,31 грн., з яких: 130000,00 грн. - основна заборгованість, 52601,91 грн. - проценти за користування коштами, 76585,40 грн. - інфляційних втрат. Також позивач просить суд покласти на відповідача судові витрати.

Ухвалою господарського суду від 21.10.2016р. прийнято вказану позовну заяву до розгляду, порушено провадження у справі та призначено її до розгляду у судовому засіданні на 07.11.2016р. об 11:30 год.

У судових засіданнях 07.11.2016р., 17.11.2016р., 06.12.2016р. оголошувалась перерва, з метою надання сторонами додаткових доказів по справі.

У судовому засіданні 19.12.2016р. представник позивача позов підтримав, наполягав на його задоволенні. До матеріалів справи долучаються додані позивачем, в обґрунтування позову, додаткові докази по справі (вх. №№ 37189, 39116, 41482).

Представник відповідача у судовому засіданні 19.12.2016р. проти позову заперечував, з підстав, викладених у відзиві на позов (вх. № 39148), який судом досліджується та долучається до матеріалів справи.

У судовому засіданні 19.12.2016р. сторони наголосили на тому, що ними надані всі необхідні для розгляду справи докази та вважають за можливе розглянути справу по суті в даному судовому засіданні.

Статтею 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованою Верховною Радою України ( Закон України від 17.07.1997 року № 475/97 - ВР ), кожній особі гарантовано право на справедливий і відкритий розгляд при визначенні її громадських прав і обов'язків впродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, створеним відповідно до закону.

Враховуючи те, що норми ст. 65 ГПК України щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, що необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, а п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом в межах наданих ним повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів, та вважає за можливе розглянути справу за наявними у ній та додатково поданими на вимогу суду матеріалами та документами.

Розглянувши матеріали справи, повно та всебічно дослідивши обставини та докази на їх підтвердження, вислухавши представників сторін, судом встановлено наступне:

Як зазначає позивач, 26 грудня 2014р. між фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1 (позивач) і фізичною особою - підприємцем ОСОБА_2 (відповідач) було досягнуто домовленість про укладення договору позики грошових коштів в сумі 130000,00 грн.

На виконання домовленостей, позивачем на поточний банківський рахунок відповідача було перераховано грошові кошти в сумі 130000,00 грн., з призначенням платежу «позика», що підтверджується наданим до матеріалів справи платіжним дорученням № 1 від 26.12.2014 року.

Однак, як зазначає позивач, відповідач, всупереч усної домовленості з позивачем, договір позики у письмовій формі не уклав та грошових коштів в сумі 130000,00 грн. позивачу не повернув.

04.10.2016 року, позивачем, засобами поштового зв'язку, було направлено офіційну письмову вимогу відповідачу про повернення грошових коштів в розмірі 130000,00 грн., за місцем фактичного проживання відповідача за адресою: АДРЕСА_1. Вказану письмову вимогу було отримано ФО-П ОСОБА_2 08.10.2016 року, що підтверджується відомостями з офіційного сайту ДП «Укрпошта» в розділі «Відстеження поштових пересилань» (http://services.ukrposhta.ua/bardcodesingle/).

Однак станом на даний час відповіді на письмову вимогу позивач не отримав, грошових коштів відповідачем позивачу, станом на день звернення до суду, не повернуто.

Позивач вважає, що відповідач зберігає у себе грошові кошти в розмірі 130000,00 грн. без достатньої правової підставі та, з посиланням на приписи ст. 1212 ЦК України, звернувся з даним позовом до господарського суду Харківської області за захистом свого порушеного права.

Заперечуючи проти позову, відповідач вважає, що набуття ФОП ОСОБА_2 грошових коштів не було безпідставним, що є підставою для відмови в задоволенні позову, оскільки позивач заявляє вимоги про стягнення грошових коштів з відповідача як безпідставно набутих. Окрім цього, відповідач наполягає на тому, що ним з позивачем було не тільки не досягну домовленості про укладення, але і власне укладено договір, відповідно до якого позивач взяв би на себе зобов'язання, за проханням відповідача, надати останньому грошові кошти та цим договором не передбачалось зобов'язання відповідача повернути позивачу кошти, в разі їх передачі, ані у встановлений строк, ані за вимогою позивача. Таким чином, відповідач вважає, що матеріалами справи не підтверджено укладення між позивачем та відповідачем саме договору позики і, відповідно, виникнення у відповідача будь-якого боргу та обов'язку повернути цей борг позивачу. Платіжне доручення, яким позивач підтверджує перерахування на рахунок відповідача грошових коштів в розмірі 130000,00 грн. не може, на думку відповідача, підтверджувати факту укладення саме договору позики, а відтак і умов такого договору, серед яких наявність боргового зобов'язання, порядок та умови його виконання.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст.193 ГК України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є право відношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно п. 2. ст. 509 ЦК України, зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, в тому числі, що не передбачені актами цивільного законодавства, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Згідно п. 1. ч. 2 ст. 11 ЦК України підставою виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 174 ГК України, господарські зобов'язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до ч.1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Виходячи з приписів ст. 205 ЦК України сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Згідно ст. 181 ГК України, допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Як зазначає позивач, 26 грудня 2014р. між фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1 (позивач) і фізичною особою - підприємцем ОСОБА_2 (відповідач) було досягнуто усної домовленості про укладення договору позики грошових коштів в сумі 130000,00 грн.

