ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

19.12.2016р. Справа №905/2978/16

за позовом: Публічного акціонерного товариства «ДТЕК Донецькобленерго», м.Краматорськ,

до відповідача: ОСОБА_1 підприємства «Компанія «Вода Донбасу», м.Маріуполь,

про стягнення 82407,81 грн

Суддя: Паляниця Ю.О.

Секретар судового засідання: Бикова Я.М.

У засіданні брали участь:

від позивача: ОСОБА_2 за дов.

від відповідача: ОСОБА_3 юрисконс. 2 кат.

Згідно із ст.77 ГПК України

в засіданні суду оголошувалась перерва з 23.11.2016р. по 19.12.2016р.

СУТЬ СПРАВИ:

Позивач, Публічне акціонерне товариство «ДТЕК Донецькобленерго», м.Краматорськ звернувся до господарського суду Донецької області з позовом до відповідача, ОСОБА_1 підприємства «Компанія «Вода Донбасу», м.Маріуполь про стягнення:

- боргу за реактивну електроенергію, спожиту за період з січня 2015 року по квітень 2016 року, у розмірі 29717,35 грн;

- 3% річних, нарахованих у період з 01.02.2015р. по 30.04.2016р., за несвоєчасне виконання грошових зобовязань по оплаті активної електроенергії, спожитої за період з серпня 2014 року по лютий 2016 року, реактивної електроенергії, спожитої за період з серпня 2014 року по березень 2016 року, у розмірі 5137,55 грн;

- інфляційних, нарахованих за період з 01.02.2015р. по 30.04.2016р., за несвоєчасне виконання грошових зобовязань по оплаті активної електроенергії, спожитої за період з серпня 2014 року по вересень 2015 року та реактивної електроенергії, спожитої за період з серпня 2014 року по лютий 2016 року, у розмірі 47552,91 грн.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на порушення відповідачем умов договору №5196/09-90 від 17.07.2009р. про постачання електричної енергії, внаслідок чого у ОСОБА_1 підприємства «Компанія «Вода Донбасу» утворилась заборгованість за реактивну електроенергію в сумі 29717,35 грн (січень 2015 року квітень 2016 року).

Крім того, наявність обставин несвоєчасної та не в повному обсязі оплати відповідачем вартості активної електроенергії та послуг з перетікання реактивної електроенергії, що постачались/надавались в період з серпня 2014 року по квітень 2016 року, стало підставою для нарахування 3% річних та інфляційних втрат.

Відповідач у відзиві №03-1309 від 09.12.2016р. визнав позовні вимоги в частині стягнення основного боргу за реактивну електроенергію, спожиту за період з січня 2015 року по квітень 2016 року, у розмірі 29717,35 грн. Одночасно, щодо вимог про стягнення 3% річних та інфляційних втрат заперечив з посиланням на відсутність вини останнього, а також приписи Закону України «Про встановлення додаткових гарантій щодо захисту прав громадян, які проживають на територіях проведення антитерористичної операції, та обмеження відповідальності підприємств - виконавців/виробників житлово-комунальних послуг у разі несвоєчасного здійснення платежів за спожиті енергетичні ресурси». Крім того, за твердженням відповідача, 3% річних та інфляційні втрати, нараховані на борг за активну електроенергію в сумі 70669,44 грн, реактивну електроенергію в розмірі 3351,04 грн та заявлені до стягнення за визначений у цій справі період, вже були предметом розгляду у справі №908/2043/15-г.

У клопотанні №03-1308 від 09.12.2016р. відповідач просив відстрочити виконання рішення суду у справі на 3 місяці.

Згідно із ст.75 Господарського процесуального кодексу України судом встановлено, що наявні у матеріалах справи документи є достатніми для прийняття повного та обґрунтованого рішення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, господарський суд встановив:

Відповідно до ст.509 Цивільного кодексу України, ст.173 Господарського кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За приписами ст.ст.11, 509 Цивільного кодексу України, ст.174 Господарського кодексу України зобовязання виникають, зокрема, з договору.

