РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.10.2016Справа №910/15448/16

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Інвестмент Сервіс Юкрейн"

до Публічного акціонерного товариства "Державний експортно-імпортний банк України"

про визнання частини договору недійсним

Суддя Цюкало Ю.В.

Представники сторін:

від позивача: Гордійчук Д.В. - за довіреністю від 05.09.2016 року;

від відповідача: Путієнко Є.В, - за довіреністю від 30.06.2016 року.

В судовому засіданні 12 жовтня 2016 року, відповідно до положень ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, було оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У серпні 2016 року до канцелярії Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю "Інвестмент Сервіс Юкрейн" (позивач) до Публічного акціонерного товариства "Державний експортно-імпортний банк України" (відповідач) про визнання недійсним абз. 3 п. 4.3. Договору оренди № 185-00/1/300514 від 30.05.2014 року.

Позовні вимоги обґрунтовані невідповідністю абз. 3 п. 4.3. Договору оренди нерухомого майна банку № 185-00/1/300514 від 30.05.2014 року нормам чинного законодавства.

Відповідач звернувся до суду із відзивом, у якому за викладених підстав проти позову заперечував.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 25.08.2016 року суддею Цюкало Ю.В. прийнято позовну заяву до розгляду, порушено провадження у справі №910/15448/16. Розгляд справи призначено на 28.09.2016 року.

В судовому засіданні 28.09.2016 року оголошувалась перерва до 12.10.2016 року.

Клопотання щодо фіксації судового процесу учасниками процесу не заявлялось, у зв'язку з чим, розгляд справи здійснювався без застосуванням засобів технічної фіксації судового процесу у відповідності до статті 811 Господарського процесуального кодексу України.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, суд, -

ВСТАНОВИВ:

30.05.2014 року між позивачем (орендар) та відповідачем (орендодавець) укладено Договір оренди нерухомого майна банку № 185-00/1/300514 (далі - Договір), відповідно до п. 1.1. якого в порядку та на умовах, визначених цим Договором, орендодавець передає, а орендар приймає у строкове платне користування нерухоме майно загальною площею 80,00 кв.м., а саме: приміщення площею 78,00 кв.м мансардного поверху (надалі по тексту - орендоване приміщення) та місця загального користування площею 2,00 кв.м, що знаходяться в житловому будинку, розташованого за адресою: м. Київ, вул. Старонаводницька, 17/2, зі всіма внутрішніми системами та комунікаціями, що існують на час укладання цього Договору (надалі по тексту разом з орендованим приміщенням -орендоване майно).

Відповідно до п. 1.2. Договору орендоване майно належить орендодавцю на праві власності.

Згідно з п. 1.4. Договору загальна вартість (відновна) орендованого майна без ПДВ складає 4 552 219,12 грн., та щомісячно індексується орендодавцем без укладання додаткових угод до цього Договору. На вимогу орендаря орендодавцем надається інформація про поточну вартість орендованого майна.

Пунктом 3.1. Договору оренди встановлено, що орендодавець протягом 20-ти (двадцяти) робочих днів з дати підписання цього Договору передає, а орендар приймає у строкове платне користування орендоване майно на підставі Акту приймання - передачі орендованого майна від орендодавця до орендаря, що складається у формі, викладеній в Додатку № 2 до цього Договору. Орендоване майно вважається переданим орендодавцем орендарю від дати підписання Акту приймання - передачі орендованого майна від орендодавця до орендаря уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів відбитками печаток сторін.

Відповідно до п. 4.1. Договору оренди розмір орендної плати за користування 1 (один) кв. м. орендованого майна за 1 (один) календарний місяць становить 131,67 гривень, крім того ПДВ - 26,33 гривень, а всього з ПДВ - 158,00 гривень. Загальний розмір орендної плати за один календарний місяць користування орендованим майном становить 10 533,33 гривень. Крім того ПДВ - 2 106,67 гривень, а всього з ПДВ 12 640,00 гривень.

Відповідно до п. 4.3. Договору орендна плата за цим Дговором підлягає індексації. Індексація орендної плати розраховується шляхом перемноження між собою помісячних індексів інфляції, що офіційно встановлені та оприлюднені Держкомстатом України за відповідний період та суми орендної плати за цей період за формулою, встановленою Договором.

Якщо орендар користується орендованим майном неповний місяць, то для розрахунку індексації береться частина орендної плати за фактичний строк користування орендованим майном у такому місяці.

Різниця між фактично сплаченою орендною платою та проіндексованою згідно з цим пунктом Договору орендною платою підлягає сплаті орендарем на підставі виставленого орендодавцем рахунку-фактури протягом 5-ти банківських днів з дати його виставлення орендодавцем. Припинення дії цього Договору не звільняє орендаря від обов'язку сплатити орендодавцю частину орендної плати, що виникла у зв'язку із застосуванням індексу інфляції, відповідно до цього пункту Договору.