На виконання домовленостей, позивачем на поточний банківський рахунок відповідача було перераховано грошові кошти в сумі 130000,00 грн., з призначенням платежу «позика», що підтверджується наданим до матеріалів справи платіжним дорученням № 1 від 26.12.2014 року.

Суд зазначає, що під час розгляду справи, відповідачем не було спростовано факту отримання від ФОП ОСОБА_1 грошових коштів в розмірі 130000,00 грн.

Таким чином, надаючи правову кваліфікацію правовідносин сторін, суд зазначає, що система взаємно узгоджених дій сторін із перерахування коштів, з певним призначенням платежу - "позика", неповернення відповідачем цих грошових коштів тощо, свідчить про виникнення між сторонами, за їх взаємною згодою, договірних правовідносин.

З цих підстав, суд критично оцінює та відхиляє посилання позивача на те, що відносини сторін мають регулюватись нормами ст. 1212 ЦК України, адже ця стаття передбачає наслідки набуття чи збереження майна за відсутності правової підстави і не може бути застосована у разі наявності між сторонами договірних правовідносин.

З цих же підстав не підлягають стягненню проценти за користування чужими грошовими коштами в розмірі 52601,91 грн., відповідно до п. 2 ст. 1214 ЦК України, про стягнення яких просить позивач.

Тобто, між сторонами відбувся правочин, який регулюється главою 71 Цивільного кодексу України «Позика. Кредит. Банківський вклад».

Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим. Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (абз. 2 ч. 1 ст. 1046 ЦК). Обов'язки за договором позики виникають лише для однієї сторони - позичальника. Отримавши у власність передані позикодавцем гроші або речі, визначені родовими ознаками, позичальник зазвичай стає зобов'язаним повернути позикодавцеві таку ж суму грошей або рівну кількість речей такого ж роду і якості.

При укладанні договору позики сторони керуються загальними положеннями закону про порядок укладення договору. Тобто договір укладається шляхом пропозиції (оферти) однієї сторони укласти договір і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Пропозиція укласти договір повинна містити всі істотні умови договору та виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов'язаною у разі її прийняття. Істотними умовами є ті, без яких договір не може вважатися укладеним взагалі.

Договір позики укладається як в усній так, і в письмовій формі. В Цивільному кодексі України зазначено, що договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми (ч.1 ст. 1047 ЦК України).

Отже, з положення закону вбачається, що проста письмова форма обов'язкова для договору позики тільки у випадках, коли позикодавець - юридична особа, а також в усіх випадках, якщо сума договору позики перевищує встановлений законом розмір.

Проте, відповідно до ст. 218 ЦК України, недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом.

Закон визначає, що за договором позики істотною є умова щодо предмета договору. Цивільний кодекс не відносить строк виконання договору позики та ціну до істотних умов договору.

За загальною нормою цивільного права, договір вважається укладеним в належній формі тільки якщо сторони домовилися з приводу всіх суттєвих умов договору (ч.1 ст. 638 ЦК України).

Таким чином, договір позики вважається укладеним в момент здійснення дії по передачі предмета договору на основі попередньої домовленості. Ця особливість реальних договорів зазначена в ч.2 ст. 640 ЦК України, відповідно до якої, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Відповідно до ст. 1049 ЦУ України, якщо в договорі позики не встановлений строк повернення позики, то позичальник повинен повернути гроші або речі протягом 30 днів від дня пред'явлення вимоги позикодавцем.

