ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
РІШЕННЯ

Іменем України

"06" грудня 2016 р. Справа № 911/3452/16

Суддя господарського суду Київської області Подоляк Ю.В., розглянувши справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Камдор», м. Київ
до Товариства з обмеженою відповідальністю «Промет», Київська обл., Макарівський р-н, с. Бишів
про стягнення 127550 грн.
за участю представників:

позивача:ОСОБА_1 керівник
відповідача:ОСОБА_2 дов. від 04.10.2016, ОСОБА_3 дов. від 04.10.2016
суть спору:

До господарського суду Київської області надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Камдор» (далі позивач) до Товариства з обмеженою відповідальністю «Промет» (далі відповідач) про стягнення 127550 грн. збитків.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем своїх зобовязань за договором купівлі-продажу від 26.08.2011 № 26/08 щодо прийняття виробленого позивачем товару, у звязку з чим позивач зазнав збитків у вигляді витрат за зберігання товару в розмірі заявленої до стягнення суми.

Присутній в судовому засіданні представник позивача повністю підтримав позовні вимоги та просить суд їх задовольнити з мотивів викладених в позові.

Присутні в судовому засіданні представники відповідача проти позовних вимог заперечили, з мотивів викладених у відзиві на позовну заяву, які зводяться до того, що позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. З огляду на зазначене, відповідач просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, присутніх в судовому засіданні, дослідивши докази та оцінивши їх в сукупності, суд

встановив:

Між сторонами у справі було укладено договір купівлі-продажу від 26.08.2011 № 26/08 (далі договір), відповідно до умов якого позивач продавець в порядку та на умовах, визначених цим договором, зобовязався передати у власність товар відповідачу покупцю належний продавцеві на праві власності щебінь гранітний у кількості 200 тонн (надалі товар) за ціною 70 грн./тонна у т.ч. ПДВ 20%, а покупець зобовязався прийняти такий товар та оплатити його. Загальна сума договору складає: 140000 грн. в т.ч. ПДВ 20% 23333,33 грн. (п. 1 договору).

Відповідно до п. 2 договору продавець підтверджує, що товар визначений у п. 1 цього договору, після отримання оплати, буде вироблений на підприємстві продавця на власному обладнанні.

Пунктом 3 договору передбачено, що витрати повязані із укладенням цього договору, несе продавець.

Згідно п. 4 договору продавець за цим договором передає товар, придатний для мети, з якою товар такого роду звичайно використовується.

Договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами та діє до повного виконання сторонами зобовязань по договору (п. 7 договору).

Звертаючись з даним позовом позивач посилається на те, що відповідач зволікає прийняти вироблений на виконання умов договору купівлі-продажу товар у кількості 672,14 тонн. У звязку з невиконанням відповідачем своїх договірних зобовязань щодо прийняття виробленого позивачем товару в кількості 672,14 тонн, позивач посилаючись на приписи ст. 22, 667 Цивільного кодексу України та ст. 224-225 Господарського кодексу України просить стягнути з відповідача збитки у вигляді витрат за зберігання товару (продукції), розмір яких становить заявлену до стягнення суму.

На підтвердження понесення витрат за зберігання товару позивач надав:

- договори: від 01.01.2015, від 01.07.2014 № 4, укладені між позивачем у справі та ДП Коростишівський завод «Реммашторф», за якими завод надає послуги ТОВ «Камдор» по розміщенню на території заводу виробів (щебінь неформотований) та сировини з каменю;

- довідки від 30.09.2016 №№ 26, 27, 28, 29, видані ДП Коростишівський завод «Реммашторф» про те, що ТОВ «Камдор» внесло в касу підприємства кошти за зберігання продукції в загальній сумі 127550 грн.;

- прибуткові касові ордери та звіти про дебетові і кредитові операції по рахунку.

Завірені копії перелічених документів залучені до матеріалів справи.

Відповідач проти вказаних вимог позивача заперечує та зазначає, що він свої договірні зобовязання виконав, а саме перерахував позивачу 100% вартості товару за договором, що підтверджується банківською випискою по особовому рахунку ТОВ «Промет» № БВ-0000223 за 26.08.2011, завірена копія якої залучена до матеріалів справи. Посилання позивача про те, що відповідач зволікає з отриманням товару є необґрунтованими, оскільки позивач не повідомляв про готовність виробленого ним товару. Договором, укладеним між сторонами у справі не встановлені умови, строки та оплата за зберігання продукції, на які посилається позивач. Також відповідач посилається на те, що кількість та продукція, визначена в доданих позивачем договорах зберігання не співпадають з продукцією, що є предметом договору купівлі-продажу від 26.08.2011 № 26/08, укладеним між сторонами у справі. У звязку з чим, відповідач просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

З огляду на зазначені підстави вимог та заперечень суд зазначає таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України субєкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобовязання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно приписів статей 525, 526 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 655 Цивільного кодексу України, за договором купівлі продажу одна сторона (продавець) передає або зобовязується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобовязується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Частино 1 ст. 656 Цивільного кодексу України предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому.

