Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.12.2016Справа №910/21435/16

За позовом Приватного акціонерного товариства "Експансія Рітейл" Київської області

до Публічного акціонерного товариства "ВТБ Банк" м. Києва

про визнання договорів недійсними.

Суддя Паламар П.І.

Представники:

від позивача не з'явився,

від відповідача Онищук В.М.

СУТЬ СПОРУ :

у листопаді 2016 року Приватне акціонерне товариство "Експансія Рітейл" звернулося в суд з указаним позовом.

Позивач зазначав, що 13 квітня 2007 р. між ним, відповідачем як правонаступником Закритого акціонерного товариства "Внєшторгбанк" і Товариством з обмеженою відповідальністю "Експансія" (далі-позичальник) укладено договір поруки № 10-0604/132п-07. Вказаний договір було укладено з метою забезпечення виконання позичальником зобов'язання за договором про надання невідновлювальної відкличної кредитної лінії № 10-0604/131к-07 від 13 квітня 2007 р., укладеного між позичальником і відповідачем.

11 вересня 2013 р. відповідач та позичальник уклали договір № 18 змінивши вищевказаний кредитний договір, зокрема умови його п. 7.12, що встановлюють строк позовної давності для звернення до суду щодо стягнення неустойки та штрафних санкцій, збільшивши його до 18 місяців. За відсутності його згоди на такі зміни, що призвели до збільшення обсягу відповідальності поручителя, порука в силу вимог ст. 559 ЦК України припинилася.

Проте згодом між ним та відповідачем були укладені ще сім договорів про внесення змін до договору поруки: №№ 8 від 21 листопада 2013 р., 9 березня 2014 р., 10 від 6 травня 2014 р., 11 від 30 липня 2014 р., 12 від 12 вересня 2014 р., 13 від 6 жовтня 2014 р., 14 від 25 листопада 2014р.

Посилаючи на те, що після припинення поруки договори про внесення змін до договору поруки не були спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними, позивач на підставі ч. 5 ст. 203 ЦК України, ст. 215 ЦК України просив визнати вказані договори про внесення змін до договору поруки недійсними.

Представник позивача у судове засідання не з'явився, про час і місце його проведення повідомлений у встановленому порядку.

Відповідач у відзиві на позовну заяву, його представник у судовому засіданні проти позову заперечував, посилаючись на безпідставність заявлених вимог, відповідність спірного договору вимогам чинного законодавства. Також вказував, що в силу вимог чинного законодавства, внаслідок збільшення строку позовної давності відповідальність поручителя не змінилася, тому порука не припинилася, а спірні договори були спрямовані на реальне настання правових наслідків, передбачених ними.

Суд вважає можливим розглянути справу відповідно до вимог ст. 75 ГПК України у відсутності представника позивача за наявними у ній матеріалами, що містять достатньо відомостей про права і взаємовідносини сторін.

Заслухавши пояснення відповідача, розглянувши матеріали справи, суд вважає, що у позові слід відмовити з таких підстав.

Судом встановлено, що 13 квітня 2007 р. між позивачем, відповідачем як правонаступником Закритого акціонерного товариства "Внєшторгбанк" і позичальником укладено договір поруки № 10-0604/132п-07. Вказаний договір було укладено з метою забезпечення виконання позичальником зобов'язання за договором про надання невідновлювальної відкличної кредитної лінії № 10-0604/131к-07 від 13 квітня 2007 р. укладеного між позичальником і відповідачем.

11 вересня 2013 р. відповідач та позичальник уклали договір № 18 про зміну вищевказаного кредитного договору, зокрема умови його п. 7.12, що встановлюють строк позовної давності для звернення до суду щодо стягнення неустойки та штрафних санкцій, збільшивши його до 18 місяців.

Зазначені обставини підтверджуються поясненнями сторін, наявними у матеріалах справи копіями вищевказаних договорів.

Відповідно до умов п. 7.12 кредитного договору в редакції договору про внесення змін до кредитного договору № 18 від 11 вересня 2013 р. сторони погоджуються, що позовна давність до вимог про сплату штрафних санкцій та договірних санкцій, визначених п.п. 7.1-7.10 цього договору, становить 18 місяців.

Згідно вимог ч. 1 ст. 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Внесення сторонами за кредитним договором умов про зміну позовної давності відповідає вимогам гл. 19 ЦК України.

Згідно вимог ч. 1 ст. 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

При цьому, в силу вимог чинного законодавства саме по собі збільшення позовної давності щодо частини вимог не збільшує обсягу відповідальності поручителя за забезпеченим зобов'язанням.

Крім того, за умовами п. 1.1 договору поруки в редакції договору № 4 від 13 вересня 2010 р. позивач поручився за виконання позичальником зобов'язань, що виникли на підставі кредитного договору або можуть виникнути на підставі нього у майбутньому.

Тим самим позивач погодився відповідати за виконання кредитного договору, що можуть згодом бути змінені його сторонами.

Тому доводи позивача про припинення з 11 вересня 2013 р. спірного договору поруки є безпідставними.

Також встановлено, що між сторонами у справі укладені договори про внесення змін до договору поруки №№ 8 від 21 листопада 2013 р., 9 березня 2014 р., 10 від 6 травня 2014 р., 11 від 30 липня 2014 р., 12 від 12 вересня 2014 р., 13 від 6 жовтня 2014 р., 14 від 25 листопада 2014р.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з правилами ч. 5 ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Зі змісту спірних правочинів про внесення змін до договору поруки вбачається, що вони були спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними.

Доказів, які б підтверджували недотримання сторонами під час укладення спірних правочинів вимог ч. 5 ст. 203 ЦК України, суду не надано. Доводи позивача з приводу припинення поруки безпідставні, оскільки суперечать встановленим судом обставинам.

Враховуючи, що позивачем не доведено факту порушення відповідачем його прав у спірних правовідносинах, у позові відповідно до вимог ст.ст. 16, 215 ЦК України, ст. 207 ГК України слід відмовити.

Оскільки у позові відмовлено, понесені по справі господарські витрати стосовно до вимог ст. 49 ГПК України слід покласти на позивача.

Керуючись ст.ст. 33, 49, 82-85 ГПК України, суд

В И Р І Ш И В :

у позові Приватного акціонерного товариства "Експансія Рітейл" Київської області відмовити.

Рішення набирає законної сили відповідно до вимог ст. 85 ГПК України.

Суддя господарського суду міста Києва П.І.Паламар