Як свідчать матеріали справи, 04.10.2016 року, позивачем, засобами поштового зв'язку, було направлено офіційну письмову вимогу відповідачу про повернення грошових коштів в розмірі 130000,00 грн., за місцем фактичного проживання відповідача за адресою: АДРЕСА_1. Вказану письмову вимогу було отримано ФО-П ОСОБА_2 08.10.2016 року, що підтверджується відомостями з офіційного сайту ДП «Укрпошта» в розділі «Відстеження поштових пересилань» (http://services.ukrposhta.ua/bardcodesingle/).

У п. 1.7-1. Постанови Пленуму ВГСУ №14 від 17.12.2013р. "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", зазначено, що господарському суду необхідно мати на увазі, що питання про те, чи мало місце пред'явлення кредитором боржникові вимоги про оплату, вирішується не під час прийняття судом позовної заяви, а виключно в процесі вирішення ним спору по суті. Отже, коли господарським судом буде з'ясовано, що таку вимогу пред'явлено після початку розгляду ним справи зі спору, пов'язаного зі стягненням заборгованості, то відповідний позов може бути задоволений, якщо строк виконання грошового зобов'язання настав до прийняття рішення по суті справи.

Приймаючи до уваги вищевикладене, враховуючи факт перерахування позивачем на рахунок відповідача грошових коштів в розмірі 130000,00 грн., відсутність доказів повернення відповідачем позивачу даної суми грошових коштів, з чого вбачається доведеність факту порушення відповідачем умов діючого законодавства, суд знаходить позовні вимоги в межах суми основного боргу у розмірі 130000,00 грн. обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Окрім цього, позивач наполягає на стягненні на свою користь 76585,40 грн. інфляційних втрат, з приводу яких, суд зазначає наступне.

Так, якщо позичальник вчасно не повернув суму позики, то він зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 1050, ч.2 ст. 625 ЦК України).

Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до п. 3-1. Постанови Пленуму ВГСУ №14 від 17.12.2013р. "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

Як свідчать матеріали справи, ФОП ОСОБА_2 було отримано вимогу про повернення грошових коштів в розмірі 130000,00 грн. - 08.10.2016 року

Враховуючи вищевикладене, суд робить висновок, що у відповідача виникло зобов'язання по сплаті суми інфляційних втрат, після закінчення 30 денного терміну, з дня пред'явлення позивачем відповідної вимоги, відповідно до приписів ст. 1049 ЦК України, а саме - з 09.11.2016р.

Як свідчать матеріали справи, позивач звернувся до господарського суду із вимогою про стягнення суми інфляційних втрат за період з 01.01.2015р. по 30.09.2016р., в сумі 76585,40 грн.

Натомість, суд зауважує, що, на час звернення позивача з відповідним позовом до господарського суду, у відповідача не виникло зобов'язання по сплаті на користь позивача інфляційних втрат за зазначений позивачем у позові період, а під час розгляду справи інший період нарахування інфляційних втрат, починаючи з 09.11.2016р., позивачем не заявлявся.

Враховуючи викладене, у господарського суду відсутні підстави для задоволення вимог позивача про стягнення з відповідача на його користь 52601,91 грн. - процентів за користування грошовими коштами та 76585,40 грн. - інфляційних втрат.

Згідно з частиною другою статті 43 ГПК України та статтею 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Як визначено у Постанові Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 року "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", будь-які подані учасниками процесу докази (в тому числі, зокрема, й стосовно інформації у мережі Інтернет) підлягають оцінці судом на предмет належності і допустимості. Вирішуючи питання щодо доказів, господарські суди повинні враховувати інститут допустимості засобів доказування, згідно з яким обставини справи, що відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Що ж до належності доказів, то нею є спроможність відповідних фактичних даних містити інформацію стосовно обставин, які входять до предмета доказування з даної справи. Суд обґрунтовує своє рішення лише тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Подані докази не можуть бути відхилені судом з тих мотивів, що вони не передбачені процесуальним законом.

Статтею 43 ГПК України передбачено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Враховуючи викладені обставини, господарський суд вважає позовні вимоги Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 такими, що підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до ст. 49 ГПК України, судові витрати покладаються на відповідача, пропорційно задоволеним позовним вимогам.

Керуючись ст. ст. 1, 2, 4, 12, 22, 32, 33, 43, 44, 49, 65, 82-85 ГПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити частково.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (АДРЕСА_3, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1) на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (61072, АДРЕСА_2, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2) грошові кошти в розмірі 130000,00 грн., судові витрати в розмірі 1950,01 грн.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його прийняття, оформленого відповідно до вимог ст. 84 ГПК України.

Повне рішення складено 26.12.2016 р.

Суддя Р.М. Аюпова

справа № 922/3497/16