РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.12.2016Справа №910/18961/16
За позовом Приватного акціонерного товариства "Акціонерна страхова компанія "ІНГО Україна"

до Приватного акціонерного товариства "Українська пожежно-страхова компанія" про відшкодування шкоди в порядку регресу в сумі 9 111,48 грн.

Суддя А.М. Селівон

Представники сторін:

Від позивача: Сакалюк Д.В. - представник, довіреність № 2 від 01.01.2016

Від відповідача: не з'явився.

В судовому засіданні на підставі частини 2 ст. 85 Господарського процесуального кодексу України оголошені вступна та резолютивна частини рішення.

СУТЬ СПОРУ:

Приватне акціонерне товариство "Акціонерна страхова компанія "ІНГО Україна" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Приватного акціонерного товариства "Українська пожежно-страхова компанія" про стягнення коштів у розмірі 9111,48 грн., а також стягнення судових витрат по сплаті судового збору у розмірі 1 378,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що виплативши відповідно до умов договору № 250504311.14 добровільного страхування наземного транспорту, цивільної відповідальності водія та пасажирів від нещасних випадків від 11.11.2014 страхувальнику страхове відшкодування, він набув згідно ст.ст. 993, 1191 Цивільного кодексу України та ст. 27 Закону України "Про страхування" право регресної вимоги про стягнення виплаченого страхового відшкодування до відповідача у справі як особи, відповідальної за заподіяні збитки.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.10.2016 позовну заяву прийнято до розгляду, порушено провадження у справі № 910/18961/16 та призначено до розгляду на 16.11.2016.

В судовому засіданні з 16.11.2016 по 14.12.2016 на підставі ч. 3 ст. 77 ГПК України оголошувалась перерва.

У судове засідання 16.11.2016 з'явились уповноважені представники сторін.

У судове засідання 14.12.2016 з'явився уповноважений представник позивача, уповноважений представник відповідача у судове засідання не з'явився.

Про дату, час і місце розгляду даної справи 14.12.2016 відповідач повідомлений належним чином, що підтверджується наявною в матеріалах справи розпискою представника ПАТ "Українська пожежно-страхова компанія" про оголошення перерви у судовому засіданні б/н від 16.11.2016.

У судовому засіданні 16.11.2016 представник позивача подав клопотання про долучення документів до матеріалів справи б/н від 14.11.2016, яке судом задоволено, документи долучено до матеріалів справи.

Також у судовому засіданні 16.11.2016 представник відповідача подав відзив на позовну заяву № 3889/17 від 16.11.2016, в якому останній заперечував проти позовних вимог та просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог Приватного акціонерного товариства «Акціонерна страхова компанія «Інго Україна» у повному обсязі. В обґрунтування своїх доводів та заперечень відповідач зазначає, що протягом року з моменту скоєння ДТП позивач не надав відповідачеві заяви про виплату страхового відшкодування та необхідних документів, необхідних для прийняття рішення про таку виплату, а тому у відповідача відсутні підстави для зазначеної виплати на користь позивача. Відтак, у зв'язку з невиконанням позивачем положень Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» відповідач був позбавлений можливості добровільно та у строки, передбачені законодавством, здійснити виплату страхового відшкодування. Відзив долучений судом до матеріалів справи.

Судом повідомлено, що до початку судового засідання 14.12.2016 через відділ діловодства Господарського суду м. Києва від представника позивача надійшли пояснення б/н від 18.11.2016, які судом долучено до матеріалів справи.

Також до початку судового засідання 14.12.2016 через відділ діловодства Господарського суду м. Києва від представника відповідача надійшов додатковий відзив на позовну заяву № 4640/17 від 06.12.2016, в якому з проханням розглядати справу без участі представника останнього заперечує проти позовних вимог та зазначає, що необхідною умовою для виплати позивачу страхового відшкодування відповідно до приписів п. 35.1 ст. 35 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» є звернення позивача до відповідача із заявою про страхове відшкодування, зокрема, протягом року з моменту скоєння ДТП, недотримання яких, в свою чергу, згідно п.п.37.1.4 п.37.1. ст.37 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» є підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати). Відзив судом долучений до матеріалів справи.

Інших доказів на підтвердження своїх вимог та за перечень, окрім наявних в матеріалах справи, на час проведення судового засідання 14.12.2016р. сторонами суду не надано.

