РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.12.2016Справа №910/19477/16

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Вірго Груп»

до Комунального підприємства «Київжитлоспецексплуатація», Київської міської ради

про знесення самочинно побудованої прибудови

Суддя Маринченко Я.В.

Представники сторін:

від позивача - не з'явився;

від відповідача 1 - Богданевич Ю.В. (представник за довіреністю);

від відповідача 2 - Брунь Ю.І. (представник за довіреністю).

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2016 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Вірго Груп» звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до Комунального підприємства «Київжитлоспецексплуатація», Київської міської ради про знесення самочинно побудованої прибудови.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач є орендарем нежитлових приміщень в будівлі за адресою м. Київ, вул. Ярославів Вал, 33-Б., на підставі Договору оренди нежилого приміщення №ЯВ-02/16 від 01.02.2016 укладеного між ФОП ОСОБА_3 (орендодавець 1), ФОП ОСОБА_4 (орендодавець 2) та ТОВ «Вірго Груп» (орендар).

У зв'язку з тим, що впритул до заднього фасаду зазначеної будівлі розміщена незаконна, на думку позивача, прибудова, зазначене унеможливлює доступ до основного будинку для його обслуговування, користування прилеглою земельною ділянкою, чим порушуються будівельні норми та норми пожежної безпеки.

Крім того, позивач вказує на відсутність дозвільної документації щодо переведення зазначеного будинку з житлового фонду в нежитловий, також на відсутність правовстановлюючих документів як на будівлю так і на земельну ділянку.

Відтак позивач вважає, що вказана спірна споруда незаконно займає земельну ділянку, на яку має право користування в томі числі позивач, та несе реальну загрозу позивачу, його співробітникам, відвідувачам та іншим особам, які перебувають у зазначеній споруді та прилеглому будинку.

На підставі викладеного позивач просить знести незаконну споруду площею 186,1 кв. м, за адресою: м. Київ, вул. Ярославів Вал, буд. 33, літ. В, В'.

Представник позивача в судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, хоча про час і місце розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку.

Представник відповідача 1 - Комунального підприємства «Київжитлоспецексплуатація» в судовому засіданні заперечив проти задоволення позовних вимог в повному обсязі з підстав викладених у відзиві на позовну заяву, зокрема зазначив, що спірне приміщення належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва та закріплене на праві господарського відання за КП «Київжитлоспецексплуатація», тобто останнє є балансоутримувачем зазначеного приміщення, а Київська міська рада - власником спірного приміщення та земельної ділянки.

Також зазначив, що оскільки правовстановлюючі документи, які посвідчують право користування земельною ділянкою у орендодавців за договором оренди №ЯВ-02/16 від 01.02.2016 та у позивача відсутні, відповідно відповідачами жодним чином не порушено прав та охоронюваних законом інтересів ТОВ «Вірго Груп».

Крім того відповідач 1 зазначає, що спірна споруда безпосередньо межує з приміщеннями, які належать до комунальної власності міста Києва, балансоутрувачем яких є Комунальне підприємство «Київжитлоспецексплуатація», а відтак позивачем не надано жодних доказів на підтвердження доводів щодо порушення відповідачами своїх прав.

На підставі викладеного відповідач 1 вважає позовні вимоги не обґрунтованими та просив суд відмовити у задоволенні позову.

Представник відповідача 2 - Київської міської ради в судовому засіданні також заперечив проти позову, з підстав викладених у відзиві на позовну заяву, зокрема зазначив, що оскільки позивач не є власником приміщення, або власником земельної ділянки, на якій розташоване спірне приміщення, а є орендарем нежитлового приміщення, розташованого у сусідній будівлі, останнім взагалі не доведено наявності факту порушення прав позивача.

На підставі викладеного представник відповідача 2 просив відмовити у задоволенні позову, зокрема через відсутність порушеного права позивача.