Згідно із ст.275 Господарського кодексу України за договором енергопостачання енергопостачальне підприємство (енергопостачальник) відпускає електричну енергію, пару, гарячу і перегріту воду споживачеві (абоненту), який зобов'язаний оплатити прийняту енергію та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного обладнання, що ним використовується. Відпуск енергії без оформлення договору енергопостачання не допускається.

Як свідчать матеріали справи, 17.07.2009р. між Відкритим акціонерним товариством «Донецькобленерго» (найменування якого змінено на Публічне акціонерне товариство «ДТЕК Донецькобленерго») (постачальник) та ОСОБА_1 підприємством «Компанія «Вода Донбасу» (споживач) було підписано договір №5196/09-90 про постачання електричної енергії.

Згідно із розділом 1 договору №5196/09-90 від 17.07.2009р. постачальник продає електричну енергію споживачу для забезпечення потреб електроустановок споживача із загальною (за всіма обєктами) приєднаною потужністю 326,93 кВт, а споживач оплачує постачальнику вартість використаної (купленої) електричної енергії та здійснює інші платежі згідно з умовами цього договору.

Відповідно до п.9.5 договору №5196/09-90 від 17.07.2009р. останній набирає чинності з дня його підписання і укладається на строк до 31.12.2010р. Договір вважається щорічно продовженим на наступний календарний рік, якщо за місяць до закінчення терміну дії договору жодною зі сторін не буде заявлено про припинення його дії або перегляд його умов.

Приймаючи до уваги, що у матеріалах справи відсутні будь-які докази припинення дії спірного правочину, враховуючи зміст пояснень б/н від 01.11.2016р. позивача, №03-1307 від 09.12.2016р. відповідача, суд дійшов висновку, що зобовязання сторін за вказаною угодою автоматично продовжувались кожний наступний рік та були чинними на момент виникнення спірних правовідносин.

Крім того, в матеріалах справи наявні письмові докази продовження дії договору шляхом поставки та споживання електричної енергії після грудня 2010 року на підставі спірного договору: рахунки, у яких наявні посилання на договір №5196/09-90 від 17.07.2009р. та які були прийняті представником споживача без зауважень та заперечень; акти прийняття-передавання товарної продукції (електроенергії), підписані сторонами та скріплені їх печатками тощо.

Як свідчать матеріали справи, в січні 2015 року - квітні 2016 року постачальник надав споживачу послуги з перетоку реактивної електроенергії на загальну суму 29717,35 грн, що підтверджується наявними у матеріалах справи актами прийняття-передавання товарної продукції (електроенергії), а саме:

- за січень 2015 року на суму 1207,26 грн (13897 кВар/год),

- за лютий 2015 року на суму 1088,80 грн (12442 кВар/год),

- за березень 2015 року на суму 1329,97 грн (13499 кВар/год),

- за квітень 2015 року на суму 1627,43 грн (15284 кВар/год),

- за травень 2015 року на суму 1963,09 грн (14768 кВар/год),

- за червень 2015 року на суму 2677,55 грн (16020 кВар/год),

- за липень 2015 року на суму 2464,90 грн (14682 кВар/год),

- за серпень 2015 року на суму 2377,48 грн (14699кВар/год),

- за вересень 2015 року на суму 2440,10 грн (14585 кВар/год),

- за жовтень 2015 року на суму 1904,08 грн (14302 кВар/год),

- за листопад 2015 року на суму 1925,81 грн (14558 кВар/год),

- за грудень 2015 року на суму 1938,90 грн (14741 кВар/год),

- за січень 2016 року на суму 1419,37 грн (12798 кВар/год),

- за лютий 2016 року на суму 1479,62 грн (12822 кВар/год),

- за березень 2016 року на суму 1730,99 грн (13720 кВар/год),

- за квітень 2016 року на суму 2142 грн (15048 кВар/год).