Відповідно до рекомендацій та роз'яснень Вищого господарського суду України, викладених зокрема у п. 2.3. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.11 р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» (далі - Постанова №18), якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 ГПК), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

Згідно з підпунктом 3.9.2 п. 3.9 Постанови № 18 у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

З огляду на вищевикладене, оскільки явка представника відповідача в судове засідання 14.12.2016 р. обов'язковою не визнавалась, беручи до уваги клопотання представника відповідача про розгляд справи без участі представника ПАТ "Українська пожежно-страхова компанія", а також той факт, що представник позивача проти розгляду справи без участі представника відповідача не заперечував, суд задовольнив клопотання представника відповідача та здійснював розгляд справи за відсутності уповноваженого представника ПАТ «УПСК», виключно за наявними у справі матеріалами.

При цьому, оскільки суд оголошував перерву в судовому засіданні по розгляду справи, надаючи учасникам судового процесу можливість реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень та враховуючи обмежені процесуальні строки розгляду спору, встановлені ст. 69 Господарського процесуального кодексу України, суд не знаходив підстав для відкладення розгляду справи.

Суд зазначає, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Відтак неявка учасника судового процесу у судове засідання за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду його позову, не є в подальшому підставою для скасування судового рішення, прийнятого за відсутності представника сторони спору.

Враховуючи відсутність на час проведення судових засідань клопотань представників сторін щодо здійснення фіксації судового засідання по розгляду даної справи технічними засобами, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Судовий процес відображено у протоколах судового засідання.

Перед початком розгляду справи представників позивача та відповідача ознайомлено з правами та обов'язками відповідно до ст.ст. 20, 22, 60, 74 та ч. 5 ст. 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Представники сторін в судових засіданнях повідомили суд, що права та обов'язки йому зрозумілі.

Відводу судді представниками сторін не заявлено.

У судових засіданнях 16.11.2016 та 14.12.2016 представник позивача підтримав позовні вимоги, викладені у позовній заяві, відповів на питання суду.

Представник відповідача у судовому засіданні 16.11.2016 заперечив проти позовних вимог з підстав, викладених у відзиві та додатковому відзиві на позовну заяву, відповів на питання суду.

Дослідивши матеріали справи та подані докази, заслухавши в судових засіданнях пояснення представників позивача та відповідача, з'ясувавши обставини, що мають значення для вирішення спору, перевіривши наданими сторонами доказами та оглянувши в судовому засіданні їх оригінали, суд

ВСТАНОВИВ:

Згідно з частиною 1, пунктом 1 частини 2 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1, 4 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно визначення ст. 1 Закону України «Про страхування» страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про страхування» добровільне страхування - це страхування, яке здійснюється на основі договору між страхувальником і страховиком. Загальні умови і порядок здійснення добровільного страхування визначаються правилами страхування, що встановлюються страховиком самостійно відповідно до вимог цього Закону. Конкретні умови страхування визначаються при укладенні договору страхування відповідно до законодавства. В силу пункту 6 частини 4 наведеної статті одним із видів добровільного страхування є страхування наземного транспорту.

Як встановлено судом за матеріалами справи, 11.11.2014 між Приватним акціонерним товариством «Акціонерна страхова компанія «ІНГО Україна» (страховик за договором, позивач у справі) та Товариством з обмеженою відповідальністю «ІЛТА» (страхувальник за договором), вигодонабувач за Договором - ПАТ «КредиАгрикольБанк», укладено Договір № 250504311.14 добровільного страхування наземного транспорту, цивільної відповідальності, водія та пасажирів від нещасних випадків (далі - Договір страхування), предметом якого згідно п. 4 є майнові інтереси страхувальника (вигодонабувача), що не суперечать закону, пов'язані з володінням, користуванням і розпорядженням транспортним засобом, аззанченим в п.1 договору.

Відповідно до пункту 1 Договору страхування забезпечений транспортний засіб автомобіль марки PEUGEOT 308 державний реєстраційний номер НОМЕР_2, 2013 року випуску.

Строк дії Договору страхування визначений з 24.12.2014 до 23.12.2015 включно (п. 5 Договору страхування).

Територія дії Договору: Україна (п. 5 Договору страхування).

Відповідно до пп. 12.1.2 Договору страхування франшиза (безумовна) за ризиком «Збитки внаслідок ДТП» складає 0,0% від страхової суми, вказаної у розділі 10 Договору.