У п. 13.1. Договору сторони погодили, що норми Закону України «Про оренду державного та комунального майна» не застосовуються до правовідносин, які виникають із цього Договору.

Відповідно до п. 12.1. Договору цей Договір набуває чинності з дати його підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів відбитками печаток сторін і діє до 29.05.2015 року включно. В частині сплати орендарем орендної плати, в тому числі частини орендної плати, що утворилась у зв'язку із застосуванням індексу інфляції, платежів за комунальні послуги та інших витрат орендодавця, сплати неустойки (штрафів/пені) за порушення умов цього Договору, зобов'язань компенсації спричинених збитків, цей Договір діє до повного виконання зобов'язань сторін за ним.

Позивач стверджує, що положення Договору оренди нерухомого майна банку № 185-00/1/300514 від 30.05.2014 року суперечать нормам чинного законодавства, а саме Постанові Кабінету Міністрів України №786 від 04.10.1995 року «Про методику розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу», які мають застосовуватись до відносин між сторонами, оскільки Публічне акціонерне товариство "Державний експортно-імпортний банк України" є державним банком, а тому просить визнати абз. 3 п. 4.3. Договору недійсним.

Відповідач у відзиві зазначає, що спірний Договір відповідає ст. 627 Цивільного кодексу України та ст. 179 Господарського кодексу України.

Оцінивши наявні в матеріалах справи докази, суд дійшов висновку, що позов підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів (ч. 7 ст. 179 Господарського кодексу України).

В силу положень ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Частиною 1 статті 627 Цивільного кодексу України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з приписами ст. 6 Цивільного кодексу України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства впливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Відповідно до ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Приписами ст. 629 Цивільного кодексу України визначено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно зі ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 180 Господарського кодексу України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, які погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства.

Таким чином, господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Згідно з положеннями ст. 181 Господарського кодексу України господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого їх печатками.

Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину сторонами вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу; а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Отже, дійсність правочину це визнання за ним властивостей юридичного факту, що породжує правовий наслідок, до якого прагнули суб'єкти правочину при його вчиненні. Таке можливе лише у випадку, коли правочин відповідає сукупності вимог, визначених законом, які йменуються умовами дійсності правочинів. Сукупність таких вимог закріплено у ст. 203 Цивільного кодексу України.

Відповідно до п. 2.10. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 року № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» у силу припису статті 204 Цивільного кодексу України правомірність правочину презюмується. Отже, обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.

Пунктом 2.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013 року "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" визначено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

Відповідно до ч. 1 ст. 283 Господарського кодексу України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

Згідно із ч. 1 ст. 759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Статтею 284 Господарського кодексу України встановлено, що істотними умовами договору оренди є: об'єкт оренди (склад і вартість майна з урахуванням її індексації); строк, на який укладається договір оренди; орендна плата з урахуванням її індексації; порядок використання амортизаційних відрахувань; відновлення орендованого майна та умови його повернення або викупу.

Відповідно до статті 19 Закону Украйги «Про оренду державного та комунального майна» методика розрахунку орендної плати та пропорції її розподілу між відповідним бюджетом, орендодавцем і балансоутримувачем визначаються для об'єктів, що перебувають у державній власності, Кабінетом Міністрів України. Методика розрахунку орендної плати та пропорції її розподілу між відповідним бюджетом, орендодавцем і балансоутримувачем визначаються органами, уповноваженими Верховною Радою Автономної Республіки Крим (для об'єктів, що належать Автономній Республіці Крим), та органами місцевого самоврядування (для об'єктів, що перебувають у комунальній власності) на тих самих методологічних засадах, як і для об'єктів, що перебувають у державній власності.

Розпорядженням Президента України "Про акціонування Державного експортно-імпортного банку України" від 27.04.2000 р. № 189/2000-рп доручено Кабінету Міністрів України:

- здійснити заходи щодо перетворення Державного експортно-імпортного банку України у відкрите акціонерне товариство "Державний експортно-імпортний банк України", зокрема:

- розробити та затвердити у двомісячний строк Статут відкритого акціонерного товариства "Державний експортно-імпортний банк України";

- визначити розмір статутного фонду відкритого акціонерного товариства "Державний експортно-імпортний банк України";

- затвердити склад спостережної ради відкритого акціонерного товариства "Державний експортно-імпортний банк України" та положення про цю раду;

- вирішити питання про закріплення у власності держави 100 відсотків акцій відкритого акціонерного товариства "Державний експортно-імпортний банк України", що випускаються на величину його статутного фонду.

На виконання Розпорядження Президента України від 27 квітня 2000 р. № 189 Кабінет Міністрів України затвердив постановою № 1250 від 10.08.2000 р. Статут публічного акціонерного товариства "Державний експортно-імпортний банк України" (далі - Статут).