Як вказує позивач, відповідач встановлений договором обовязок по оплаті наданих послуг у повному обсязі та у передбачений договором строк не виконав, внаслідок чого Публічним акціонерним товариством «ДТЕК Донецькобленерго» заявлено вимоги, зокрема, про стягнення боргу за реактивну електроенергію в сумі 29717,35 грн (січень 2015 року квітень 2016 року).

Згідно із вимогами ст.ст.525, 615 Цивільного кодексу України одностороння відмова від виконання зобовязання і одностороння зміна умов договору не допускаються.

За приписами ст.526 Цивільного кодексу України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом ст.193 Господарського кодексу України субєкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ст.629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Статтею 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За правилами п.2.3.4 договору №5196/09-90 від 17.07.2009р. споживач зобовязався оплачувати постачальнику вартість електричної енергії згідно із умовами додатків №3 «Графік зняття показів засобів обліку електричної енергії», №5 «Порядок розрахунків» до цього договору.

За приписами п.9 додатку №5 до вказаного договору остаточний розрахунок споживача за електричну енергію, спожиту протягом розрахункового періоду, а також інші платежі передбачені цим договором та ПКЕЕ здійснюється споживачем на підставі виставленого постачальником електричної енергії рахунка грошовими коштами на рахунки постачальника електричної енергії у терміни, що не перевищують 15 операційних днів від дня отримання рахунку.

Як свідчать матеріали справи, рахунки на оплату №5196 від 28.01.2015р., №5196 від 02.03.2015р., №5196 від 30.03.2015р., №5196 від 29.04.2015р., №5196 від 28.05.2015р., №5196 від 30.06.2015р., №5196 від 29.07.2015р., №5196 від 28.08.2015р., №5196 від 28.09.2015р., №5196 від 28.10.2015р., №5196 від 30.11.2015р., №5196 від 29.12.2015р., №5196 від 28.01.2016р., №5196 від 29.02.2016р., №5196 від 28.03.2016р., №5196 від 29.04.2016р. щодо надання послуг з перетоку реактивної електроенергії в період з січня 2015 року по квітень 2016 року були вручені представникам відповідача, а саме ОСОБА_4 (наказ №186 від 21.07.2014р.), ОСОБА_5 (довіреність №03-243 від 25.02.2015р.), ОСОБА_6 (довіреності №03-279 від 27.04.2015р., №03-92 від 18.12.2015р.), ОСОБА_7 (довіреність №03-175 від 19.02.2016р.). Факт отримання відповідних рахунків відповідачем в порядку норм ст.ст.4-3, 33 Господарського процесуального кодексу України не заперечується.

Відтак, з урахуванням змісту п.9 додатку 5 до договору №5196/09-90 від 17.07.2009р., господарським судом встановлено, що строк виконання відповідачем зобовязання з оплати заявленої до стягнення вартості реактивної електричної енергії настав.

Проте, як стверджує позивач, відповідні рахунки відповідачем оплачені не були.

Як вбачається зі змісту підписаного та скріпленого печатками сторін акту звірки взаєморозрахунків між Публічним акціонерним товариством «ДТЕК Донецькобленерго» та ОСОБА_1 підприємством «Компанія «Вода Донбасу» від 08.12.2016р. станом на 08.12.2016р. заборгованість відповідача за спожиту реактивну електричну енергію за період з січня 2015 року по квітень 2016 року складає 29717,35 грн.

Як вказувалось вище, відповідач у відзиві №03-1309 від 09.12.2016р. визнав позовні вимоги в частині стягнення основного боргу за реактивну електроенергію, спожиту за період з січня 2015 року по квітень 2016 року, у розмірі 29717,35 грн.

Згідно із ч.5 ст.78 Господарського процесуального кодексу України в разі визнання відповідачем позовних вимог господарський суд приймає рішення про задоволення позову.

Наразі, судом не встановлено в діях відповідача, повязаних з частковим визнанням позову, конкретних порушень закону, а також фактів, які б доводили порушення визнанням позову прав і законних інтересів інших осіб.