Судом встановлено, що укладений правочин за своїм змістом та правовою природою є договором страхування, який підпадає під правове регулювання параграфу 2 глави 35 Господарського кодексу України, глави 67 Цивільного кодексу України та Закону України «Про страхування».

Відповідно до ст. 355 Господарського кодексу України об'єкти страхування, види обов'язкового страхування, а також загальні умови здійснення страхування, вимоги до договорів страхування та порядок здійснення державного нагляду за страховою діяльністю визначаються Цивільним кодексом України, цим Кодексом, законом про страхування, іншими законодавчими актами.

Як передбачено ст. 16 Закону України «Про страхування» договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов'язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Аналогічні визначення поняття «договір страхування» містяться в ст. 354 Господарського кодексу України та ст. 979 Цивільного кодексу України.

Відповідно до положень ст. 981 Цивільного кодексу України та ч. 2 ст. 18 Закону України «Про страхування» договір страхування укладається в письмовій формі, а також може укладатись шляхом видачі страховиком страхувальникові страхового свідоцтва (поліса, сертифіката).

Страховим випадком, за визначенням ст. 8 Закону України «Про страхування», є подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов'язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі.

Відповідно до п. 2 зазначеного Договору страхування страховим випадком є пошкодження, знищення або втрата транспортного засобу, його складових частин, деталей або обладнання внаслідок дорожньо - транспортної пригоди.

Як встановлено судом за матеріалами справи, зокрема, згідно первісної довідки ДАІ та розгорнутої довідки № 56058652 про дорожньо-транспортну пригоду, які сформовані відділом ДАІ Подільского РУ ГУМВС в м. Києві, копії яких долучено до матеріалів справи, 13.01.2015 о 17.30 по вул. Н.Рибальська в м. Києві відбулась дорожньо-транспортна пригода (надалі - ДТП), за участю транспортного засобу марки PEUGEOT 308 державний реєстраційний номер НОМЕР_2, який належить ТОВ «ІЛТА», під керуванням водія ОСОБА_3, та транспортного засобу марки MERCEDES-BENZ, державний реєстраційний номер НОМЕР_3, під керуванням власника ОСОБА_4, в результаті якої автомобілі отримали механічні ушкодження.

Отже, з огляду на викладене дана дорожньо-транспортна пригода визначена сторонами Договору страхування як страховий ризик, на випадок якого здійснювалось страхування.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 988 Цивільного кодексу України страховик зобов'язаний у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату у строк, встановлений договором.

За змістом п. 3 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про страхування» до обов'язків страховика належить, зокрема, при настанні страхового випадку у передбачений договором строк виплата страхового відшкодування, яке ч. 16 ст. 9 даного Закону визначено як страхова виплата, яка здійснюється страховиком у межах страхової суми за договорами майнового страхування і страхування відповідальності при настанні страхового випадку.

При цьому, розмір страхової суми та (або) розміри страхових виплат визначаються за домовленістю між страховиком та страхувальником під час укладання договору страхування або внесення змін до договору страхування, або у випадках, передбачених чинним законодавством. Страхове відшкодування не може перевищувати розміру прямого збитку, якого зазнав страхувальник.

Згідно ч. 1 ст. 25 Закону України «Про страхування» виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акту (аварійного сертифіката), який складається страховиком або уповноваженою ним особою (аварійним комісаром) у формі, що визначається страховиком.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 990 Цивільного кодексу України страховик здійснює страхову виплату відповідно до умов договору на підставі заяви страхувальника (його правонаступника) або іншої особи, визначеної договором, і страхового акта (аварійного сертифіката).

Страховий акт (аварійний сертифікат) складається страховиком або уповноваженою ним особою у формі, що встановлюється страховиком.

Пунктом 9.1 Договору страхування передбачено, що після одержання всіх необхідних документів (відповідно до п. 10 Договору, серед яких, зокрема, письмове повідомлення про настання страхового випадку та заява страхувальника/ вигодонабувача/ правонаступника/ постраждалої 3-ї сторони на виплату страхового відшкодування), рішення про виплату або відмову у виплаті страхового відшкодування приймається страховиком у строк до 15 робочих днів.

В подальшому, страхувальник - ТОВ «ІЛТА» 13.01.2015 звернувся до Приватного акціонерного товариства «Акціонерна страхова компанія «Інго Україна» із повідомленням про страхову подію та заявою про виплату страхового відшкодування від 27.05.2015, копія яких долучена до матеріалів справи.