Згідно ч. 1 ст. 662 Цивільного кодексу України продавець зобов'язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу

Продавець зобов'язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу (ст. 663 Цивільного кодексу України).

У відповідності до ст. 667 Цивільного кодексу України якщо право власності переходить до покупця раніше від передання товару, продавець зобов'язаний до передання зберігати товар, не допускаючи його погіршення. Необхідні для цього витрати покупець зобов'язаний відшкодувати продавцеві, якщо інше не встановлено договором.

Статтею 22 Цивільного кодексу України встановлено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Згідно ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема відшкодування збитків та моральної шкоди (п. 4 ч. 1 ст. 611 Цивільного кодексу України).

Положеннями ст. 614 Цивільного кодексу України визначено, що особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання.

Відповідно до ст. 623 Цивільного кодексу України боржник, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Розмір збитків, завданих порушенням зобов'язання, доказується кредитором.

Згідно положень ст. 224 Господарського кодексу України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено.

Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Відповідно до ч. 1 ст. 225 Господарського кодексу України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Відшкодування збитків може бути покладено на відповідача лише при наявності передбачених законом умов, сукупність яких створює склад правопорушення, яке є підставою для цивільно-правової відповідальності відповідно до ст. 623 Цивільного кодексу України та ст. 224 Господарського кодексу України.

Обовязковими умовами для застосування такої міри цивільно-правової відповідальності як відшкодування збитків є: протиправна поведінка боржника, яка проявляється у невиконанні або неналежному виконанні ним зобов'язання; наявність збитків; причинний зв'язок між протиправною поведінкою та завданими збитками, що означає, що збитки мають бути наслідком саме даного порушення боржником зобов'язання, а не якихось інших обставин, зокрема дій самого кредитора або третіх осіб; вина боржника.

Слід довести, що протиправні дії чи бездіяльність відповідача є причиною, а збитки, які виникли у позивача безумовним наслідком такої протиправної поведінки.

Таким чином, заявляючи позовні вимоги про стягнення збитків, позивач має довести вищезазначені умови в порядку ст. 33 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до якої кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

За договором, укладеним між сторонами у справі, позивач зобовязався передати відповідачу у власність товар щебінь гранітний у кількості 200 тонн, який (товар) після отримання оплати, буде вироблений на підприємстві позивача на власному обладнанні.

Положеннями договору купівлі-продажу не встановлено строку виконання позивачем свої зобовязань з виготовлення товару та порядку його передачі відповідачеві, а також не встановлено обовязку позивача, як продавця за зазначеним договором зберігати виготовлений товар.

Доказів того, що позивач повідомляв відповідача про те, що товар визначений договором вироблений або доказів того, що він звертався до відповідача з вимогою про необхідність забрати виготовлений товар, позивач суду не надав.

З огляду на вищевикладене, позивачем не обґрунтовано та не підтверджено належними та допустимими доказами того, що відшкодування витрат повязаних зі зберіганням товару, є обовязком відповідача та він зобовязаний їх відшкодувати.

Також, позивачем не доведено належними та допустимими доказами наявності з боку відповідача порушень вимог законодавства чи неналежного виконання відповідачем своїх зобовязань за договором, укладеним між сторонами, які б спричинили позивачу збитки у вигляді витрат за зберігання товару в заявленому до стягнення розмірі, причинний зв'язок між протиправною поведінкою та завданими збитками, у звязку з чим суд приходить до висновку про відсутність повного складу цивільного правопорушення, що є обовязковою умовою для застосування такої міри відповідальності як відшкодування збитків.

За таких обставин, позивачем всупереч приписів ч. 1 ст. 33 Господарського процесуального кодексу України, не доведено тих обставин, на які він посилається, як на підставу своїх вимог про стягнення з відповідача збитків у вигляді витрат за зберігання товару в сумі 127550 грн., у звязку з чим позовні вимоги є безпідставними, недоведеними, необґрунтованими та непідтвердженими належними і допустимими доказами, а відтак суд відмовляє в їх задоволенні.

Відшкодування витрат по сплаті судового збору відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України покладається судом на позивача.

Керуючись ст. 124 Конституції України, ст.ст. 43, 33, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

вирішив:

В позові відмовити повністю.

Дане рішення господарського суду Київської області набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його належного оформлення і підписання та може бути оскаржено в апеляційному порядку.

Суддя Ю.В. Подоляк

Дата підписання рішення 28.12.2016.