За таких обставин, приймаючи до уваги, що позивач зобовязання за договором №5196/09-90 від 17.07.2009р. виконав належним чином, зауважень щодо кількості та якості спожитої електричної енергії від відповідача не надходило, враховуючи, що відповідачем порушені взяті на себе за спірним договором обовязки в частині строку їх виконання та у повному обсязі, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення з ОСОБА_1 підприємства «Компанія «Вода Донбасу» на користь позивача суми боргу за реактивну електроенергію в розмірі 29717,35 грн є правомірними та такими, що підлягають задоволенню.

За змістом ст.610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

За приписами ст.611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Як було зазначено судом вище, в період з січня 2015 року по квітень 2016 року позивач надав відповідачу послуги з перетікання реактивної електроенергії на суму 29717,35 грн, за які Комунальне підприємство «Компанія «Вода Донбасу» не розрахувалось.

Одночасно, за період з серпня 2014 року по грудень 2014 року постачальником поставлено споживачу реактивну електроенергію на загальну суму 3421,04 грн, що підтверджується наявними у матеріалах справи актами прийняття-передавання товарної продукції (електроенергії), а саме:

- за серпень 2014 року на суму 745,24 грн (10761 кВАр/год),

- за вересень 2014 року на суму 578,95 грн (9833 кВАр/год),

- за жовтень 2014 року на суму 696,05 грн (12614 кВАр/год),

- за листопад 2014 року на суму 671,78 грн (13601 кВАр/год),

- за грудень 2014 року на суму 729,02 грн (14091 кВАр/год),

Крім того, за змістом актів прийняття-передавання товарної продукції (електроенергії) за період з серпня 2014 року по грудень 2014 року постачальник поставив споживачу активну електроенергію на загальну суму 70669,44 грн, а саме:

- за серпень 2014 року на суму 4795,16 грн (3369 кВт/год),

- за вересень 2014 року на суму 5219,18 грн (3526 кВт/год),

- за жовтень 2014 року на суму 13910,92 грн (9398 кВт/год),

- за листопад 2014 року на суму 21662,72 грн (14635 кВт/год),

- за грудень 2014 року на суму 25081,46 грн (16612 кВт/год).

Рішенням господарського суду Запорізької області від 03.06.2015р. по справі №908/2043/15-г позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «ДТЕК Донецькобленерго» до ОСОБА_1 підприємства «Компанія «Вода Донбасу» про стягнення 79736,41 грн задоволено частково: стягнуто з відповідача на користь позивача 70669,44 грн боргу за активну електроенергію, 3351,04 грн боргу за перетікання реактивної електроенергії, 2752,89 грн пені, 298,77 грн 3% річних, 2664,27 грн інфляційних втрат, 1827 грн судового збору.

При цьому, у мотивувальній частині рішення суд дослідив обставини укладання договору №5196/09-90 від 17.07.2009р., здійснення позивачем поставки активної електроенергії та надання послуг з перетоку реактивної електроенергії за цим договором в період з серпня по грудень 2014 року, а також невиконання відповідачем власних платіжних зобовязань у вказаний період.

Відповідно до відомостей, які наявні у матеріалах справи, підтверджуються сторонами та даними Єдиного державного реєстру судових рішень, рішення від 03.06.2015р. по справі №908/2043/15-г не переглядалось в апеляційному, касаційному порядках та набрало законної сили.

Господарський суд при вирішенні розглядуваного спору приймає до уваги викладені вище обставини, що встановлені судами при розгляді справи №908/2043/15-г, як такі, що відповідно до приписів ст.35 Господарського процесуального кодексу України не підлягають повторному доказуванню.

Разом з цим, господарський суд виходить з того, що одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів (п.4 Інформаційного листа №01-8/1427 від 18.11.2003р. Вищого господарського суду України «Про Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та юрисдикцію Європейського суду з прав людини»).

Даний принцип тісно пов'язаний з приписами ч.2 ст.35 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до якої факти, встановлені рішенням господарського суду (іншого органу, який вирішує господарські спори) під час розгляду однієї справи, не доводяться знову при вирішенні інших спорів, в яких беруть участь ті самі сторони.