Також, п. 9.2.1.2 Договору страхування відшкодування передбачених договором страхування витрат страхувальника, пов'язаних зі страховим випадком здійснюється страховиком страхувальнику/вигодо набувачу, якщо виплата страхового відшкодування здійснюється на підставі акту товарознавчого дослідження/експертизи чи рахунків СТО, при цьому сума ПДВ не відшкодовується, якщо виплата здійснюється безпосередньо страхувальнику - фізичній особі або вигодо набувачу готівкою або на банківський рахунок.

Як вбачається зі складеного Сервісним центом «ПЕЖО» ТОВ «ІЛТА» наряду - замовлення № зн-П027365 від 23.02.2015, копія якого долучена до матеріалів справи, вартість відновлюваного ремонту транспортного засобу PEUGEOT 308 державний реєстраційний номер НОМЕР_2, склала 10734,38 грн. (без ПДВ).

Крім того, в матеріалах справи міститься ремонтна калькуляція № 137488 від 18.03.2015, складена на основі комп'ютерної програми Аudatex, яка рекомендована п. 59 додатку 8 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої спільним наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України №142/5/2092 від 24.11.03р., згідно якої вартість відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля та використаних при цьому деталей, запасних частин та матеріалів склала 17052,37 грн. (з ПДВ).

Як свідчать матеріали справи, страховиком - Приватним акціонерним товариством «Акціонерна страхова компанія «Інго Україна» складено страховий акт № 129339 від 11.06.2015, копія якого наявна в матеріалах справи, відповідно до якого вищевказана ДТП кваліфікована як страховий випадок та прийнято рішення про виплату страхувальнику - ТОВ «ІЛТА» страхового відшкодування в сумі 9111,48 грн., що становить різницю між визначеної у наряді - замовленні № зн-П027365 від 23.02.2015 вартість запчастин та відновлювального ремонту автомобіля в сумі 10734,38 грн., та за вирахуванням включеної до складу акту вартості таблички підномеру в розмірі 45,90 грн. як такого, що не відноситься до страхового випадку.

У відповідності до умов Договору страхування сума страхового відшкодування в розмірі 9111,48 грн. була перерахована Приватним акціонерним товариством «Акціонерна страхова компанія «Інго Україна» отримувачу - ТОВ «ІЛТА» шляхом укладення між страховиком та страхувальником Акту взаємозаліку (узгодження) виплат страхового відшкодування і страхових платежів № 15 від 20.06.2015, копія якого наявна в матеріалах справи, та згідно якого сторони домовились про залік взаємних вимог за договорами страхування згідно додатку № 1, за якими АСК «Інго Україна» є боржником по виплаті страхувальнику страхового відшкодування в загальній сумі 1 026 229,58 грн. за договорами страхування, серед яких 9111,48 грн. за спірним Договором страхування, та ТОВ «ІЛТА» є боржником по сплаті страхової премії в загальній сумі 1 026 229,58 грн. з договорами страхування, визначеними додатком № 2, серед яких також зазначено спірний Договір страхування.

Будь-яких заперечень щодо розміру здійсненої позивачем виплати страхового відшкодування за Договором страхування, а також перебування отриманих автомобілем PEUGEOT 308 державний реєстраційний номер НОМЕР_2 пошкоджень у причинно - наслідковому зв'язку з дорожньо-транспортною пригодою, що сталася 13.01.2015, відповідачем суду не надано.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що матеріалами справи підтверджується виконання Приватним акціонерним товариством «Акціонерна страхова компанія «Інго Україна» виплати страхового відшкодування в розмірі 9111,48 грн. у зв'язку із настанням страхового випадку страхувальнику - ТОВ «ІЛТА» шляхом взаємозаліку вартості запчастин та відновлювального ремонту автомобіля PEUGEOT 308 державний реєстраційний номер НОМЕР_2 в рахунок погашення заборгованості страхувальника зі сплати страхової премії.

Суд звертає увагу на те, що згідно з п. 1.6. Методики товарознавчої експертизи та оцінки дорожніх транспортних засобів, затвердженої спільним наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України №142/5/2092 від 24.11.03р., відновлювальний ремонт - це комплекс операцій щодо відновлення справності або роботоздатності колісних транспортних засобів чи його складника (-ів) та відновлення їхніх ресурсів, а вартість відновлювального ремонту дорожнього транспортного засобу, відповідно до п. 2.3. Методики, - це грошові витрати, необхідні для відновлення пошкодженого, розукомплектованого колісного транспортного засобу.