Згідно з п. 1. Статуту Публічне акціонерне товариство "Державний експортно-імпортний банк України" є державним банком, що створений відповідно до Розпорядження Президента України від 27 квітня 2000 р. № 189, постанови Кабінету Міністрів України від 27 червня 2000 р. № 1020, законодавства шляхом перетворення Державного експортно-імпортного банку у публічне акціонерне товариство.

Засновником банку є держава в особі Кабінету Міністрів України. Держава здійснює повноваження власника щодо акцій, які їй належать у статутному капіталі Банку, через органи управління Банком (п. 5 Статуту).

Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України "Про банки та банківську діяльність" державний банк - це банк, сто відсотків статутного капіталу якого належать державі.

Отже, публічне акціонерне товариство "Державний експортно-імпортний банк України" є державним банком, тобто банком - сто відсотків акцій якого належать державі.

У відповідності до ст. 2 Закону України "Про акціонерні товариства" корпоративні права - сукупність майнових і немайнових прав акціонера-власника акцій товариства, які випливають з права власності на акції, що включають право на участь в управлінні акціонерним товариством, отримання дивідендів та активів акціонерного товариства у разі його ліквідації відповідно до закону, а також інші права та правомочності, передбачені законом чи статутними документами.

Згідно з приписами ст. 5 Закону України "Про банки і банківську діяльність" банки мають право самостійно володіти, користуватися та розпоряджатися майном, що перебуває у їхній власності. Держава не відповідає за зобов'язаннями банків, а банки не відповідають за зобов'язаннями держави, якщо інше не передбачено законом або договором.

Відповідно до ст. 325 Цивільного кодексу України суб'єктами права приватної власності є фізичні та юридичні особи.

Товариство є власником: майна, переданого йому засновником, продукції, виробленої в результаті господарської діяльності, одержаних доходів, іншого майна, набутого на підставах, не заборонених законом. (ст. 85 Господарського кодексу України).

Згідно з п. 6 Статуту позивача - Банк є юридичною особою, має у своїй власності відокремлене майно, може від свого імені набувати майнових і особистих немайнових прав, у тому числі укладати договори (угоди, контракти), бути позивачем та відповідачем у суді, господарському або третейському суді.

Пунктом 10 Статуту визначено, що Банк є економічно самостійним і повністю незалежним від органів державної влади і органів місцевого самоврядування в рішеннях та діях, пов'язаних з його оперативною діяльністю. Банк провадить свою діяльність на комерційній основі, володіє, користується та розпоряджається майном, у тому числі будівлями, спорудами, устаткуванням, інвентарем, фондами та коштами на правах власності відповідно до законодавства. Банк може мати у власності нерухоме майно загальною вартістю не більш як 25 відсотків капіталу банку. Це обмеження не поширюється: на приміщення, яке забезпечує технологічне здійснення банківських функцій; на майно, яке перейшло банку у власність на підставі реалізації прав заставоутримувача відповідно до умов договору застави; на майно, набуте банком з метою запобігання збиткам, за умови, що таке майно повинне бути відчужено банком протягом одного року з моменту набуття права власності на нього.

За таких обставин, відповідач вправі на власний розсуд розпоряджатися своїм майном.

Так, при укладені Договору оренди нерухомого майна банку № 185-00/1/300514 від 30.05.2014 року, сторони погодили, що норми Закону України "Про оренду державного та комунального майна" не застосовуються до правовідносин, які виникають із цього Договору (п. 13.1. Договору).

Відповідно до ч. 5 ст. 1 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" оренда майна інших форм власності може регулюватися положеннями цього Закону, якщо інше не передбачено законодавством та договором оренди.

З огляду на викладене вище, суд приходить до висновку, про необов'язковість для сторін за Договором оренди нерухомого майна банку № 185-00/1/300514 від 30.05.2014 року дотримання та застосування Методики розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 04.10.1995 №786 відповідно до ст. 19 Закону України "Про оренду державного та комунального майна".

Таким чином, судом відхиляється твердження позивача щодо невідповідності абз. 3 п. 4.3. Договору нормам чинного законодавства, а саме Постанові Кабінету Міністрів України №786 від 04.10.1995 року «Про методику розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу», оскільки ст. 627 Цивільного кодексу України закріплено принцип свободи договору, відповідно до якого сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Також, ч. 3 ст. 6 Цивільного кодексу України встановлено, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, що свідчить про те, що незастосування Методики розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу погоджено сторонами у Договорі та не суперечить приписам чинного законодавства.

За таких підстав, суд дійшов висновку, що Позивачем не доведено суду належними засобами доказування, що абз. 3 п. 4.3. Договору оренди нерухомого майна банку № 185-00/1/300514 від 30.05.2014 року суперечить закону, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, або наявність інших обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, а отже позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що підлягають залишенню без задоволення.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати залишаються за позивачем.

Керуючись ст.ст. 33, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва,

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позовних відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 85 Господарського процесуального кодексу України. Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку та в строки, встановлені ст. 93 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст рішення складено 24.02.2017 року.

Суддя Ю.В. Цюкало