Виходячи з того, що відповідач після прийняття рішення у справі №908/2043/15-г за спожиту протягом серпня-грудня 2014 року активну електроенергію та реактивну електроенергію у повному обсязі та у встановлені строки не розрахувався, позивач здійснив нарахування 3% річних та інфляційних збитків за періоди, які не були предметом розгляду у справі №908/2043/15-г (3% річних з 01.02.2015р. по 18.09.2015р., інфляційні з лютого по серпень 2015 року).

Твердження відповідача стосовно того, що 3% річних та інфляційні втрати, нараховані на борг за активну електроенергію в сумі 70669,44 грн, реактивну електроенергію в розмірі 3351,04 грн та заявлені до стягнення за визначений у цій справі період, вже були предметом розгляду у справі №908/2043/15-г, судом до уваги не приймаються з огляду на те, що за змістом рішення господарського суду Запорізької області від 03.06.2015р., судом було розглянуто вимоги про стягнення 3% річних за період з 19.09.2014р. по 31.01.2015р. у розмірі 298,77 грн, інфляційних втрат за період з 01.10.2014р. по 31.01.2015р. в розмірі 2664,27 грн. Водночас, наявність обставин стягнення активної електроенергії в сумі 70669,44 грн, реактивної електроенергії в розмірі 3351,04 грн в судовому порядку не позбавляє позивача права здійснювати нарахування 3% річних, інфляційних втрат до моменту фактичного погашення заборгованості.

Як вказує відповідач з посиланням на зміст постанови про закриття виконавчого провадження від 22.09.2015р. (ВП №48296213), 70669,44 грн боргу за активну електроенергію, 3351,04 грн боргу за перетікання реактивної електроенергії були відшкодовані позивачу 16.09.2015р. (платіжні доручення №730 від 16.09.2015р., №731 від 16.09.2015р.). Водночас, оригінали або належним чином засвідчені копій вказаних платіжних документів відповідачем до матеріалів справи не надано. При цьому, у розрахунку позивача, контррозрахунку відповідача, актах звірки розрахунків від 08.02.2016р. датою погашення вказаної заборгованості визначено 18.09.2015р. Відтак, при прийнятті цього рішення, з урахуванням того, що платіжні доручення №730 від 16.09.2015р., №731 від 16.09.2015р. всупереч вимог ст.ст.4-3, 33 Господарського процесуального кодексу України не були представлені до матеріалів справи в обґрунтування заперечень ОСОБА_1 підприємства «Компанія «Вода Донбасу», за висновками суду, позивач правомірно здійснив нарахування 3% річних та інфляційних втрат, виходячи з дати оплати спірної заборгованості 18.09.2015р.

Разом з цим, як свідчать матеріали справи, за період з січня 2015 року по вересень 2015 року постачальником поставлено споживачу активну електроенергію на загальну суму 156726,97 грн, що підтверджується наявними у матеріалах справи актами прийняття-передавання товарної продукції (електроенергії), а саме:

- за січень 2015 року на суму 26913,97 грн (16977 кВт/год),

- за лютий 2015 року на суму 24994,15 грн (15766 кВт/год),

- за березень 2015 року на суму 20639,87 грн (12399 кВт/год),

- за квітень 2015 року на суму 23550,25 грн (14007 кВт/год),

- за травень 2015 року на суму 12817,34 грн (7712 кВт/год),

- за червень 2015 року на суму 13720,79 грн (7993 кВт/год),

- за липень 2015 року на суму 11479,49 грн (6369кВт/год),

- за серпень 2015 року на суму 11248,78 грн (6241 кВт/год),

- за вересень 2015 року на суму 11362,33 грн (6304 кВт/год).

З огляду на порушення відповідачем строків здійснення оплати активної електроенергії у визначений період, позивач також здійснив нарахування 3% річних, інфляційних збитків за цими зобовязаннями.

