ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" грудня 2016 р. Справа № 925/1391/16

Господарський суд Черкаської області в складі головуючого судді Грачова В.М., при секретарі Ткаченку А.О., за участю представників сторін: позивача ОСОБА_1 за довіреністю, відповідача ОСОБА_2 за довіреністю, розглянувши у відкритому судовому засіданні, в приміщенні суду в м. Черкаси справу за позовом публічного акціонерного товариства «Азот» до публічного акціонерного товариства «По газопостачанню та газифікації «Черкасигаз» про визнання договору недійсним,

ВСТАНОВИВ:

08.11.2016 року позивач - публічне акціонерне товариство «Азот» звернувся в господарський суд Черкаської області з позовом до публічного акціонерного товариства «По газопостачанню та газифікації «Черкасигаз» (далі відповідач, а разом - сторони), в якому, на підставі ст.ст. 203 ч.ч. 1-3, 215 ч. 1 ЦК України, 207 ч. 1 ГК України, просив визнати недійсним договір на розподіл природного газу № 01/17480/Т-15, укладений сторонами 31.12.2014 року, та відшкодувати понесені судові витрати.

Позов вмотивовано тим, що спірний договір підписано сторонами 31.12.2014 року, набрав чинності 01.01.2015 року і діє до 30.09.2016 року, але фактично був укладений 18.02.2015 року, тобто після набрання чинності постанови НКРЕКП № 33 від 22.01.2015 року, якою затверджено Типовий договір на розподіл природного газу, умови спірного договору не відповідають умовам Типового договору на розподіл природного газу.

Ухвалою суду від 09.11.2014 року позовна заява прийнята до розгляду, по ній порушене провадження у справі № 925/1391/14, справа призначена до судового розгляду на 08.12.2016 року.

Відповідач в особі свого представника 07.12.2016 року подав письмовий відзив на позов (вх. № 25209), за змістом якого проти позову заперечував з мотивів необґрунтованості і безпідставності позовних вимог.

В судовому засіданні представник позивача позов з підстав, викладених у позовній заяві, підтримав і просив суд задовольнити повністю, представник відповідач позов не визнала і просила суд в його задоволенні позивачу відмовити повністю з підстав, викладених у письмовому відзиві на позов.

Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши наявні в справі письмові докази та оцінивши їх у сукупності, суд в задоволенні позову відмовляє повністю з наступних підстав.

31.12.2014 року відповідач - публічного акціонерного товариства «По газопостачанню та газифікації «Черкасигаз», як «газорозподільне підприємство» з однієї сторони, і позивач - публічне акціонерне товариство «Азот», як «замовник» з другої сторони, а разом сторони, уклали договір на розподіл природного газу № 01/17480/Т-15. Відповідно до пунктів 2.1.-2.2. розділу ІІ «Предмет договору», за цим договором газорозподільне підприємство зобовязалось надати замовнику послугу з транспортування природного газу газорозподільними мережами до межі балансової належності обєктів замовника або його споживачів, а замовник зобовязався сплатити газорозподільному підприємству вартість послуги з транспортування природного газу ГРМ у розмірі, строки та порядку, передбачені умовами договору. Згідно з п.п. 11.1., 11.2. договору, він набирає чинності з 01.01.2015 року та укладається на термін до 31.12.2015 року з можливістю продовженя дії на аналогічний період. Усі зміни та доповнення до договору оформляються письмово, підписуються уповноваженими особами та скріплюються печатками обох сторін (а.с. 8-22).

Зі сторони позивача (замовника - публічного акціонерного товариства «Азот») договір підписано з протоколом розбіжностей від 31.12.2014 року (а.с. 23-24).

23.02.2015, 11.03.2015, 26.03.2015, 30.03.2015, 21.04.2015, 11.08.2015 року, 16.10.2015, 28.12.2015, 13.01.2016, 28.03.2016,11.04.2016 року сторони договору № 01/17480/Т-15 від 31.12.2014 року уклали додаткові угоди №№ 1-11 до цього договору, якими внесли зміни до умов договору в частині банківських реквізитів замовника, тарифів і порядку розрахунків, пролонгували дію договору до 30.04.2016 року (а.с. 25-36).

Із письмової пропозиції позивача № 21-1-26/17-507 (а.с. 37) про укладення спірного договору і відповіді відповідача № 425/22 (а.с. 38), на які позивач посилається в обгрунтування позову, вбачається, що підписання договору на розподіл природного газу № 01/17480/Т-15 від 31.12.2014 року з протоколом розбіжностей зі сторони відповідача відбулось 18.02.2015 року.

