ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.12.2016 року Справа № 904/5510/16

Дніпропетровський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Чус О.В. - (доповідача),

судді: Антонік С.Г., Березкіна О.В. (зміна складу судової колегії відбулася на підставі протоколу автоматичної зміни складу колегії суддів від 26.12.2016 р.)

Секретар судового засідання Логвіненко І.Г.

За участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1, довіреність №14-127 від 13.05.2014 р.;

від відповідача: ОСОБА_2, довіреність №126-Д від 01.09.2001р.

Розглянувши апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства "Криворіжгаз" на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 13.09.2016 року у справі №904/5510/16

за позовом публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", м. Київ

до публічного акціонерного товариства "Криворіжгаз", м. Кривий Ріг

про стягнення 4 915 460,14 грн. пені, 900 452,64 грн. інфляційних втрат, 356 853,22 грн.3% річних, -

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 13.09.2016 року у справі №904/5510/16 (суддя Бондарєв Е.М.) позовні вимоги задовольнити частково. Стягнуто з публічного акціонерного товариства "Криворіжгаз" на користь публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" 3% річних у сумі 356 853,22 грн., інфляційні втрати у сумі 900 452,64 грн., витрати по сплаті судового збору у сумі 18 859,59 грн. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення місцевого господарського суду мотивоване неналежним виконанням відповідачем умов договору на купівлю-продаж природного газу №13-157-Н від 04.01.2013 року в частині своєчасної оплати природного газу. Враховуючи наявність прострочення виконання грошового зобовязання (оплата природного газу здійснювалась із порушенням строків, встановлених договором), місцевий господарський суд дійшов до висновку про правомірність заявлених вимог в частині 3% річних, з урахуванням пункту 1.9 постанови пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013 року "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", а також інфляційних втрат, з урахуванням приписів пунктів 3.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013 року "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань".

Крім того, місцевий господарський суд послався на те, що у звязку з порушенням 08.01.2013 року провадження у справі про банкрутство публічного акціонерного товариства "Криворіжгаз" у період з 08.01.2013 року по 31.05.2016 року (дата припинення провадження у справі №38/904/208/2013) діяв мораторій на нарахування штрафних санкцій, тому позовні вимоги про стягнення пені, тобто у період дії мораторію, задоволенню не підлягають.

Не погодившись з рішенням місцевого господарського суду, Публічне акціонерне товариство "Криворіжгаз" звернулось до Дніпропетровського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду в частині стягнення інфляційних втрат у сумі 900 452,64 грн., 3% річних у сумі 356 853,22 грн.

Апеляційна скарга мотивована тим, що місцевим господарським судом неправильно застосовані норми матеріального права, що призвело до ухвалення неправильного рішення. Порядок та строк оплати регулюється пунктом 6.1 договору, який передбачає, що остаточний розрахунок здійснюється на підставі підписаного сторонами акту приймання-передачі газу. Відповідачем зазначено, що позивачем не повернуті підписані акти, тому відповідач не міг здійснити остаточний розрахунок за поставлений природний газ, відповідно, відсутнє прострочення виконання грошового зобовязання. Крім того, скаржник посилається на те, що уклавши договору про організацію взаєморозрахунків, сторони тим самим змінили порядок і строк проведення розрахунків за природний газ, встановлений відповідно до договору поставки природного газу, що у свою чергу потягло відсутність підстав для застосування наслідків за порушення грошового зобов'язання, передбачених частиною 2 ст. 625 Цивільного кодексу України.