За приписами ст.625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно із п.5.1 постанови №14 від 17.12.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань» кредитор вправі вимагати, в тому числі в судовому порядку, сплати боржником сум інфляційних нарахувань та процентів річних як разом з оплатою суми основного боргу, так і окремо від неї.

У п.7.1 вказаної постанови розяснено, що за відсутності інших підстав припинення зобов'язання, передбачених договором або законом, зобов'язання, в тому числі й грошове, припиняється його виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов'язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум. Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов'язання.

З огляду на вищенаведене, позивач нарахував та заявив до стягнення 3% річних в розмірі 5137,55 грн за період з 01.02.2015р. по 30.04.2016р.

Перевіривши розрахунок позивача, суд встановив, що сума 3% річних є фактично більшою, ніж заявлена позивачем до стягнення. Проте, враховуючи, що суд обмежений обсягом вимог позивача та не може їх змінити на власний розсуд чи спонукати до їх уточнення, позовні вимоги у вказаній частині підлягають задоволенню на визначену позивачем суму, а саме 5137,55 грн.

Крім того, Публічне акціонерне товариство «ДТЕК Донецькобленерго» просить стягнути з відповідача інфляційну складову боргу у розмірі 47552,91 грн за період з 01.09.2014р. по 30.04.2016р.

Дослідивши розрахунок інфляційних втрат, здійснений позивачем, а також контррозрахунок відповідача, суд зазначає про наступне:

За приписами п.3.2 постанови №14 від 17.12.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань» індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Тобто, з огляду на вищенаведене, базою для нарахування інфляційної складової боргу є сума основного боргу не обтяжена додатковими нарахуваннями, що існує на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, а у випадку її часткового погашення лише залишкова сума основного боргу на останній день місяця, у якому здійснено платіж. Періодом, за який розраховуються інфляційні, є час прострочення з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція (дефляція).

З урахуванням того, що позивачем не було враховано правил нарахування інфляційних втрат при здійсненні відповідного розрахунку, що призвело до безпідставного збільшення заявленої до стягнення суми інфляційної складової боргу за несвоєчасне виконання грошових зобовязань по оплаті реактивної електроенергії, спожитої за період з серпня 2014 року по лютий 2016 рік, активної електроенергії, спожитої за період з серпня 2014 року по вересень 2015 року, за висновками суду, стягненню з відповідача на користь позивача належать інфляційні збитки у розмірі 44657,53 грн.

Вирішуючи питання про наявність вини як умови застосування відповідальності, передбаченої ст.625 Цивільного кодексу України, слід враховувати особливість правової природи цієї відповідальності.

Беручи до уваги те, що наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційних нарахувань та трьох процентів річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника.

У Листі б/н від 01.07.2014р. «Аналіз практики застосування ст.625 Цивільного кодексу України в цивільному судочинстві» Верховним Судом України наголошено, що доводи про неможливість виконання грошового зобов'язання чи відсутність вини як підстави для звільнення від відповідальності, що передбачена ст.625 Цивільного кодексу України не виключають можливості нарахування 3% річних та інфляційних втрат, а відмова судами з цих підстав у стягненні нарахувань, що передбачені ст.625 Цивільного кодексу України, є неправильною. Разом з тим, судам слід мати на увазі, що за змістом ч.4 ст.613 Цивільного кодексу України боржник за грошовим зобов'язанням не сплачує проценти за час прострочення кредитора, тобто у випадку, якщо кредитор відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають із суті зобов'язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов'язку (ч.1 ст.613 Цивільного кодексу України). Тому, якщо боржник доведе, що невиконання ним грошового зобов'язання мало місце через прострочення кредитора, він звільняється від відповідальності, яка передбачена ст.625 Цивільного кодексу України, оскільки порушення грошового зобов'язання у вигляді його прострочення боржником не настало і в такому разі вважається, що виконання зобов'язання відстрочено на час прострочення кредитора (ч.2 ст.613 Цивільного кодексу України).

Відтак, порушення відповідачем умов договору №5196/09-90 від 17.07.2009р. щодо оплати товару/послуг (за умови відсутності доказів прострочення кредитора) є підставою для нарахування визначених ст.625 Цивільного кодексу України платежів.