Відповідно до ст. 1192 Цивільного кодексу України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Системне тлумачення наведених вище положень чинного законодавства дає підстави вважати, що в разі пошкодження транспортного засобу розмір шкоди, завданої транспортному засобу, що підлягає відшкодуванню страховиком, визначається виходячи з оцінки вартості витрат, які несе власник пошкодженого транспортного засобу при здійсненні його відновлювального ремонту.

Водночас, як зазначено в прийнятих за результатами перегляду справ даної категорії постановах Вищого господарського суду України від 23.08.11 р. у справі №42/92, від 07.08.12 р. у справі №2/22, від 01.03.11 р. у справі №47/372, звіт про оцінку транспортного засобу є лише попереднім оціночним документом, в якому зазначається про можливу, але не кінцеву суму, що витрачена на відновлення транспортного засобу. Реальним же підтвердженням виплати суми страхового відшкодування страхувальнику, є саме платіжне доручення.

Крім того, листом від 19.07.11р. Верховним Судом України роз'яснено, що визначаючи розмір заподіяної шкоди при страхуванні наземного транспорту, суди, у разі виникнення спору щодо визначення розміру шкоди, повинні виходити з фактичної (реальної) суми, встановленої висновком автотоварознавчої експертизи, або відповідними документами станції технічного обслуговування, на якій проводився ремонт автомобіля.

Отже, наявність наряду - замовлення № зн-П027365 від 23.02.2015, а також підписаного страхувальником та страховиком акту взаємозаліку (узгодження) виплат страхового відшкодування і страхових платежів № 15 від 20.06.2015 є достатніми доказами фактично здійснених позивачем витрат по виплаті страхового відшкодування, які виникли внаслідок ДТП.

Пунктом 3 частини 2 ст. 11 Цивільного кодексу України передбачено, що завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі є підставою виникнення цивільних прав і обов'язків.

Цивільним кодексом України визначено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб (ч. 1 ст. 1187 Цивільного кодексу України). Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку (ч. 2 ст. 1187 Цивільного кодексу України).

Згідно ч. 1 ст. 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Пунктом 1 частини 1 ст. 1188 Цивільного кодексу України встановлено, що шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Відтак, за змістом вказаних норм, у відносинах між кількома володільцями джерел підвищеної небезпеки відповідальність будується на загальному принципі вини.

Як вбачається з матеріалів справи, Постановою Подільського районного суду м.Києва від 06.02.2015 р. у справі №758/1089/15-п встановлено, що гр. ОСОБА_4, керуючи автомобілем марки Mercedes-Benz, державний номер НОМЕР_3, рухаючись по вул. Рибальська в м. Києві, не дотрималась безпечної дистанції та інтервалу, внаслідок чого здійснила зіткнення з автомобілем PEUGEOT 308, державний реєстраційний номер НОМЕР_2, що призвело до механічних пошкоджень обох транспортних засобів, чим порушила п.п. 13.1, 2.10 Правил дорожнього руху України. Крім того, вказана громадянка, будучи причетною до ДТП, з місця пригоди зникла. Зазначеною Постановою гр. ОСОБА_4, яка свою вину визнала повністю, визнано винною у вчиненні правопорушення, передбаченого ст.ст.122-4, 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення, у зв'язку з чим останню притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді стягнення на користь держави штрафу в розмірі 340,00 грн.

Відповідно до ст. 993 Цивільного кодексу України, яка кореспондується з положеннями ст. 27 Закону України «Про страхування» до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Підставою виплати страхового відшкодування є страховий випадок, тобто дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої відбулось пошкодження майна, із володінням та користуванням якого пов'язані майнові інтереси страхувальника, що є об'єктом майнового страхування за укладеним з страховиком договором.

Згідно ч. 1 ст. 1191 Цивільного кодексу України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

За приписами ч. 1 ст. 228 Господарського кодексу України учасник господарських відносин, який відшкодував збитки, має право стягнути збитки з третіх осіб у порядку регресу.

За таких обставин, в момент виплати страхового відшкодування у позивача - Приватного акціонерного товариства «Акціонерна страхова компанія «Інго Україна» виникло право зворотної вимоги (регресу) до власника джерела підвищеної небезпеки - транспортного засобу Mercedes-Benz, державний номер НОМЕР_3.