Враховуючи вищевикладене, з метою дотримання процесуальних строків вирішення спору, суд дійшов висновку, що наявні у матеріалах справи документи достатні для прийняття повного та обґрунтованого судового рішення у відповідності до ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, а неявка представників позивача не перешкоджає вирішенню справи по суті за наявними в ній матеріалами.

Розглянувши матеріали справи, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши пояснення представників сторін, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що відповідно до 01.02.2016 між Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 (орендодавець-1), Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 (орендодавець-2) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Вірго Груп» (орендар) укладено Договір №ЯВ-02/16 оренди нежилого приміщення, відповідно до умов якого орендодавці передають орендарю, а орендар приймає від орендодавців в платне, тимчасове користування на умовах оренди нежиле приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Загальна площа орендованого майна складає 30,5 кв. м, з урахуванням місць загального користування.

Орендодавець 1 володіє орендованим майном на праві приватної власності на підставі Договору дарування частини нежилих приміщень посвідченого Верповською О.В. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, зареєстрованого в реєстрі за №6022 від 07.08.2012 року та зареєстрований в Київському міському бюро технічної інвентаризації в реєстровій книзі №д.20п-3 за реєстровим №642п.

Орендодавець 2 володіє орендованим майном на праві приватної власності, згідно Договору купівлі-продажу нежилих приміщень посвідченого Мироненко О.Ф., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 10.06.2008, зареєстрований в реєстрі за №3132 та зареєстрований в Київському міському бюро технічної інвентаризації в реєстровій книзі №д20п-1 за реєстровим №642п. (п. 1.1 Договору).

Відповідно до п.3.1 Договору, термін оренди приміщення з 1 лютого по 31 грудня 2016 року включно, починаючи з дня передачі орендованого майна орендарю, яким є день підписання Акту приймання-передачі майна в оренду.

Порушення своїх прав і охоронюваних законом інтересів позивач обумовлює тим, що спірна будівля, що розташована за адресою: м. Київ, вул. Ярославів Вал, буд. 33 літ. В, В', унеможливлює доступ до будинку за адресою: м. Київ, вул. Ярославів Вал, буд. 33, літ. Б, для його обслуговування, користування прилеглою земельною ділянкою, крім того зазначає, що порушує права власників та орендарів будинку №33 літ. Б.

Стаття 1 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів можуть звертатися підприємства, установи, організації, інші юридичні особи, тощо.

Статтею 2 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд порушує справи за позовними заявами підприємств та організацій, які звертаються до господарського суду за захистом своїх прав та охоронюваних законом інтересів.

Відповідно до ч.1 ст.15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст.16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту таких цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право тощо.

Згідно з ч.2 ст.21 Господарського процесуального кодексу України позивачами є підприємства та організації, що подали позов або в інтересах яких подано позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу.

Частина 1 ст.32 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст.33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно зі ст.34 Господарського процесуального кодексу України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відтак, із наведених норм випливає висновок, що обов'язковим при зверненні до суду з певною матеріально-правовою вимогою є доведення, зокрема, позивачем під час розгляду справи фактів порушення, невизнання, оспорювання своїх прав та законних інтересів, на захист яких заявлено позов. Факт доведення має відбуватися в порядку, передбаченому розділом 5 Господарського процесуального кодексу України.

Суд, в свою чергу, на підставі поданих сторонами доказів, з урахуванням усіх обставин справи, керуючись відповідним законодавством, встановлює факт наявності порушення, невизнання чи оспорювання прав та інтересів позивача, на захист яких подано позов, захищає порушені або оспорювані суб'єктивні майнові права та охоронювані законом інтереси особи, яка подала позов, шляхом прийняття рішення про задоволення позовних вимог; в іншому випадку, тобто в разі не доведення позивачем факту порушення, оспорювання, тощо його прав та законних інтересів, відмовляє у позові. При цьому, встановлення наявності відповідного права або охоронюваного законом інтересу, передує з'ясуванню наявності чи відсутності факту порушення відповідного права або охоронюваного законом інтересу.