З огляду на те, що 3% річних та інфляційні збитки не є штрафними санкціями норми Закону України «Про встановлення додаткових гарантій щодо захисту прав громадян, які проживають на територіях проведення антитерористичної операції, та обмеження відповідальності підприємств - виконавців/виробників житлово-комунальних послуг у разі несвоєчасного здійснення платежів за спожиті енергетичні ресурси» також не розповсюджують свою дію на можливість здійснення відповідних нарахувань.

Таким чином, з урахуванням вищенаведеного, зясувавши обставини, повязані з правильністю здійснення позивачем розрахунків 3% річних та інфляційних втрат, здійснивши оцінку доказів, на яких ці розрахунки ґрунтуються, суд дійшов висновку, що позовні вимоги стосовно стягнення інфляційних нарахувань підлягають частковому задоволенню, а саме на суму 44657,53 грн. Одночасно, позовні вимоги про стягнення 3% річних підлягають задоволенню на визначену позивачем суму.

Відносно клопотання №03-1308 від 09.12.2016р. відповідача про надання відстрочки виконання рішення суду у справі на 3 місяці, суд зазначає про наступне:

Відповідно до п.6 ст.83 Господарського процесуального кодексу України господарський суд, приймаючи рішення, має право відстрочити його виконання.

Підставою для відстрочки виконання рішення можуть бути конкретні обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у строк або встановленим господарським судом способом. Відстрочка - це відкладення чи перенесення виконання рішення на новий строк, який визначається господарським судом. Наприклад, відстрочка може надаватись за рішенням, у якому господарським судом визначено певний строк звільнення приміщення, повернення майна тощо.

Пунктом 7.2 постанови №9 від 17.10.2012р. Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України» встановлено, що вирішуючи питання про відстрочку виконання рішення господарський суд повинен враховувати матеріальні інтереси обох сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи, зокрема, стосовно юридичної особи наявну загрозу банкрутства, відсутність коштів на банківських рахунках і майна, на яке можливо було б звернути стягнення, стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

Одночасно, судом також повинні прийматися до уваги можливі негативні наслідки для боржника при виконанні рішення у встановлений строк чи попередньо встановленим способом.

Обґрунтовуючи подану заяву відповідач посилається на збитковість господарської діяльності ОСОБА_1 підприємства «Компанія «Вода Донбасу». Зокрема, за твердженнями вказаного учасника судового процесу, основним джерелом надходження грошових коштів для оплати спожитої електроенергії є грошові надходження від водокористувачів (абонентів) за надані послуги з водопостачання та водовідведення, які вносяться не вчасно і не в повному обсязі. Тарифи, встановлені для ОСОБА_1 підприємства «Компанія «Вода Донбасу» є збитковими та не покривають витрат підприємства. Водночас, як зазначає відповідач, відповідно до звіту про фінансові результати за 2016 рік збитки відповідача за 9 місяців 2016 року складають 1004917 тис. грн. Разом з цим, 04.10.2016р. відділом примусового виконання рішень Державної виконавчої служби було винесено постанову про арешт коштів боржника ОСОБА_1 підприємства «Компанія «Вода Донбасу», відповідно до якої накладено арешт на кошти боржника у межах суми 136540440,38 грн.

На підтвердження своєї заяви відповідачем представлено до матеріалів справи баланс (звіт про фінансовий стан) на 30.09.2016р.; висновок №2005/12.12-03 від 03.07.2014р. Донецької торгово-промислової палати, постанову від 04.10.2016р. про арешт коштів боржника (ЗВП №41211546); сертифікати (висновки) №1735 (вих. №5270/05-4 від 25.11.2014р.), №1195 (вих. №4268/05-4 від 29.10.2014р.) Торгово-промислової палати України; довідку №06/1351 від 20.10.2016р. ОСОБА_1 підприємства «Компанія «Вода Донбасу» щодо заборгованості по заробітній платі.