Також скаржником зауважено, що місцевим судом взагалі не враховано Постанови КМУ від 11.01.2005р. № 20, якою передбачено Порядок перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій. За умовами спільних протокольних про організацію взаєморозрахунків рішень передбачалось надання державою коштів на погашення заборгованості за нарахованими пільгами, субсидіями та компенсаціями населенню послуг, а також змінювалися строки виконання боржником грошових зобовязань перед кредитором, які виникли на підставі договору №13-157-Н від 04.01.2013. Скаржник посилається на чітке виконання спільних протокольних рішень при здійсненні оплати по спірному договору.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши доводи апеляційної скарги, заперечень на апеляційну скаргу, матеріали справи, перевіривши відповідність оскаржуваного рішення нормам діючого законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, та встановлено судом першої інстанції, 04.01.2013 між публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (далі - продавець, позивач) та публічним акціонерним товариством "Криворіжгаз" (далі - покупець, відповідач) було укладено договір на купівлю-продаж природного газу № 13-157-Н (далі - договір) відповідно до умов якого продавець зобов'язався передати у власність покупцю у 2013 році природний газ, а покупець зобов'язався прийняти та оплатити газ на умовах договору. Газ, що продається за договором, використовується покупцем виключно для подальшої реалізації населенню (пункти 1.1. та 1.2. договору).

Відповідно до пункту 2.1. договору продавець передає покупцеві у 2013 році газ в обсязі до 232 500,000 тис.куб.м., у тому числі по місяцях кварталів, згідно графіку передбаченого договором.

В подальшому, між позивачем та відповідачем укладалися численні додаткові угоди, якими змінювалася редакція вказаного пункту.

У розділі 11 договору сторони погодили, що договір набуває чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін, поширює дію на відносини, що фактично склалися між сторонами з 01 січня 2013 року і діє в частині реалізації газу до 31 грудня 2013 року, а в частині проведення розрахунків - до їх повного здійснення.

Додатковими угодами сторони неодноразово продовжували строк дії вказаного договору, останній раз додатковою угодою № 10 від 19.06.2015 року - до 30.06.2015 року. Крім того, у вказаній додатковій угоді сторони дійшли згоди припинити дію договору в частині поставки природного газу з 01.07.2015 року

Відповідно до п.3.3. договору приймання-передача газу, переданого продавцем покупцеві у відповідному місяці продажу, оформлюється актом приймання-передачі газу.

У пункті 3.4. договору сторони узгодили, що не пізніше 5 числа місяця, наступного за місяцем продажу газу, покупець зобов'язується надати продавцеві підписані та скріплені печатками покупця два примірники акта приймання - передачі газу, у якому зазначаються фактичні обсяги використаного газу, його фактична ціна та вартість. Продавець не пізніше 8-го числа зобов'язується повернути покупцеві та газотранспортному підприємству по одному примірнику оригіналу акта, підписаного уповноваженим представником та скріплений печаткою, або надати в письмовій формі мотивовану відмову від підписання акта. Підписані акти є підставною для остаточних розрахунку між сторонами.

Протягом дії договору, між позивачем та позивачем було укладено низку додаткових угод, якими сторони змінювали ціну газу (а.с. 14-25, 27-32, том 1).

Згідно з пунктом 6.1. договору оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати планових обсягів газу протягом місяця поставки з урахуванням положень пункту 6.2. договору.

Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 20 числа наступного за місяцем поставки газу на підставі акту приймання-передачі.

В пункті 7.2. договору сторони передбачили, що у разі невиконання покупцем умов пункту 6.1. договору покупець зобов'язується (крім суми заборгованості) сплатити пеню в розмірі подвійної облікованої облікової ставки Національного банку України, що діяла у період за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу.

Разом з тим, відповідно до Постанови КМУ від 11.01.2005р. № 20 «Про затвердження Порядку перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій», між Головним управлінням Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області, Департаментом фінансів Дніпропетровської облдержадміністрації, Фінансовим управлінням Криворізької РДА Дніпропетровської області, Управлінням праці та соціального захисту населення Криворізької райдержадміністрації, ПАТ Криворіжгаз і НАК Нафтогаз України було укладено спільні протокольні рішення про організацію взаєморозрахунків за природний газ та теплопостачання за рахунок коштів загального фонду державного бюджету (далі спільні протокольні рішення про організацію взаєморозрахунків), якими, фактично, сторони у такий спосіб змінили порядок і строк проведення розрахунків за природний газ (т.1, а.с.158-249, т.2, а.с.1-20).

