ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

про повернення позовної заяви

29.12.2016 Справа № 904/12383/16

Суддя Фещенко Ю.В. , розглянувши матеріали

за позовом Регіонального відділення Фонду державного майна України в Дніпропетровській області (м. Дніпро)

до Технічного ліцею при Дніпропетровському національному університеті залізничного транспорту (м. Дніпро)

третя особа: Дніпропетровський національний університет залізничного транспорту імені академіка Лазаря (м. Дніпро)

про стягнення збитків у сумі 20 752 грн. 79 коп. та неустойки за договором оренди № 12/02-1923-ОД від 31.10.2005 у сумі 1 335 398 грн. 49 коп. та виселення з займаного приміщення

ВСТАНОВИВ:

Регіональне відділення Фонду державного майна України в Дніпропетровській області (далі - позивач) звернулося до господарського суду Дніпропетровської області з позовом про стягнення з Технічного ліцею при Дніпропетровському національному університеті залізничного транспорту (далі - відповідач) суми збитків у розмірі 20 752 грн. 79 коп. та суми неустойки у розмірі 1 335 398 грн. 49 коп. Також, просить суд виселити Технічний ліцей при Дніпропетровському національному університеті залізничного транспорту з приміщення в будівлі учбового корпусу, площею 873,55 кв. м., що знаходиться за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Академіка Лазаряна, 2, на 1, 2, 3 поверхах 5-ти поверхового будинку та перебуває на балансі Дніпропетровського національного університету залізничного транспорту імені академіка Лазаря (далі - третя особа).

До позовної заяви додано клопотання про відстрочення сплати судового збору. Подане клопотання позивач вмотивовує відсутністю грошових коштів на його банківському рахунку по КЕКВ 2800 "Інші поточні видатки", зазначаючи, що залишок грошових коштів станом на 16.11.2016 складає всього 0,49 грн. Також, позивач звертає увагу суду на те, що його фінансування та матеріально-технічне забезпечення здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.

Позовна заява підлягає поверненню з наступних підстав.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 Господарського процесуального кодексу України до позовної заяви додаються документи, які підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі.

Згідно зі статтею 4 Закону України "Про судовий збір" за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру підлягає сплаті судовий збір у розмірі 1,5 відсотки ціни позову, але не менше 1 розміру мінімальної заробітної плати (1 378 грн. 00 коп.) та не більше 150 розмірів мінімальних заробітних плат (206 700 грн. 00 коп.), а за подання до господарського суду позовної заяви немайнового характеру підлягає сплаті судовий збір у розмірі 1 мінімальної заробітної плати.

Статтею 8 Закону України "Про Державний бюджет України на 2016 рік" установлено з 1 січня 2016 року мінімальну заробітну плату у місячному розмірі 1 378 грн. 00 коп.

При зверненні до господарського суду із позовом, позивачем заявлено дві позовні вимоги (майнового та немайнового характеру).

Ціна позову становить 1 356 151 грн. 28 коп., отже, сума судового збору за позовну вимогу майнового характеру складає 20 342 грн. 27 коп. (1,5 відсотки ціни позову), та за позовну вимогу немайнового характеру у розмірі 1 378 грн. 00 коп.

Отже, судовий збір має бути сплачений за кожною із позовних вимог майнового та немайнового характеру (20 342,27 грн. - за вимогу майнового характеру + 1 378,00 грн. - за вимогу немайнового характеру), що разом складає - 21 720 грн. 27 коп.

При цьому, позивачем не надано доказів сплати судового збору у встановленому законом порядку та розмірі.

Відповідно до пункту 4 статті 63 Господарського процесуального кодексу України суддя повертає позовну заяву і додані до неї документи без розгляду, якщо не подано доказів сплати судового збору у встановлених порядку та розмірі.

Заявлене клопотання про відстрочення сплати судового збору задоволенню не підлягає з огляду на таке.

Згідно зі статтею 8 Закону України "Про судовий збір", враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі.

Суд може зменшити розмір судового збору або звільнити від його сплати на підставі, зазначеній у частині першій цієї статті.