У ст. 5 Закону України «Про страхування» страхування може бути добровільним або обов'язковим. Одним із видів обов'язкового страхування, згідно п. 9 ч. 1 ст. 7 вказаного Закону, є страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Спеціальним нормативно-правовим актом, що регулює відносини у сфері обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є Закон України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Згідно зі ст. 3 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.

Відповідно до ст. 6 вищевказаного Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю та/або майну потерпілого.

За матеріалами справи судом встановлено, що станом на дату вчинення ДТП 13.01.2015р. цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу марки Mercedes-Benz, державний номер НОМЕР_3, за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю та майну третіх осіб внаслідок експлуатації транспортного засобу застрахована страхувальником - гр. ОСОБА_4 у Приватному акціонерному товаристві «Українська пожежно - страхова компанія» за Полісом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів серії АІ № 6846963 (далі - Поліс), що підтверджується наявними у матеріалах справи інформацією з Єдиної централізованої бази даних МТСБУ та копією вказаного Полісу, з наступними умовами: ліміт відповідальності за шкоду, заподіяну життю і здоров'ю, становить 100 000,00 грн.; ліміт відповідальності за шкоду, заподіяну майну - 50 000,00 грн.; франшиза - 0,00 грн.; забезпечений транспортний засіб автомобіль марки Mercedes-Benz, державний номер НОМЕР_3; станом на момент скоєння ДТП - 13.01.2015р. Поліс був чинним.

З огляду на вищевикладене, у Приватного акціонерного товариства «Акціонерна страхова компанія «Інго Україна» як у страховика, який виплатив страхове відшкодування за Договором страхування, в межах виплаченої суми виникло право зворотної вимоги до відповідача Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно - страхова компанія», як до особи, відповідальної за заподіяну винуватцем ДТП шкоду, в межах ліміту відповідальності, визначеному Полісом.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України №15-рп/2002 від 9 липня 2002 року кожна особа має право вільно обирати незаборонений законом спосіб захисту прав і свобод, у тому числі й судовий. Можливість судового захисту не може бути поставлена законом, іншими нормативно-правовими актами у залежність від використання суб'єктом правовідносин інших засобів правового захисту. Держава може стимулювати вирішення правових спорів у межах досудових процедур, однак їх використання є правом, а не обов'язком особи, яка потребує такого захисту.

Таким чином позивач отримує право вимоги потерпілої особи після виплати останній страхового відшкодування та не зобов'язаний звертатися безпосередньо до особи, відповідальної за заподіяний збиток, або до особи, у якої застраховано її цивільно-правову відповідальність, з вимогою виплати матеріального відшкодування. Відповідно до зазначених вище норм позивач - Приватне акціонерне товариство «Акціонерна страхова компанія «Інго Україна» може реалізувати своє право шляхом подачі відповідного позову до суду. Таку ж позицію підтримує і Верховний Суд України (постанова Верховного Суду України від 28.08.12 р. у справі №23/279).

Окрім того суд зазначає, що правила щодо відшкодування шкоди, заподіяної третій особі, встановлені статтею 22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Згідно пункту 22.1 ст. 22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Суд звертає увагу, що страхове відшкодування у відповідності до п. 2 Договору страхування, згідно якого виплата страхового відшкодування здійснюється без вирахування зносу на деталі та вузли, що підлягають заміні в ході відновлювального ремонту транспортного засобу, здійснено без врахування зносу, а тому здійснення позивачем виплати страхового відшкодування в спірній сумі (без врахування зносу) на користь страхувальника не суперечить приписам ст. 29 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», оскільки вказаний закон не поширюється на правовідносини, що виникли за Договором страхування, а Закон України «Про страхування» відповідних застережень не містить.

Крім того, виходячи з положень п. п. 7.38., 7.39 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої спільним наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України №142/5/2092 від 24.11.03р., значення коефіцієнту фізичного зносу (ЕЗ) застрахованого позивачем автомобілем PEUGEOT 308, державний реєстраційний номер НОМЕР_2, 2013 року випуску, приймається таким, що дорівнює нулю, оскільки на момент настання дорожньо-транспортної пригоди 13.01.2015 р. строк експлуатації вказаного транспортного засобу не перевищував визначених п. 7.38 Методики строків (5 років - для легкових КТЗ виробництва країн СНД; 7 років - для інших легкових КТЗ; 3 роки - для вантажних КТЗ, причепів, напівпричепів та автобусів виробництва країн СНД; 4 роки - для інших вантажних КТЗ, причепів, напівпричепів та автобусів; 5 років - для мототехніки).

