РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.11.2016Справа №910/19187/16

За позовом Приватного акціонерного товариства "Вищий навчальний заклад "Міжрегіональна академія управління персоналом"

до Публічного акціонерного товариства "Акціонерна компанія "Київводоканал"

про визнання додаткової угоди недійсною

Суддя Цюкало Ю.В.

У засіданні брали участь:

від позивача: не з'явились;

від відповідача: Довгалюк А.В. (представник за довіреністю).

В судовому засіданні 30 листопада 2016 року, відповідно до положень ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, було оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Суть спору:

У жовтні 2016 року до канцелярії Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Приватного акціонерного товариства "Вищий навчальний заклад "Міжрегіональна академія управління персоналом" (надалі - позивач) до Публічного акціонерного товариства "Акціонерна компанія "Київводоканал" (далі - відповідач) про визнання додаткової угоди недійсною.

Позовні вимоги мотивовані тим, що додаткова угода б/н від 03.09.2012р. до договору «На послуги водопостачання та водовідведення» № 01831/5-01 від 13.02.2003р. є недійсною на підставі ч. 2 ст. 203, ст. 215 Цивільного кодексу України.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.10.2016 року суддею Цюкало Ю.В. прийнято позовну заяву до розгляду та порушено провадження у справі № 910/19187/16. Розгляд справи призначено на 16.11.2016 року.

У судове засідання, призначене на 16.11.2016 року, представник позивача не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, про дату, час та місце судового засідання повідомлений належним чином.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.11.2016 року розгляд справи було відкладено до 30.11.2016 року.

Відповідач відзиву на позовну заяву до суду не надав, втім в судових засіданнях проти позову заперечував. Крім того, 11.11.2016 року через відділ діловодства Господарського суду м. Києва від представника відповідача надійшло клопотання про застосування строків позовної давності.

Клопотання щодо фіксації судового процесу учасниками процесу не заявлялось, у зв'язку з чим, розгляд справи здійснювався без застосуванням засобів технічної фіксації судового процесу у відповідності до статті 811 Господарського процесуального кодексу України.

У відповідності до п. 3.9.2. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року N 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Зважаючи на достатність в матеріалах справи доказів, необхідних для повного та об'єктивного вирішення справи, розгляд справи відбувався з урахуванням положень ст. 75 Господарського процесуального кодексу України за наявними у справі матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника відповідача, суд,-

ВСТАНОВИВ:

13 лютого 2003 року між позивачем (надалі - Абонент) та відповідачем (далі по тексту - Постачальник) було укладено договір «На послуги водопостачання та водовідведення» № 01831/5-01 (належним чином засвідчена копія договору міститься в матеріалах справи, надалі - Договір), згідно п. 1. якого за договором Постачальник зобов'язується надавати Абоненту послуги з постачання питної води та водовідведення, a Абонент зобов'язується розраховуватися за вищезазначені послуги згідно умов договору та Правил користування системами комунального водопостачання та водовідведення в містах та селищах України, затверджених наказом Держжитлокомунг'оспу України від 01.07.1994р. № 65.

03 вересня 2012 року між сторонами Договору було укладено додаткову угоду (належним чином засвідчена копія угоди міститься в матеріалах справи, надалі - Угода або Спірна угода).

Позивач зазначає, що Угода підписана особою, яка не мала відповідного обсягу цивільної дієздатності, оскільки ані Загальні збори акціонерів, ані Наглядова рада ПрАТ «ВНЗ «МАУП» не погоджували Угоду, більше того - нічого не знали про наміри фінансового директора ОСОБА_2 щодо її укладення, що свідчить про відсутність повноважень укладення відповідного договору. Крім того, як вказує позивач, ПрАТ «ВНЗ «МАУП» жодним чином не схвалювало укладення оспорюваного правочину, оскільки не здійснювало оплату рахунків, що виникали на його підставі, а відтак наявні підстави для визнання Угоди недійсною на підставі ст.ст. 203, 215 Цивільного кодексу України.

З викладеними позивачем в позовній заяві твердженнями відповідач не погоджується та у своєму клопотанні про застосування строків позовної давності зауважив на тому, що відповідно до Правил № 37 та умов Договору сторонами було укладено Додаткову угоду, що відповідно до пункту 4 є невід'ємною частиною договору та за якою ПрАТ «ВНЗ «МАУП» проводив розрахунки з вересня 2012 року у повному обсязі за надані ПАТ «АК «Київводоканал» послуги з водовідведення усіх видів стічних вод. Відповідач також відмічає, що встановлений приписами цивільного законодавства загальний строк позовної давності в 3 роки, тобто строк в межах якого позивач міг звернутися з позовом про визнання недійсної додаткової угоди від 03.09.2012 до договору № 01831/5-01 - минув ще у вересні 2015 року, адже, сплачуючи з призначенням платежу за надані послуги з приймання додаткового об'єму стічних вод (передбачені додатковою угодою), відсутністю боргу за вказані послуги свідчить про те, що ПрАТ «ВНЗ «МАУП» було відомо про наявність вказаної Угоди з моменту її укладення та ПрАТ «ВНЗ «МАУП» було вчинено дії, що спрямовані на визнання наданих послуг за додатково Угодою до Договору.