При цьому слід враховувати приписи пункту 3.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.2013 № 7 "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" за змістом якого єдиною підставою для вчинення господарським судом дій, зазначених у статті 8 Закону, є врахування ним майнового стану сторін.

Особа, яка заявляє клопотання про відстрочення сплати судового збору, зменшення його розміру або звільнення від його сплати, повинна навести доводи і подати докази на підтвердження того, що її майновий стан перешкоджав (перешкоджає) сплаті нею судового збору у встановленому порядку і розмірі.

За статтею 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Частиною 1 статті 34 цього Кодексу встановлено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Отже, вирішення судом питання про звільнення від сплати судового збору можливе за наявності належних та допустимих доказів з боку позивача на підтвердження його неналежного фінансового становища, що перешкоджає сплаті ним судового збору у встановленому порядку і розмірі.

На підтвердження неналежного фінансового становища позивач надав копію виписки Державної казначейської служби щодо стану його рахунку на 16.11.2016 з відомостями про залишок коштів у сумі 0,49 грн.

Однак при цьому позивач не розкрив у повному обсязі своїх можливостей чи об'єктивних перешкод стосовно сплати судового збору, який за своєю величиною у грошовому еквіваленті не є надмірним.

Так, фінансування та матеріально-технічне забезпечення Фонду державного майна України здійснюються за рахунок коштів Державного бюджету України (стаття 14 Закону України "Про Фонд державного майна України").

У своїй відповідній частині стаття 20 Бюджетного кодексу України передбачає, що у бюджетному процесі програмно-цільовий метод застосовується на рівні державного бюджету та на рівні місцевих бюджетів (за рішенням Верховної Ради Автономної Республіки Крим, відповідної місцевої ради).

Особливими складовими програмно-цільового методу у бюджетному процесі є бюджетні програми, відповідальні виконавці бюджетних програм, паспорти бюджетних програм, результативні показники бюджетних програм.

Програмно-цільовий метод у бюджетному процесі передбачає складання прогнозу бюджету на наступні за плановим два бюджетні періоди відповідно до статті 21 цього Кодексу.

Відповідно до частини 1 статті 22 Бюджетного кодексу України для здійснення програм та заходів, які реалізуються за рахунок коштів бюджету, бюджетні асигнування надаються розпорядникам бюджетних коштів, якими за статтею 2 цього Кодексу є бюджетні установи в особі її керівника, уповноважені на отримання бюджетних асигнувань, взяття бюджетних зобов'язань, довгострокових зобовязань за енергосервісом та здійснення витрат бюджету.

За змістом статті 23 Бюджетного кодексу України будь-які бюджетні зобов'язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України.

Бюджетні призначення встановлюються законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному цим Кодексом.

Пропозиції про внесення змін до бюджетних призначень подаються та розглядаються у порядку, встановленому для складання проекту бюджету. Витрати відповідно до внесених змін до бюджетних призначень здійснюються лише після набрання чинності законом (рішенням Верховної Ради Автономної Республіки Крим, відповідної місцевої ради), яким внесено такі зміни, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

У межах загального обсягу бюджетних призначень за бюджетною програмою окремо за загальним та спеціальним фондами бюджету Міністерство фінансів України (місцевий фінансовий орган) за обґрунтованим поданням головного розпорядника бюджетних коштів здійснює перерозподіл бюджетних асигнувань, затверджених у розписі бюджету та кошторисі, в розрізі економічної класифікації видатків бюджету, а також в розрізі класифікації кредитування бюджету - щодо надання кредитів з бюджету.

З урахуванням викладеного позивач не надав доказів на підтвердження загального обсягу коштів, які передбачені затвердженим кошторисом у межах бюджетного призначення на сплату судового збору у 2016 році та фактично отримані ним, обсягу витрачених коштів за цільовим призначенням і залишку їх у розпорядженні позивача, а також щодо наявної можливості отримати кошти для сплати судового збору (у разі якщо обсяги повністю вичерпані) за рахунок перерозподілу бюджетних асигнувань чи з інших законом дозволених джерел надходження.