На виконання умов договору позивачем у період з січня 2013 року по грудень 2015 року було поставлено відповідачу природний газ на загальну суму 366 521 655,51 грн. що підтверджується актами приймання-передачі природного газу за вказаний період (а.с.33-65, т. 1). Вказані акти підписані, зокрема, позивачем та відповідачем без будь-яких зауважень щодо обсягів та якості отриманого природного газу, акти підписані представником відповідача та скріплені відтиском його печатки.

Причиною виникнення спору є неналежне виконання Приватним акціонерним товариством "Криворіжгаз" умов договору №13-157-В на купівлю-продаж природного газу від 04.01.2013 року в частині своєчасної оплати природного газу, поставленого у період з січня 2013 року по грудень 2015 року.

Субєкти господарювання повинні виконувати господарські зобовязання належним чином, відповідно до закону, інших правових актів, договору (частина 1 статті 193 Господарського кодексу України).

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 Цивільного кодексу України).

Якщо у зобовязанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (стаття 530 Цивільного кодексу України).

Згідно з частиною 1 статті 199 Господарського кодексу України виконання господарських зобовязань забезпечується заходами захисту прав та відповідальності учасників господарських відносин, передбаченими цим Кодексом та іншими законами. До відносин щодо забезпечення виконання зобовязань учасників господарських відносин застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України.

Порушенням зобовязання, відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

Виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом (стаття 548 Цивільного кодексу України). Виконання зобовязань може забезпечуватись згідно договору неустойкою (штрафом, пенею). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми не своєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (стаття 549 Цивільного кодексу України).

Як зазначалось вище, відповідно до пункту 7.2 договору, у разі невиконання покупцем умов пункту 6.1. договору покупець зобов'язується (крім суми заборгованості) сплатити пеню в розмірі подвійної облікованої облікової ставки Національного банку України, що діяла у період за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу.

За несвоєчасну оплату природного газу позивачем нарахована до стягнення пеня у сумі 4915460,14 грн. за загальний період прострочення виконання грошового зобов'язання відповідачем з 20.06.2015 року по 18.11.2015 року.

Місцевий господарський суд, з яким погоджується апеляційний господарський суд, дійшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення пені з таких підстав.

Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 08.01.2013 року порушено провадження по справі № 38/904/208/2013 про банкрутство публічного акціонерного товариства "Криворіжгаз" та введено мораторій на задоволення вимог кредиторів публічного акціонерного товариства "Криворіжгаз".

Відповідно до положень статті 1 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (в редакції, чинній до 19.01.2013 року) мораторій на задоволення вимог кредиторів - це зупинення виконання боржником грошових зобов'язань і зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), термін виконання яких настав до дня введення мораторію, і припинення заходів, спрямованих на забезпечення виконання цих зобов'язань щодо сплати податків і зборів, застосованих до прийняття рішення про введення мораторію.

Частиною 4 статті 12 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (в редакції, чинній до 19.01.2013 року) встановлено, що мораторій на задоволення вимог кредиторів вводиться одночасно з порушенням справи про банкрутство.

Протягом дії мораторію на задоволення вимог кредиторів забороняється стягнення на підставі виконавчих документів та інших документів, за якими здійснюється стягнення відповідно до законодавства; не нараховуються неустойка (штраф, пеня), не застосовуються інші санкції за невиконання чи неналежне виконання грошових зобов'язань і зобов'язань щодо сплати страхових внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування та інші види загальнообов'язкового державного соціального страхування, податків і зборів (обов'язкових платежів).