Предметом спору у справі, що розглядається, є вимога позивача до відповідача про визнання недійсним договору. Позовні вимоги позивачем мотивовано порушенням сторонами договору при його укладенні вимог постанови НКРЕКП № 33 від 22.01.2015 року, якою затверджено Типовий договір на розподіл природного газу, наслідком чого є невідповідність ос пореного договору умовам чинного Типового договору та порушення прав позивача на отримання послуг, які є предметом договору.

Проте, частиною 3 ст. 184 Господарського кодексу України передбачено, що укладення господарських договорів на основі примірних і типових договорів повинно здійснюватися з додержанням умов, передбачених статтею 179 цього Кодексу, не інакше як шляхом викладення договору у вигляді єдиного документа, оформленого згідно з вимогами статті 181 цього Кодексу та відповідно до правил, встановлених нормативно-правовими актами щодо застосування примірного або типового договору.

Відповідно до п. З ч. 4 ст. 179 Господарського кодексу України, при укладанні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі типового договору, затвердженого Кабінетом Міністрів України, чи у випадках, передбачених законом, іншим органом державної влади, коли сторони не можуть відступати від змісту типового договору, але мають право конкретизувати його умови.

Оспорений відповідачем договір на розподіл природного газу № 01/17480/Т-15 сторнами укладений 31.12.2014 року у відповідності до Типового договору на розподіл природного газу, затвердженого постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики (НКРЕ) від 06.09.2012 року № 1164, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 26.09.2012 року за № 1654/21966, виконувався сторонами.

Постанова Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (НКРЕКП) № 33 від 22.01.2015 року, якою затверджено нову редакцію Типового договору на розподіл природного газу, зареєстрована в Міністерстві юстиції 14.02.2015 року за № 171/26616, опублікована 17.03.2015 року (Офіційний вісник України №19, 17.03.2015, ст. 525), тобто після укладання та виконання спірного договору.

Згідно з ст. 11 ч.ч. 1, 2 п. 1, ст. 16 ч. 2 п. 2 Цивільного кодексу (далі ЦК) України, цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки; підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є договори та інші правочини; способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Статтею 20 Господарського кодексу України передбачено право кожного суб'єкта господарювання на захист своїх прав і законних інтересів шляхом, зокрема, визнання наявності або відсутності прав, визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом. Порядок захисту прав суб'єктів господарювання та споживачів визначається цим Кодексом, іншими законами.

Згідно з ч.ч. 1-5 ст. 203 ЦК України, на які посилається позивач, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятись у формі, встановленій законом, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.

Згідно з частиною 1 ст. 236 ЦК України, правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Згідно з розясненнями Пленуму Вищого господарського суду України, викладеними у п. 2.1. постанови від 29.05.2013 року № 11 «Про деякі питання визнання угод (господарських договорів) недійсними», правочин може бути визнаний недійсним з підстав, передбачених законом. Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені статтями 215, 216 ЦК України, статтями 207, 208 ГК України. Правила, встановлені цими нормами, повинні застосовуватися господарськими судами в усіх випадках, коли правочин вчинений з порушенням загальних вимог частин першої - третьої, п'ятої статті 203 ЦК України і не підпадає під дію інших норм, які встановлюють підстави та наслідки недійсності правочинів, зокрема, статті 234 ЦК України. Отже, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Доводи позивача на недотримання вимог закону відповідачем в процесі виконання договору також не можуть бути підставою для визнання договору недійсним, оскільки зі змісту ч. 1 ст. 215 ЦК України випливає, що законність укладення правочину визначається в момент його укладення, тому, дії сторін після укладення договору та в процесі його виконання, не можуть бути підставою для визнання цього договору недійсним, про що обґрунтовано зазначає відповідач у відзиві на позов.

Відтак, з врахуванням обставин справи та вищенаведених приписів законодавства суд вважає, що при обставинах що склалися, спірний правочин не порушує прав позивача, обраний позивачем спосіб захисту своїх прав є неправомірним, тому надає перевагу запереченням відповідача, а позов з викладених в ньому підстав, визнає необґрунтованим і в його задоволенні позивачу відмовляє повністю.

За змістом статей 43, 47, 43 ГПК України:

господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства;

судове рішення приймається суддею за результатами обговорення усіх обставин справи;

господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до ст.ст. 33 ч. 1, 34 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи повинні підтверджуватись лише належними і допустимими доказами.

Судом, відповідно до ст. 22 ГПК України, було запропоновано сторонам подати докази в обґрунтування позову і заперечень проти нього, брати участь в засіданнях суду, вони своїми правами скористались на свій розсуд, подали всі наявні у них докази і на їх підставі судом прийнято рішення у справі.

На підставі статті 49 ГПК України, судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 49, 82-85 ГПК України, господарський суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного господарського суду через господарський суд Черкаської області протягом десяти днів з дня підписання.

Повний текст рішення підписано 03.01.2017 року.

Суддя В.М.Грачов