Отже, наведене обґрунтування клопотання про відстрочення сплати судового збору не є переконливим, оскільки позивач не виявив достатньої сумлінності, яка вимагається за законом і очікується судом від позивача у господарському судочинстві.

За статтею 129 Конституції України однією із засад судочинства визначено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом. Відтак безпідставне надання переваг одній із сторін у судовому процесі є недопустимим.

При цьому, суд враховує ту обставину, що основний інтерес позивача стосується захисту права власності, пов'язаного з усуненням перешкод у користуванні нежитловим приміщенням.

Згідно з підпунктом 5.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" позовна давність не поширюється на вимоги про усунення перешкод у здійсненні власником права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 Цивільного кодексу України), оскільки в такому разі йдеться про так зване триваюче правопорушення. Отже, власник може пред'явити такий позов у будь-який час незалежно від того, коли почалося порушення його прав. Обов'язковою умовою негаторного позову є існування порушення прав власника на час пред'явлення такого позову.

За таких обставин повернення позову для надання позивачеві можливості усунути допущені порушення не є порушенням його права на доступ до правосуддя, оскільки тимчасове обмеження відповідає чинному законодавству і не позбавляє права позивача на судовий захист.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права згідно зі статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", - право на справедливий суд охоплює не лише стадію розгляду справи по суті, але також дотримання всіх процедур, що передбачені національним законодавством і повинні відбуватися до порушення провадження у справі.

Відповідно до правової позиції Вищого господарського суду України, викладеної у постанові від 04.12.2012 у справі № 5/5005/7237/2012, оцінка судом виконання позивачем вимог процесуального законодавства, які він зобов'язаний вчиняти до подання позову, не може здійснюватися після порушення провадження у справі.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 19.06.2001 року у справі "Креуз проти Польщі" Суд зазначив, що "право на суд" не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю правовою природою потребує регулювання з боку держави. Гарантуючи сторонам право доступу до суду для визначення їхніх "цивільних прав та обов'язків", пункт 1 статті 6 залишає державі вільний вибір засобів, що використовуватимуться для досягнення цієї мети.

Положення пункту 1 статті 6 про виконання зобов'язання забезпечити ефективне право може вимагати вчинення позитивних дій у різноманітних формах з боку держави; не означає воно й беззастережного права на отримання безкоштовної правової допомоги з боку держави у цивільних спорах і так само це положення не означає надання права на безкоштовні провадження у цивільних справах.

Відповідно суд постановляє, що вимога сплати зборів цивільними судами у зв'язку з поданням позовів, які вони мають розглянути, не може вважатися обмеженням права доступу до суду, яке є саме по собі таким, що суперечить пункту 1 статті 6 Конвенції.

Враховуючи вищевикладене, позовна заява та додані до неї документи підлягають поверненню без розгляду.

Керуючись статтею 57, пунктом 4 частини 1 статті 63, статті 86 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

УХВАЛИВ:

Повернути позовну заяву Регіонального відділення Фонду державного майна України в Дніпропетровській області до Технічного ліцею при Дніпропетровському національному університеті залізничного транспорту про стягнення збитків у сумі 20 752 грн. 79 коп. та неустойки за договором оренди № 12/02-1923-ОД від 31.10.2005 у сумі 1 335 398 грн. 49 коп. та виселення з займаного приміщення і додані до неї документи без розгляду.

Роз'яснити позивачу, що згідно з частиною 3 статтею 63 Господарського процесуального кодексу України повернення позовної заяви не перешкоджає повторному зверненню з нею до господарського суду в загальному порядку після усунення допущених порушень.

Ухвала набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Дніпропетровського апеляційного господарського суду через господарський суд Дніпропетровської області протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Додаток:

- позовна заява № 10-11-06643 від 30.11.2016 з доданими документами на 24 аркушах;

- клопотання № 10-11-06646 від 30.11.2016 про відстрочення сплати судового збору на 4-х аркушах.

Суддя ОСОБА_1