В силу ст. 12 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи. Розмір франшизи при відшкодуванні шкоди, заподіяної майну потерпілих, встановлюється при укладанні договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності і не може перевищувати 2 відсотки від ліміту відповідальності страховика, в межах якого відшкодовується збиток, заподіяний майну потерпілих.

Відповідно до ч. 36.6. ст. 36 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страхувальником або особою, відповідальною за завдані збитки, має бути компенсована сума франшизи, якщо вона була передбачена договором страхування.

Згідно до статті 9 Закону України «Про страхування» франшиза - це частина збитків, що не відшкодовується страховиком згідно з договором страхування.

Отже, оскільки згідно із даними Договору страхування та Полісу франшиза становить 1577,00 грн. та 0,00 грн. відповідно, отже розмір страхового відшкодування, яке просить стягнути позивач, враховуючи розмір завданого застрахованому позивачем транспортному засобу PEUGEOT 308, державний реєстраційний номер НОМЕР_2, матеріального збитку та розмір права зворотної вимоги, яке перейшло до позивача в межах ліміту відповідальності відповідача за даним Полісом за спірним страховим випадком, правомірно зменшено на розмір франшизи, визначеної Договором страхування, і становить 9111,48 грн.

Як вбачається із матеріалів справи свої зобов'язання щодо відшкодування Приватному акціонерному товариству «Акціонерна страхова компанія «Інго Україна» в порядку регресу суми в розмірі 9111,48 грн. всупереч вимогам чинного законодавства відповідач не виконав, в результаті чого утворилась заборгованість перед позивачем у зазначеному вище розмірі, яку останній просить стягнути в позовній заяві.

При цьому з урахуванням наявності полісу АІ №6846963 відповідача, договірних зобов'язань між винною у скоєнні ДТП особою та страховою компанією відповідача, відповідальною особою є саме Приватне акціонерне товариство «Українська пожежно - страхова компанія», до якого правомірно заявлено позов.

У відповідності до ст. 124, п. п. 2, 3, 4 ч. 2 ст. 129 Конституції України, ст. ст. 4-2, 4-3 Господарського процесуального кодексу України основними засадами судочинства є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Обов'язок доказування, а отже і подання доказів відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України покладено на сторони та інших учасників судового процесу, а тому суд лише створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Саме змагальність сторін, яка реалізується в господарському процесі через ст. 33 ГПК України дає змогу суду всебічно, повно та об'єктивно з'ясувати всі обставини справи та внаслідок чого ухвалити законне, обґрунтоване і справедливе рішення у справі.

Тобто, вказана норма Господарського процесуального кодексу України зобов'язує доводити свою правову позицію саме ту сторону, яка на неї посилається.

При цьому відповідачем не надано суду жодних доказів на підтвердження відсутності боргу або письмових пояснень щодо неможливості надання таких доказів.

За приписами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Жодний доказ не має для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Доказів визнання недійсним (-и) чи розірвання Договору страхування та/або Полісу або їх окремих положень суду не надано.

Судом не приймаються до уваги викладені у відзиві на позовну заяву заперечення Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно - страхова компанія» проти позовних вимог, згідно яких необхідною умовою для виплати позивачу страхового відшкодування в порядку регресу відповідно до приписів Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» є звернення позивача до відповідача із заявою про страхове відшкодування протягом року з моменту скоєння ДТП, недотримання яких, в свою чергу, згідно п.п. 37.1.4 п. 37.1. ст. 37 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», є підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати).

При цьому суд зазначає, що спір у даній справі виник у зв'язку із стягненням виплаченого страхового відшкодування, тобто із правовідносин, що регулюються положеннями статті 993 Цивільного кодексу України та статті 27 Закону України "Про страхування".

Разом з тим, із преамбули Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" вбачається, що він регулює відносини у сфері обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів і спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України.

Вказаний Закон регулює інші, відмінні від правовідносин, що виникли у даній справі, а приписи п. 37.1.4. ст.37 цього Закону до даних правовідносин не застосовуються. Вказана норма регулює відносини страховика і страхувальника за договором страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, а позивач не є суб'єктом цього договору. Тобто зазначені норми регулюють правовідносини, у яких обов'язок подання заяви про страхове відшкодування (впродовж одного року) встановлюється для страхувальника за договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів і не поширюються на позивача, який не є потерпілим чи іншою особою, яка має право на отримання відшкодування в розумінні цього Закону.

