РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.12.2016Справа №910/21313/16

За позовом Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Провідна"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Ей Ві Груп"

про стягнення грошових коштів

Суддя Ю.В. Цюкало

Представники сторін:

від позивача: Мандрикін Я.В. - за довіреністю від 02.12.2015 року

від відповідача: не з'явились

В судовому засіданні 14 грудня 2016 року, відповідно до положень ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, було оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

СУТЬ СПОРУ:

У листопаді 2016 року до канцелярії Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Провідна" (позивач) до Товариства з обмеженою відповідальністю "Ей Ві Груп" (відповідач) про стягнення 20 227,85 грн. страхового відшкодування.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що вказані грошові кошти отримані відповідачем без достатньої правової підстави.

Відповідач звернувся до суду із відзивом, у кому за викладених підстав проти позову заперечував.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 25.11.2016 року суддею Цюкало Ю.В. прийнято позовну заяву до розгляду та порушено провадження у справі №910/21313/16. Розгляд справи призначено на 14.12.2016 року.

14.12.2016 року через відділ діловодства Господарського суду м. Києва від представника відповідача надійшло клопотання про витребування доказів, клопотання про відкладення розгляду справи та відзив на позовну заяву, у якому за викладених підстав проти позову заперечував.

В судовому засіданні 14.12.2016 року судом було розглянуто подане відповідачем клопотання про витребування доказів, а саме рішення Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Провідна" про здійснення страхового відшкодування Товариству з обмеженою відповідальністю "Ей Ві Груп", у справі в порядку статті 38 Господарського процесуального кодексу України, та вирішено відмовити в його задоволенні виходячи з наступного.

Частинами 1 та 2 статті 38 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що сторона або прокурор у разі неможливості самостійно надати докази вправі подати клопотання про витребування господарським судом доказів. У клопотанні повинно бути зазначено: 1) який доказ витребовується; 2) обставини, що перешкоджають його наданню; 3) підстави, з яких випливає, що цей доказ має підприємство чи організація; 4) обставини, які може підтвердити цей доказ.

Як на тому наголошено у п. 2.1. постанови пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції») у разі неможливості самостійно подати необхідні для розгляду справи докази сторона, прокурор, третя особа вправі звернутися до господарського суду, в тому числі й апеляційної інстанції, з клопотанням про витребування доказів; при цьому обґрунтування такої неможливості покладається на особу, що заявляє відповідне клопотання.

Разом з цим, подане відповідачем клопотання про витребування додаткових доказів у справі не відповідає вищевказаним приписам чинного законодавства, оскільки в ньому не зазначено, що саме перешкоджає відповідачу самостійно звернутись до позивача з відповідною заявою про отримання цих доказів.

Розглянувши клопотання відповідача про відкладення розгляду справи, у зв'язку із тим, що представник відповідача не має можливості прибути в дане судове засідання через участь у іншій судовій справі, суд його відхилив з огляду на наступне.

Відповідно до змісту ст. 77 Господарського процесуального кодексу України господарський суд відкладає в межах строків, встановлених статтею 69 цього Кодексу, розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні. При цьому, перелік таких обставин наведений у зазначеній статті Господарського процесуального кодексу України.

Згідно з п. 3.9.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору. Господарський суд з урахуванням обставин конкретної справи може відхилити доводи учасника судового процесу - підприємства, установи, організації, іншої юридичної особи, державного чи іншого органу щодо відкладення розгляду справи у зв'язку з відсутністю його представника (з причин, пов'язаних з відпусткою, хворобою, службовим відрядженням, участю в іншому судовому засіданні і т. п.). При цьому господарський суд виходить з того, що у відповідних випадках такий учасник судового процесу не позбавлений права і можливості забезпечити за необхідності участь у судовому засіданні іншого представника згідно з частинами першою - п'ятою статті 28 Господарського процесуального кодексу України, з числа як своїх працівників, так і осіб, не пов'язаних з ним трудовими відносинами. Неможливість такої заміни представника і неможливість розгляду справи без участі представника підлягає доведенню учасником судового процесу на загальних підставах (статті 32 - 34 Господарського процесуального кодексу України), причому відсутність коштів для оплати послуг представника не може свідчити про поважність причини його відсутності в судовому засіданні.

Крім того, суд звертає увагу позивача на те, що суд обмежений строками вирішення спору по суті, встановленими приписами ст. 69 Господарського процесуального кодексу України.

Судом, враховано, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України").