За змістом статті 12 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (в редакції, чинній до 19.01.2013 року) мораторій не зупиняє виконання боржником грошових зобов'язань і зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), які виникли після введення мораторію; їх виконання для боржника є обов'язковим, але пеня, штраф та інші фінансові санкції за невиконання чи неналежне виконання зобов'язань зі сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), що застосовуються до платника податків за порушення податкового законодавства, не нараховуються, оскільки ця норма визначає конкретний проміжок часу, який відповідає строку дії мораторію на задоволення вимог кредиторів, але ніяк не пов'язаний із його суттю (пункт 17 постанови пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №15 "Про судову практику в справах про банкрутство").

Враховуючи приписи пункту 1-1 прикінцевих положень Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (у редакції Закону України від 22.12.2011 року N 4212-VI, що набрав чинності з 19.01.2013 року), а також те, що провадження у справі про банкрутство порушено 08.01.2013 року (тобто до набрання чинності новою редакцією Закону про банкрутство), спірні правовідносини не стосуються продажу майна та ліквідаційної процедури місцевий господарський суд дійшов до правильного висновку, що до спірних правовідносин мають бути застосовані положення Закону про банкрутство в редакції, чинній до 19.01.2013 року.

Таким чином, стаття 12 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (в редакції, чинній до 19.01.2013 року) встановлює загальну заборону на нарахування штрафу і пені упродовж часу дії мораторію на задоволення вимог кредиторів. Зміст цієї заборони не пов'язаний із визначенням поняття мораторію і не обмежений ним. Заборона чинна протягом дії мораторію, тому неустойка за невиконання грошових зобов'язань не нараховується в силу прямої заборони законом, безвідносно до часу їх виникнення.

Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 31.05.2016 року припинено провадження у справі №38/904/208/2013 про банкрутство публічного акціонерного товариства "Криворіжгаз".

Оскільки позивачем заявлена до стягнення пеня за період з 20.06.2015 року по 18.11.2015 року, тобто в період дії мораторію, місцевим господарським судом правомірно відмовлено у її стягненні.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Позивачем заявлено до стягнення з відповідача інфляційні втрати за періоди з квітня 2014 року по вересень 2014 року, за червень 2015 року, з серпня 2015 року по листопад 2015 року в сумі 900 452,64 грн., а також 3% річних за загальний період прострочення з 20.07.2013 року по 18.11.2015 року в сумі 356 853,22 грн.

З огляду на особливості здійснення господарської діяльності у сфері теплопостачання та законодавчо обумовлену специфіку взаємовідносин між суб'єктами, що здійснюють господарську діяльність у цій сфері, відповідач не мав можливості самостійно впливати на своєчасність розрахунків за транспортування природного газу, у зв'язку з чим колегія суддів приходить висновку, що вина відповідача з прострочення платежів за спірним договором відсутня, тому відсутній склад правопорушення і відповідно до статті 217 Господарського кодексу України та статті 614 Цивільного кодексу України, що у свою чергу тягне за собою відсутність підстав для застосування наслідків за порушення грошового зобов'язання, передбачених частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України.

Аналогічна правова позиція міститься у постановах Верховного Суду України від 23.09.2014 у справі №5011-35/1271-2012; від 01.07.2015 у справі №924/1230/14; від 09.09.2014 у справі № 5011-1/11043-2012-42/528-2012, №5011-35/1272-2012-42/527-2012.

Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення з відповідача 3% річних у сумі 356 853,22 грн. та інфляційні втрати у сумі 900 452,64 грн., судом першої інстанції не було враховано, що спільними протокольними рішеннями змінено строки та порядок виконання боржником грошових зобовязань перед кредитором за спірним договором, оскільки вказані протокольні рішення про організацію взаєморозрахунків за природний газ за рахунок коштів загального фонду державного бюджету передбачають перерахування відповідачу з Державного бюджету України заборгованості по компенсації коштів по пільгам і субсидіям за спірний період.

В той час, як інша частина заборгованості за природний газ, що не була предметом регулювання за спільними протокольними рішеннями про організацію взаєморозрахунків, була оплачена за рахунок власних коштів відповідача, з простроченням строків такої оплати.

