РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.12.2016Справа №910/17327/16

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ПРЕСА-ТРЕЙД"

до Регіонального відділення Фонду державного майна України по Київській області

про визнання недійсним пункту договору.

Суддя Нечай О.В.

Представники сторін:

від позивача: Шахрай М.О., за довіреністю;

від відповідача: Колода Є.Г., за довіреністю.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До господарського суду міста Києва надійшли позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "ПРЕСА-ТРЕЙД" (далі - позивач) до Регіонального відділення Фонду державного майна України по Київській області (далі - відповідач) про визнання недійсним пункту договору.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 23.09.2016 було порушено провадження у справі № 910/17327/16, розгляд справи призначено на 12.10.2016.

11.10.2016 через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником позивача було подано документи на виконання вимог ухвали господарського суду міста Києва від 23.09.2016 про порушення провадження у справі № 910/17327/16 та документи для долучення до матеріалів справи.

12.10.2016 представник позивача у судове засідання з'явився, вимоги ухвали господарського суду міста Києва від 23.09.2016 позивач виконав.

12.10.2016 представник відповідача у судове засідання з'явився та подав документи на виконання вимог ухвали господарського суду міста Києва від 23.09.2016 про порушення провадження у справі № 910/17327/16, вимоги ухвали від 23.09.2016 відповідач виконав.

12.10.2016 у судовому засіданні було оголошено перерву до 16.11.2016.

15.11.2016 через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником позивача було подано документи на вимогу суду.

16.11.2016 представник позивача у судове засідання з'явився.

16.11.2016 представник відповідача у судове засідання з'явився, подав додатковий відзив на позовну заяву та подав клопотання про продовження строку розгляду спору.

Розглянувши у судовому засіданні 16.11.2016 клопотання представника відповідача про продовження строку розгляду спору, суд дійшов висновку про необхідність задоволення вищезазначеного клопотання.

Судом було оголошено перерву в судовому засіданні до 07.12.2016.

У судове засідання 07.12.2016 представник позивача з'явився, надав суду усні пояснення по суті спору, позовні вимоги підтримав в повному обсязі.

Представник відповідача у судове засідання 07.12.2016 з'явився, надав суду усні пояснення по суті спору, проти задоволення позову заперечував.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

23 жовтня 2012 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "ПРЕСА-ТРЕЙД" (надалі - орендар, позивач) та Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Київській області (надалі - орендодавець, відповідач) було укладено Договір оренди індивідуально визначеного нерухомого майна, що належить до державної власності № 1331 (надалі - Договір).

Відповідно до п. 1.1 Договору орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування частину приміщення на третьому поверсі терміналу "D", загальною площею 30,0 кв.м.

Згідно з п. 1.2 Договору майно знаходиться на балансі Державного підприємства "Міжнародний аеропорт "Бориспіль" та розміщене за адресою: 08307, Київська область, м. Бориспіль, Міжнародний аеропорт "Бориспіль", та, відповідно до п. 1.4 вказаного договору, передається в оренду з метою розміщення магазину з роздрібної торгівлі.

У п. 10.10 Договору зазначено, що якщо орендар не виконує обов'язку щодо повернення майна, орендодавець має право вимагати від орендаря сплатити неустойки у розмірі 300 (трьохсот) мінімальних заробітних плат за користування майном за час прострочення.

Відповідно до п.10.1 Договір укладено строком на 1 рік і діє з 23.10.2012 до 22.10.2013 включно.

Додатковою угодою № 1 від 04.12.2013 термін дії Договору було продовжено до 22 лютого 2014 та додатковим договором № 2 від 16.06.2014 до 22 лютого 2015 включно.

Додатковим договором б/н від 07.07.2015 сторони погодили, зокрема, що у разі відсутності згоди на продовження строку оренди майна, договір припиняється, а орендар зобов'язаний звільнити орендоване майно з 07.10.2015, при цьому, цей додатковий договір укладений під скасувальною обставиною, зокрема, обов'язок орендаря в частині звільнення орендованого майна з 07.10.2015 припиняється у випадку, якщо до вказаної в цьому пункті дати Міністерством інфраструктури України буде надано дозвіл (погодження) на продовження строку дії Договору.

Позивач зазначає суду про те, що Договір в частині пункту 10.10 укладений з порушенням норм законодавства, а тому існують підстави для визнання недійсним цього пункту Договору.

Згідно із частиною 1 статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За приписами частин 1-5 статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Крім того, згідно з п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" № 9 від 06.11.2009 (далі - Постанова № 9) відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Відповідно до п. 2.10 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" № 11 від 29.05.2013 (далі - Постанова № 11), якщо чинне законодавство прямо не визначає кола осіб, які можуть бути позивачами у справах, пов'язаних з визнанням правочинів недійсними, господарському суду для вирішення питання про прийняття позовної заяви слід керуватися правилами статей 1 і 2 ГПК. Отже, крім учасників правочину (сторін за договором), а в передбачених законом випадках - прокурора, державних та інших органів позивачем у справі може бути будь-яке підприємство, установа, організація, а також фізична особа, чиї права та охоронювані законом інтереси порушує цей правочин.

Таким чином, заявляючи позов про визнання недійсним договору, позивач має довести наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання правочинів недійсними і настанням відповідних наслідків.

Згідно з положеннями ст. 283 Господарського кодексу України до відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

За ч. 1 ст. 2 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" орендою є засноване на договорі строкове платне користування майном, необхідним орендареві для здійснення підприємницької та іншої діяльності.

Позивач зазначає суду про невідповідність пункту 10.10 Договору приписам ст. 232 ГК України, а також положенням ст. 509 ЦК України.