За висновками суду, негайне виконання рішення суду від 19.12.2016р. може призвести до блокування роботи відповідача, призупинення діяльності щодо стягнення заборгованості з осіб, які є боржниками ОСОБА_1 підприємства «Компанія «Вода Донбасу» що, в свою чергу, може мати наслідком загрозу повного виконання відповідного судового акту.

У заяві №03-1308 від 09.12.2016р. Комунальне підприємство «Компанія «Вода Донбасу» просило відстрочити виконання рішення на 3 місяці. Проте, з урахуванням матеріальних інтересів стягувача, суд вважає можливим надання відстрочки виконання рішення господарського суду Донецької області від 19.12.2016р. по справі №905/2978/16 на 2 місяці, внаслідок чого заява №03-1308 від 09.12.2016р. ОСОБА_1 підприємства «Компанія «Вода Донбасу» підлягає частковому задоволенню.

Всі інші клопотання та заяви, доводи та міркування учасників судового процесу відповідно залишені судом без задоволення і не прийняті до уваги як необґрунтовані та безпідставні.

Згідно із ст.49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається, зокрема, у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, господарський суд має право покласти на неї судовий збір незалежно від результатів вирішення спору.

За приписами п.4.7 постанови №7 від 21.02.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України» зазначена норма виступає процесуальною санкцією, яка застосовується господарським судом незалежно від того, чи заявлялося відповідне клопотання заінтересованою стороною. У такому застосуванні суду слід виходити з широкого розуміння даної норми, маючи на увазі, що передбачені нею наслідки можуть наставати і в разі неправомірної бездіяльності винної особи, яка не вжила заходів до поновлення порушених нею прав і законних інтересів іншої особи (зокрема, ухилялася від задоволення її заснованих на законі вимог), що змусило останню звернутися за судовим захистом.

За таких обставин, виходячи з того, що спір у справі виник внаслідок неправильних дій відповідача, судовий збір в сумі 1378 грн, сплачений Публічним акціонерним товариством «ДТЕК Донецькобленерго» на підставі платіжного доручення № від 27.09.2016р., підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Задовольнити частково позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «ДТЕК Донецькобленерго», м.Краматорськ до ОСОБА_1 підприємства «Компанія «Вода Донбасу», м.Маріуполь про стягнення:

- боргу за реактивну електроенергію, спожиту за період з січня 2015 року по квітень 2016 року, у розмірі 29717,35 грн;

- 3% річних, нарахованих у період з 01.02.2015р. по 30.04.2016р., за несвоєчасне виконання грошових зобовязань по оплаті активної електроенергії, спожитої за період з серпня 2014 року по лютий 2016 року, реактивної електроенергії, спожитої за період з серпня 2014 року по березень 2016 року, у розмірі 5137,55 грн;

- інфляційних, нарахованих за період з 01.02.2015р. по 30.04.2016р., за несвоєчасне виконання грошових зобовязань по оплаті активної електроенергії, спожитої за період з серпня 2014 року по вересень 2015 року та реактивної електроенергії, спожитої за період з серпня 2014 року по лютий 2016 року, у розмірі 47552,91 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 підприємства «Компанія «Вода Донбасу» (87547, Донецька область, м.Маріуполь, вул.К.Лібкнехта, буд.177А, ) на користь Публічного акціонерного товариства «ДТЕК Донецькобленерго» (84302, Донецька область, м.Краматорськ, вул.Островського, буд.8, ) борг за реактивну електроенергію 29717,35 грн, 3% річних 5137,55 грн, суму інфляційних 44657,53 грн, а також судовий збір у розмірі 1378 грн.

Відстрочити виконання рішення від 19.12.2016р. господарського суду Донецької області по справі №905/2978/16 на 2 місяці з наступного дня після набрання судовим рішенням законної сили.

Видати наказ після набрання судовим рішенням законної сили.

В іншій частині позов залишити без задоволення.

У судовому засіданні 19.12.2016р. оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Повне рішення складено 26.12.2016р.

Суддя Ю.О.Паляниця