При цьому, норми зазначеного Закону не містять підстав для відмови у задоволенні вимог страховика, який виплатив страхове відшкодування, згідно договору майнового страхування, до особи, відповідальної за завдані збитки, про відшкодування виплачених ним фактичних сум у межах, передбачених договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Вказаною статтею Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" встановлено підстави для відмови страховика за договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів у виплаті страхового відшкодування в разі невиконання потерпілою особою своїх обов'язків, що не можна ототожнювати з обов'язками страховика у правовідносинах регресного відшкодування.

Крім того, статтею 38 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено право страховика після виплати страхового відшкодування подати регресний позов.

Згідно зі статтею 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 Цивільного кодексу України).

Частиною 6 статті 261 Цивільного кодексу України передбачено, що за регресними зобов'язаннями перебіг позовної давності починається від дня виконання основного зобов'язання.

За висновками суду, за таких обставин до спірних правовідносин застосуванню підлягає саме трирічний строк позовної давності, який обчислюється від дня виконання основного зобов'язання, а не з моменту настання страхового випадку .

За таких обставин, саме з моменту виконання позивачем свого зобов'язання за Договором страхування у нього виникло право подати регресний позов до суду. Аналогічної правової позиції дотримується і Верховний Суд України (постанова Верховного Суду України від 27.03.12 р. у справі №58/168).

Судом за матеріалами справи встановлено, що фактичне виконання позивачем зобов'язання стосовно виплати страхувальнику страхового відшкодування (шляхом взаємозаліку виплат страхового відшкодування та страхових платежів) відбулося 20.06.2015 р. Тобто, саме з цієї дати з урахуванням положень частини 6 статті 261 Цивільного кодексу України починається перебіг строку позовної давності, передбаченого статтею 257 цього Кодексу. До господарського суду позивач звернувся з даним позовом 13.10.2016 р., тобто в межах встановленого законодавством трирічного строку позовної давності.

Аналогічної правової позиції дотримується Верховний Суд України при здійсненні перегляду судових рішень господарських судів у справах, пов'язаних із застосуванням позовної давності до вимог про стягнення страхового відшкодування в порядку регресу (постанови ВСУ від 27.03.2012 у справі № 58/168, від 07.08.2012 у справі № 12/207, від 28.08.2012 у справі № 5023/4833/11, від 25.02.2015 у справі № 910/177/14).

Рішення суду про задоволення позову може бути прийнято виключно у тому випадку, коли подані позивачем докази дозволять суду зробити чіткий, конкретний та безумовний висновок про обґрунтованість та законність вимог позивача.

Відповідно до рекомендацій Вищого господарського суду України, викладені у п. 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №6 від 23.03.12 р. «Про судове рішення», рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

Враховуючи вищевикладене, оскільки матеріалами справи підтверджується факт невиконання відповідачем своїх зобов'язань щодо сплати позивачу в порядку регресу суми виплаченого страхового відшкодування в добровільному порядку, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, матеріалами справи підтверджуються та відповідачем не спростовані, а тому вимога позивача про стягнення з відповідача 9111,48 грн. страхового відшкодування в порядку регресу підлягає задоволенню в заявленому розмірі.

Оскільки спір виник у зв'язку з неправомірними діями відповідача, відповідно до ст.49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на відповідача.

Враховуючи вищевикладене та керуючись статтями 124, 129 Конституції України, рішенням Конституційного Суду України від 9 липня 2002 р. №15-рп/2002 та ст. ст. 4-2, 4-3, 32, 33, 34, 49, 82-85, 116 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити повністю.

2. Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно - страхова компанія» (вул. Кирилівська, 40, м. Київ, 04080, ) на користь Приватного акціонерного товариства «Акціонерна страхова компанія «Інго Україна» (вул. Бульварно - Кудрявська (Воровського), 33, м. Київ, 01054, ) 9111,48 грн. (дев'ять тисяч сто одинадцять гривень сорок вісім копійок) страхового відшкодування та 1 378,00 грн. (одну тисячу триста сімдесят вісім гривень нуль копійок) судового збору.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Повний текст рішення складено та підписано 06 січня 2017 року

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного господарського суду шляхом подання протягом 10 днів з дня складання та підписання повного тексту рішення апеляційної скарги через Господарський суд міста Києва.

Суддя А.М. Селівон