Відповідно до Листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України від 25 січня 2006 р. № 1-5/45, у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі.

Критерії оцінювання "розумності" строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

З огляду на викладене, враховуючи те, що про день, час та місце проведення судового засідання відповідач був повідомлений належним чином та не був позбавлений права і можливості забезпечити за необхідності участь у судовому засіданні іншого представника, суд дійшов висновку, що клопотання відповідача про відкладення розгляду справи підлягає відхиленню.

Клопотання щодо фіксації судового процесу учасниками процесу не заявлялось, у зв'язку з чим, розгляд справи здійснювався без застосуванням засобів технічної фіксації судового процесу у відповідності до статті 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Зважаючи на достатність в матеріалах справи доказів, необхідних для повного та об'єктивного вирішення справи, розгляд справи відбувався з урахуванням положень ст. 75 Господарського процесуального кодексу України за наявними у справі матеріалами.

Дослідивши матеріали справи та заслухавши пояснення представника позивача, суд,

ВСТАНОВИВ:

20.09.2013 року між позивачем (страховик) та ОСОБА_3 (страхувальник) укладено Поліс обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів НОМЕР_3, предметом якого є майнові інтереси страхувальника, пов'язані з володінням, користуванням та розпорядженням автомобілем марки "Форд", державний реєстраційний номер НОМЕР_1.

Вказаний транспортний засіб страховик прийняв на страхування на випадок заподіяння збитків, в тому числі, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

29.01.2014 року в м. Києві по вул. Тимошенка сталась дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля "Форд", державний реєстраційний номер НОМЕР_1, під керуванням ОСОБА_4, та автомобіля «Вольво», державний реєстраційний номер НОМЕР_2, під керуванням ОСОБА_5

Відповідно до Відомості №9341920 дорожньо-транспортна пригода сталась внаслідок порушення водієм ОСОБА_6 п. 13.1 Привал Дорожнього руху України, про що складено адміністративний протокол АБ2 №391928 за ст. 124 КУпАП.

31.01.2014 року ОСОБА_5 звернувся до позивача з заявою № про виплату страхового відшкодування власнику автомобіля «Вольво», державний реєстраційний номер НОМЕР_2, Товариству з обмеженою відповідальністю "Ей Ві Груп".

За наслідками вказаної дорожньо-транспортної пригоди позивачем було перераховано страхове відшкодування в розмірі 20 272,85 грн. Товариству з обмеженою відповідальністю "Ей Ві Груп", що підтверджується платіжними дорученнями №0026845 від 01.07.2014 року на суму 12 061,88 грн. та № 0033526 від 22.07.2014 року на суму 8 210,97 грн. Вказаний розмір страхового відшкодування підтверджується страховим актом 1 № від 27.06.2014 року та страховим актом 2 №1 від 21.07.2014 року

Постановою Оболонського районного суду міста Києва від 08.08.2014 року провадження у справі про притягнення ОСОБА_6 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 124 КУпАП закрито на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП у зв'язку із відсутністю в його діях адміністративного правопорушення.

Позивач стверджує, що в діях його страхувальника відсутній склад адміністративного правопорушення, а відтак страховий випадок як підстава здійснення виплати страхового відшкодування, не настав, у зв'язку із чим грошові кошти в розмірі 20 227,85 грн. набуті відповідачем без достатньої правової підстави та підлягають стягненню з останнього на його користь.

Відповідач, у своєму відзиві проти позову заперечує, зазначаючи, що позивачем, як страховиком винної в ДТП особи, в порядку, визначеному Законом України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», правомірно відшкодовано відповідачу шкоду, завдану страхувальником позивача внаслідок ДТП.

Оцінивши наявні в матеріалах справи докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Статтею 1 Закону України "Про страхування" страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів громадян та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати громадянами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.

Згідно зі ст. 16 Закону України "Про страхування" договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов'язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Частиною 2 ст. 1192 Цивільного кодексу України передбачено, що розмір збитків, які підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Статтею 990 Цивільного кодексу України встановлено, що страховик здійснює страхову виплату відповідно до умов договору на підставі заяви страхувальника (його правонаступника) або іншої особи, визначеної договором, і страхового акта (аварійного сертифіката). Страховий акт (аварійний сертифікат) складається страховиком або уповноваженою ним особою у формі, що встановлюється страховиком.

Відповідно до ст. 25 Закону України "Про страхування" здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акта (аварійного сертифіката), який складається страховиком або уповноваженою ним особою (аварійним комісаром) у формі, що визначається страховиком.