Здійснивши перерахунок розміру, заявлених до стягнення з відповідача суми 3% річних та інфляційних втрат, апеляційний суд дійшов висновку, що стягненню підлягають 3% річних у сумі 313 623, 43 грн., інфляційні втрати у сумі 576 727, 73 грн., з урахуванням положень п.1.9 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 року № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", п. 3.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 року № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань".

Крім того, апеляційний господарський суд відхиляє доводи апелянта про те, що матеріали справи не містять, а позивачем не надано доказів, що підтверджують факт своєчасного повернення відповідачу актів приймання-передачі природного газу за договором, як того вимагають умови договору, тобто невиконання відповідачем грошового зобов'язання у строки, встановлені договором, мало місце через прострочення кредитора - позивача, оскільки останнім не вчинено дій, визначених договором - не повернуто в передбачені договором строки підписані та скріплені печатками акти приймання-передачі, чим не виконано зобов'язання, встановлені договором з таких підстав.

Так, в матеріалах справи (а.с. 33-65, т.1) містяться акти приймання-передачі природного газу за січень 2013 року - грудень 2015 року підписані сторонами і скріплені печатками без заперечень і застережень.

Матеріалами справи підтверджується, що відповідач за показниками комерційних вузлів обліку газу мав можливість визначити обсяг поставленого газу, ціна газу була зафіксована в Додаткових угодах, також договором чітко визначено порядок оплати за поставлений газ та встановлено строк для оплати (до 20-го числа наступного за місяцем реалізації газу).

Також апеляційний господарський суд зазначає, що п. 6.1 договору не пов'язує обов'язок відповідача сплачувати помісячно за отриманий газ до 20 числа місяця, наступного за місяцем поставки газу, з датою оформлення відповідного акту приймання-передачі природного газу, тобто, прострочення грошового зобов'язання відповідача за договором не пов'язане з часом підписання відповідного акту.

Таким чином, умовами договору встановлено як заплановані обсяги постачання природного газу у щомісячні періоди, його ціну, так і обов'язок саме покупця розраховувати кількість отриманого газу виходячи з показників лічильників.

Відтак, відповідач мав усі фактичні дані щодо обсягів отриманого природного газу та його ціни для проведення відповідних розрахунків.

Акти приймання-передачі газу лише фіксують обсяг переданого газу та відповідно до пункту 3.4 договору є підставою саме для остаточних розрахунків між сторонами.

Згідно зі ст.. 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ст.. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановленні договором або законом.

На підставі викладеного, відсутність доказів, які підтверджували б дату повернення підписаних актів прийому-передачі позивачем відповідачу не є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог в частині стягнення інфляційних втрат та 3% річних.

Правомірним є також висновок суду першої інстанції щодо відсутності підстав для застосування строку позовної давності за заявою відповідача, з огляду на те, що у задоволенні позову в частині заявленої до стягнення суми неустойки відмовлено.

Стосовно доводів позивача про те, що сторони спірного договору не вносили зміни до його умов в частині виконання відповідачем грошових зобовязань з оплати природного газу, а також не визначали, що останній здійснює розрахунки за вказаною угодою виключено шляхом оформлення спільних протокольних рішень відповідно до вимог Постанови КМУ № 20 від 11.01.2005р., колегія суддів зазначає наступне.

Згідно ст. 12 ГК України держава для реалізації економічної політики, виконання цільових економічних та інших програм і програм економічного та соціального розвитку застосовує різноманітні засоби і механізми регулювання господарської діяльності. Зокрема, засобами регулюючого впливу держави на діяльність субєктів господарювання є регулювання цін і тарифів; надання інвестиційних, податкових та інших пільг; надання дотацій, компенсацій, цільових інновацій та субсидій. Умови, обсяги, сфери та порядок застосування окремих видів засобів державного регулювання господарської діяльності визначаються цим Кодексом, іншими законодавчими актами, а також програмами економічного і соціального розвитку. Встановлення та скасування пільг і переваг у господарській діяльності окремих категорій субєктів господарювання здійснюється відповідно до цього Кодексу та інших законів.