Статтею 175 Господарського кодексу України встановлено, що майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Відповідно до статей 626, 629 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків і договір є обов'язковим до виконання.

Відповідно до ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Згідно з ч. 1 ст. 199 Господарського кодексу України виконання господарських зобов'язань забезпечується заходами захисту прав та відповідальності учасників господарських відносин, передбачених цим Кодексом та іншими законами. До відносин щодо забезпечення виконання зобов'язань учасників господарських відносин застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України.

Виходячи зі змісту статей 546, 548, 549 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися у відповідності до закону або умов договору, зокрема, неустойкою, яку боржник повинен сплатити у разі порушення зобов'язання.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 785 Цивільного кодексу України у разі припинення договору найму наймач зобов'язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі. У разі невиконання наймачем обов'язку щодо повернення речі наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення.

З огляду на вищезазначені приписи закону, помилковим є ототожнення такої неустойки, яка передбачена умовами Договору, зокрема, п. 10.10 вказаного Договору, із неустойкою, яка передбачена пунктом 1 частини другої статті 258 ЦК України, оскільки, на відміну від приписів статті 549 ЦК України, її обчислення не здійснюється у відсотках від суми невиконання або неналежного виконання зобов'язання (штраф), а також у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (пеня).

У відповідності до ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ст. 199 Господарського кодексу України виконання господарських зобов'язань забезпечується заходами захисту прав та відповідальності учасників господарських відносин передбаченими цим Кодексом та іншими законами. За погодженням сторін можуть застосовуватися передбачені законом або такі, що йому не суперечать, види забезпечення виконання зобов'язань, які звичайно застосовуються у господарському (діловому) обігу.

Частина 3 статті 509 Цивільного кодексу України встановлює, що господарські зобов'язання мають ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості, що повністю кореспондується із загальними засадами цивільного законодавства викладеним у ст. 3 Цивільного кодексу України, зокрема засадами справедливості, добросовісності та розумності.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 21.11.2006 у справі №47/628-05.

Згідно з ч. 1 ст. 111-28 ГПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 111-16 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

З огляду на вищенаведене, враховуючи приписи чинного законодавства України, суд дійшов висновку про те, що визначена у п. 10.10 Договору неустойка значно перевищує річний розмір орендної плати за користування об'єктом оренди, що не відповідає приписам ст. 785 Цивільного кодексу України, якою визначено вид та розмір відповідальності за порушення зобов'язання орендаря щодо неповернення об'єкту оренди, а також не відповідає положенням статті 232 Господарського кодексу України, що є одним з правових способів, наданих законом, направлених проти зловживання правом, вільного визначення розміру неустойки, тобто по суті, направлений на реалізацію вимог ч. 2 ст. 13 Цивільного кодексу України, відповідно до якої при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утриматися від дій, які могли б порушити права інших осіб.

Як зазначено вище, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, встановлених частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 названого Кодексу на момент вчинення правочину (частина перша ст. 215 ЦК України).

У відповідності до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно з ч. 1 ст. 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

З огляду на вищевикладене, судом встановлено, що п. 10.10 Договору суперечить приписам ст. 232 Господарського кодексу України, статей 509, 785 Цивільного кодексу України.

Заперечення відповідача, викладені у письмовому відзиві на позов, спростовуються наступним.

Відповідно до п. 2.6 Постанови № 11 розірвання сторонами договору, виконаного повністю або частково, не позбавляє сторони права на звернення в майбутньому з позовом про визнання такого договору недійсним.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Таким чином, доводи відповідача, викладені у письмовому відзиві та запереченні на позовну заяву, не спростовують доводів позивача.

Відповідачем також було заявлено про пропуск позивачем позовної давності.

Відповідно до п. 2.8 Постанови № 11 щодо вимог, пов'язаних з визнанням правочинів недійсними, застосовується загальна позовна давність (стаття 257 ЦК України, з урахуванням водночас наведеного в підпунктах 2 і 3 пункту 5 Перехідних та прикінцевих положень Закону України "Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства" від 20.12.2011 N 4176-VI).

Перебіг позовної давності починається, за загальним правилом, від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України), за винятком випадків, зазначених у частинах другій і третій цієї статті.

Пунктом 28 Постанови № 9 визначено, що перебіг позовної давності щодо вимог про визнання правочинів недійсними обчислюється не з моменту вчинення правочину, а відповідно до частини першої статті 261 ЦК - від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Враховуючи те, що позивач уклав з відповідачем Договір 23.10.2012, саме з цієї дати йому стало відомо про порушення пунктом 10.10 його права.

Так як статтею 257 Цивільного кодексу України встановлено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, то в даному спорі строк позовної давності сплив 24.10.2015.

Проте позовна заява про визнання недійсним п. 10.10 Договору була подана позивачем до відділу діловодства господарського суду міста Києва 20.09.2016, про що свідчить відбиток штампу вказаного відділу на титульному аркуші позовної заяви.

Вказаний факт свідчить про пропуск позивачем позовної давності для звернення до суду із даним позовом. Причини пропуску позовної давності та їх поважність суду не наведено, оскільки позивач не визнає пропуск вказаного строку, про що було повідомлено його представником в судовому засіданні.

Частиною 4 ст. 267 Цивільного кодексу України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про те, що заявлені позивачем вимоги про визнання недійсним пункту 10.10 Договору не підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на позивача, оскільки позов не підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 4, 49, 82 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову відмовити.

2. Судовий збір покласти на позивача.

Повне рішення складено 28.12.2016.

Суддя О.В. Нечай