Страхувальник має право вибору страховика для укладення договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності (ст. 14 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів").

Як свідчать матеріали справи, ОСОБА_3 застраховано цивільно-правову відповідальність за шкоду, заподіяну майну третіх осіб внаслідок експлуатації транспортного засобу "Форд", державний реєстраційний номер НОМЕР_1, шляхом укладення з позивачем Поліса обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів НОМЕР_3.

Відповідно до ст. 5 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" об'єктом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов'язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров'ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу.

Згідно зі ст. 22 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Таким чином, на підставі зазначених вище норм та у зв'язку з укладенням позивачем з ОСОБА_3 полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів НОМЕР_3, позивач прийняв на себе обов'язок відшкодовувати завдану шкоду, заподіяну майну третіх осіб внаслідок експлуатації транспортного "Форд", державний реєстраційний номер НОМЕР_1.

Матеріалами справи підтверджено, що позивачем за наслідками дорожньо-транспортної пригоди, що сталась 29.01.2014 року, у зв'язку із встановленням порушення водієм ОСОБА_6 п. 13.1 Привал Дорожнього руху України у Відомості №9341920, про що складено адміністративний протокол АБ2 №391928 за ст. 124 КУпАП, за заявою представника відповідача перераховано страхове відшкодування в розмірі 20 272,85 грн. Товариству з обмеженою відповідальністю "Ей Ві Груп", що підтверджується платіжними дорученнями №0026845 від 01.07.2014 року на суму 12 061,88 грн. та № 0033526 від 22.07.2014 року на суму 8 210,97 грн.

Відповідно до ст. 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Частинами 1, 2 ст. 1187 Цивільного кодексу України передбачено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до п.п. 1, 3 ч. 1 ст. 1188 Цивільного кодексу України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою, а за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

Таким чином, за змістом вказаних норм, у відносинах між кількома володільцями джерел підвищеної небезпеки відповідальність будується на загальному принципі вини.

Статтею 6 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" визначено, що страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю та/або майну потерпілого.

Згідно з постановою Солом'янського районного суду міста Києва від 22.10.2015 року у справі № 760/17698/15-п, дорожньо-транспортна пригода відбулась внаслідок порушення водієм ОСОБА_2 Правил дорожнього руху України. Останнього притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Ст. 1212 Цивільного кодексу України передбачено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Таким чином, в результаті закриття постановою Оболонського районного суду міста Києва від 08.08.2014 року провадження у справі про притягнення ОСОБА_6 до адміністративної відповідальності у зв'язку із відсутністю в його діях адміністративного правопорушення, цивільно-правова відповідальність ОСОБА_6 в результаті настання дорожньо-транспортної пригоди не настала і відповідно підстави, з яких відповідачем було отримано страхове відшкодування, відпали і як наслідок у відповідача відповідно до вимог статті 1212 Цивільного кодексу України виникло зобов'язання щодо повернення позивачу грошових коштів в розмірі 20 227,85 грн.

Стаття 129 Конституції України встановлює, що судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону. Змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості - є однією із основних засад судочинства.

Відповідно до ч.1 ст.43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Зважаючи на встановлені факти та вимоги вищезазначених норм, а також враховуючи, що відповідач в установленому ст.ст. 32, 33 Господарського процесуального кодексу України порядку обставини, які повідомлені позивачем не спростував, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивач про стягнення з відповідача 20 227,85 грн. обґрунтовані, підтверджуються наявними у матеріалах справи доказами та підлягають задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати зі сплати судового збору у розмірі 1378,00 грн. покладаються на відповідача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 33, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

1. Позовні вимоги задовольнити повністю.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Ей Ві Груп" (03049, м. Київ, проспект Повітрофлотський, будинок 25, ідентифікаційний код 36146429) на користь Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Провідна" (03049, м. Київ, проспект Повітрофлотський, будинок 25, ідентифікаційний код 23510137) грошові кошти: 20 227,85 грн. (двадцять тисяч двісті двадцять сім гривень 85 копійок) страхового відшкодування та 1 378,00 грн. (одна тисяча триста сімдесят вісім гривень) судового збору. Видати наказ.

4. Копію даного рішення направити відповідачу у справі 910/21313/16.

Рішення набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 85 Господарського процесуального кодексу України. Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку та в строки, встановлені ст. 93 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст рішення складено 24.02.2017 року.

Суддя Ю.В. Цюкало