З огляду на це, запроваджуючи механізм взаємних розрахунків між підприємствами паливно-енергетичного комплексу (далі ПЕК), визначений Порядком перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам та надання пільг, субсидій та компенсацій (Постанова КМУ № 20 від 11.01.2005р.), держава забезпечує відшкодування частини витрат підприємств ПЕК, повязаних з газопостачанням населення, яке використовує субсидії та має пільги з оплати комунальних послуг, а саме витрат на придбання природного газу, його транспортування магістральними та переміщення розподільчими газопроводами.

Фактично, визнаючи неможливість розрахунків у цій частині підприємствами ПЕК, держава, приймаючи відповідні нормативно-правові акти, змінює цим самим характер регулювання відповідних правовідносин, що склались між сторонами на підставі укладених між ними договорів.

Тобто, правовідносини щодо проведення розрахунків між сторонами в цій частині зазнають імперативного регулюючого впливу держави, шляхом прийняття, зокрема, ЗУ Про житлово-комунальні послуги, Закону про державний бюджет на відповідний рік, нормами яких передбачено виділення субвенцій на фінансування пільг та субсидій, та інших законодавчих актів, на виконання яких, у свою чергу, було прийнято підзаконні нормативні акти і, зокрема, згадану вище Постанову КМУ № 20 від 11.01.2005р.

Отже, незалежно від того, що правовідносини між сторонами виникли на підставі господарського договору, грошові зобовязання між сторонами договору в частині, яку держава буде компенсувати за рахунок коштів державного бюджету, регулюються відповідними нормами законодавства, зокрема, адміністративного (бюджетного) застосування та чинність яких не залежить від того, чи передбачили сторони у договорі відповідні умови, чи навпаки.

Тому, при визначенні обсягу грошових зобовязань, до яких слід застосовувати норми того чи іншого законодавства, суд повинен виходити з величини компенсації, яку буде перераховано за рахунок державного бюджету.

З огляду на таке, оформлення та підписання документів, зокрема, таких як протоколи взаєморозрахунків, а в даному випадку спільних протокольних рішень про організацію взаєморозрахунків, слід вважати лише елементами оформлення розрахунків за рахунок коштів субвенцій з державного бюджету, процедурою реалізації права, дотримання якої є передумовою безпосереднього виділення коштів та фактичних розрахунків за рахунок бюджетних коштів. Дані документи є вторинними та похідними від факту надання відповідних пільг та субсидій певним категоріям юридичних та фізичних осіб, оскільки правовідносини, що регулюються нормами відповідного законодавства, зокрема, адміністративного (бюджетного), виникають саме з моменту надання відповідних пільг та субсидій і з цього ж моменту виникає формальне право на отримання бюджетного відшкодування.

Аналогічна правова позиція міститься в постанові Вищого господарського суду України від 26.07.2016 по справі №924/13/16.

Враховуючи викладене, рішення суду підлягає зміни, а апеляційна скарга частковому задоволенню, на підставі ст. 104 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст.101-105 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства "Криворіжгаз" задовольнити частково.

Рішення господарського суду Дніпропетровської області від 13.09.2016 року у справі №904/5510/16 змінити, виклавши резолютивну частину в наступній редакції:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з публічного акціонерного товариства "Криворіжгаз" на користь публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" 3% річних у сумі 313 623, 43 грн., інфляційні втрати у сумі 576 727, 73 грн., витрат по сплаті судового збору у сумі 13355, 27 грн.

В решті позову відмовити.

Видати накази після набрання чинності рішенням.

Стягнути з публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на користь публічного акціонерного товариства "Криворіжгаз" витрати по апеляційній скарзі у розмірі 87163, 78 грн.

Доручити господарському суду Дніпропетровської області видати відповідний наказ.

Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого господарського суду України.

Постанова складена в повному обсязі 28.12.2016р.

Головуючий суддя О.В. Чус

Суддя С.Г. Антонік

Суддя О.В. Березкіна