Оцінивши наявні в матеріалах справи документи та дослідивши в судовому засіданні докази, господарський суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно з частиною першою статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ст. 626 Цивільного кодексу України).

Як вже було установлено судом, 13 лютого 2003 року між сторонами укладено договір «На послуги водопостачання та водовідведення» № 01831/5-01 відповідно до п. 1. якого за договором Постачальник зобов'язується надавати Абоненту послуги з постачання питної води та водовідведення, a Абонент зобов'язується розраховуватися за вищезазначені послуги згідно умов договору та Правил користування системами комунального водопостачання та водовідведення в містах та селищах України, затверджених наказом Держжитлокомунг'оспу України від 01.07.1994р. № 65.

03 вересня 2012 року між сторонами Договору було укладено додаткову угоду до вказаного правочину.

У відповідності до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Під час вирішення даної справи суд виходить з того, що угода може бути визнана недійсною лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Тому в справі про визнання угоди недійсною суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків.

Частиною 1 статті 42 Господарського кодексу України передбачено, що підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб'єкта ми господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

За ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У відповідності до ст. 180 Господарського кодексу України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Як свідчать матеріали справи, Спірна угода укладена фінансовим директором - ОСОБА_2, що діяв від імені позивача на підставі довіреності, з одного боку та заступником директора розрахункового департаменту - ОСОБА_3, що діяв від імені відповідача на підставі довіреності.

Зі змісту Спірної угоди випливає, що сторонами погоджено, в тому числі, додаткові умови щодо водовідведення, вартості послуг та порядку оплати послуг.

З огляду на викладене, Абонентом та Постачальником в передбаченому чинним законодавством України та Угодою порядку було погоджено зміст (умови) укладеної між ними в 2012 році Угоди в цілому, про що свідчать підписи та печатки обох сторін про її укладення на Угоді.

З матеріалів випливає, що 24.09.2012р., в жовтні 2012 року, 27.09.2013р., 24.09.2014р. та 19.08.2016р. Абонент сплачував на користь Постачальника грошові кошти по Договору, що вказує на виконання умов Договору та Угоди в цілому, оскільки відповідно до п. Угоди вона є невід'ємною частиною Договору (копії розрахункових документів в справі).

У своїй постанові від 29 травня 2013 року N 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» Пленум Вищого господарського суду України, з метою забезпечення правильного і однакового застосування законодавства у розгляді справ, пов'язаних з визнанням правочинів (господарських договорів) недійсними, надав господарським судам роз'яснення, в яких звернув увагу судів на ту обставину, що наступне схвалення юридичною особою правочину, вчиненого від її імені представником, з перевищенням повноважень, унеможливлює визнання такого правочину недійсним (стаття 241 ЦК України). Настання передбачених цією статтею наслідків ставиться в залежність від того, чи було в подальшому схвалено правочин особою, від імені якої його вчинено; тому господарський суд повинен у розгляді відповідної справи з'ясовувати пов'язані з цим обставини. Доказами такого схвалення можуть бути відповідне письмове звернення уповноваженого органу (посадової особи) такої юридичної особи до другої сторони правочину чи до її представника (лист, телефонограма, телеграма, телетайпограма тощо) або вчинення зазначеним органом (посадовою особою) дій, які свідчать про схвалення правочину (прийняття його виконання, здійснення платежу другій стороні, підписання товаророзпорядчих документів і т. ін.). Наведене стосується й тих випадків, коли правочин вчинений не представником юридичної особи з перевищенням повноважень, а особою, яка взагалі не мала повноважень щодо вчинення даного правочину.

Вказаної правової позиції дотримується Вищий господарський суд України, постанови: від 27.07.2010 року у справі № 25/2/10, від 02.12.2008 року у справі № 8/47 (12/335/16), від 25.05.2010 року у справі № 54/210, від 06.07.2010 року у справі № 16/507.

Статтею 43 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

З огляду на викладене, зважаючи на положення ст.ст. 627, 628, 638 Цивільного кодексу України, ст.ст. 42, 180 Господарського кодексу України, з яких випливає, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, що зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства, а підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, враховуючи те, що сторонами погоджено умови Угоди, з огляду на наступне схвалення Абонентом Угоди до Договору шляхом вчинення дій спрямованих на погодження правочину, і зокрема оплату послуг, дослідивши матеріали справи суд дійшов висновку, що позовні вимоги, за вказаних позивачем в позові № 20/10 від 20.10.2016р. підстав, є необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають.

Щодо заявленого відповідачем клопотання «Про застосування строків позовної давності», то суд відмічає, що відповідно до п. 2.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 року № 10 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів», за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

З огляду на це, приймаючи до уваги факт необґрунтованості позовних вимог про визнання Угоди недійсною, клопотання відповідача про застосування строків позовної давності підлягає залишенню без розгляду.

Керуючись ст.ст. 33, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

1. В позові відмовити повністю.

2. Копію даного рішення направити позивачу по справі № 910/19187/16.

Рішення набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 85 Господарського процесуального кодексу України. Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку та в строки, встановлені ст. 93 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено 26.01.2017р.

Суддя Ю.В. Цюкало