Рішенням Конституційного Суду України від 09.07.2002 року визначено, що частина 2 статті 124 Конституції України передбачає право юридичної особи на захист судом своїх прав, встановлює юридичні гарантії їх реалізації, надаючи можливість кожному захищати свої права будь-якими не забороненими законом засобами. Кожна особа має право вільно обирати не заборонений законом спосіб захисту прав, у тому числі судовий захист. Суб'єкти правовідносин, у тому числі юридичні особи, у разі виникнення спору можуть звертатися до суду за його вирішенням. Юридичні особи мають право на звернення до суду для захисту своїх прав безпосередньо на підставі Конституції України. Держава має забезпечувати захист прав усіх суб'єктів правовідносин, в тому числі у судовому порядку. Право юридичної особи на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншими нормативно-правовими актами.

У рішенні Конституційного Суду України від 01.12.2004 №18-рп/2004 у справі №1-10/2004 надано визначення такому поняттю як «охоронюваний законом інтерес», який вживається у ч.1 ст.4 ЦК України та зазначено, що вказане поняття необхідно розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо неопосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально правовим засадам.

Таким чином, умовою подання позову до господарського суду повинно бути наявність факту порушення прав чи охоронюваних законом інтересів позивача.

Разом з тим, відповідно до ч.ч.4,7 ст.376 Цивільного кодексу України якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

У разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов'язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову.

Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов'язана відшкодувати витрати, пов'язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану.

Згідно з ч.2 ст.386 Цивільного кодексу України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Статтею 391 Цивільного кодексу України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ст.327 Цивільного кодексу України у комунальній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить територіальній громаді. Управління майном, що є у комунальній власності, здійснюють безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування.

Як вбачається з матеріалів справи, зокрема позовної заяви та доданих до неї документів, позивач не є власником чи користувачем земельної ділянки на якій розміщений спірний об'єкт нерухомості.

Земельна ділянка разом із нежитловою будівлею №33 літ. В, В', по вул. Ярославів Вал перебувають в комунальній власності територіальної громади міста Києва, представницьким органом якої виступає Київська міська рада в розумінні ст.140 Конституції України. Вказане підтверджується наявними в матеріалах справи документами, зокрема рішеннями та розпорядженнями органів державної влади та органів місцевого самоврядування.

З урахуванням викладеного, позивачами за такими вимогами можуть бути відповідний орган державної влади або орган місцевого самоврядування та інші особи, право власності яких порушено самочинним будівництвом.

При цьому, за змістом ст.376 Цивільного кодексу України, вимоги про знесення самочинного будівництва інші особи можуть заявляти за умови доведеності факту порушення прав цих осіб самочинною забудовою.

Разом з тим, позивачем не надано належних та допустимих доказів, що спірним об'єктом нерухомого майна порушуються права та охоронювані законом інтереси саме Товариства з обмеженою відповідальністю «Вірго Груп.

На підставі викладеного, суд дійшов висновку щодо відсутності підстав для задоволення позову.

Згідно зі статтею 33 Господарського процесуального кодексу України, обов'язок доказування тих обставин, на які посилається сторона, як на підставу своїх вимог і заперечень, покладається на цю сторону.

Відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За приписами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Позивачем не надано суду належних доказів в обґрунтування власних доводів, зокрема які б фіксували або підтверджували факт порушення відповідачами будь-якого конкретного права позивача.

Всі інші доводи позивача, викладені у поданих до суду поясненнях та запереченнях, зокрема щодо відсутності дозвільної документації, недодержання державних будівельних норм при побудові спірного об'єкту нерухомого майна та інші, судом розглянуто, проте не прийнято до уваги, оскільки вказані доводи, за відсутності факту порушення права позивача спірним об'єктом нерухомості, жодним чином не впливають на вирішення даної справи.

На підставі положень ст.49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача в повному обсязі.

Враховуючи вкладене та керуючись ст.ст. 33, 34, 43, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення підписано 27.12.2016

Суддя Я.В. Маринченко