РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.12.2016Справа №910/19451/16

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "НВФ "ДНІПРОПРОЕКТ"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробнича компанія "КОЛОСС-ХХІ"

про стягнення 574 094,30 грн.

Суддя Селівон А.М.

Представники сторін:

Від позивача: Пшеничний О.В. - представник, довіреність б/н від 16.11.2016;

Від відповідача: не з'явились

В судовому засіданні на підставі ч.2 ст. 85 Господарського процесуального кодексу України оголошені вступна та резолютивна частини рішення.

СУТЬ СПОРУ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "НВФ "ДНІПРОПРОЕКТ" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробнича компанія "КОЛОСС-ХХІ" про стягнення коштів у розмірі 564 369,60 грн. з яких основна заборгованість у розмірі 461 959,53 грн., пеня у розмірі 64 019,86 грн., штраф у розмірі 32 813,44 грн., 3 % річних у розмірі 5 576,77 грн., а також стягнення судових витрат по сплаті судового збору у розмірі 8 165,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач в позовній заяві посилається на неналежне виконання відповідачем зобов'язань щодо своєчасної та повної оплати поставленого згідно умов Договору поставки № 221215-9 від 22.12.15р. металопродукції, в результаті чого виникла заборгованість, за наявності якої позивачем нараховано пеню, штраф та проценти річних у зазначених вище розмірах.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 28.10.2016 порушено провадження у справі № 910/19451/16 та призначено до розгляду на 17.11.2016.

Ухвалою суду від 17.11.2016 розгляд справи було відкладено на 21.12.2016.

У судові засідання 17.11.2016 та 21.12.2016 з'явився уповноважений представник позивача.

Уповноважений представник відповідача у судові засідання не з'явився.

Про дату, час і місце розгляду даної справи відповідач повідомлений належним чином, що підтверджується наявним в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень: №№ 547, 900.

Судом повідомлено, що до початку судового засідання 17.11.2016 через відділ діловодства Господарського суду м. Києва від представника позивача надійшли пояснення б/н від 16.11.2016, які судом долучено до матеріалів справи.

Також до початку судового засідання 21.12.2016 через відділ діловодства Господарського суду м. Києва від представника позивача надійшла заява б/н від 21.12.2016 про уточнення позовних вимог, в якій позивач просить суд стягнути з відповідача 461959,53 грн. боргу за договором поставки № 221215-9 від 22.12.15р., 72903,94 грн. пені, 32813,44 грн. штрафу, 6417,39 грн. процентів річних. Заява про уточнення позовних вимог долучено судом до матеріалів справи.

Згідно п. 3.11 Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" (далі - Постанова № 18) ГПК, зокрема статтею 22 цього Кодексу, не передбачено права позивача на подання заяв (клопотань) про "доповнення" або "уточнення" позовних вимог, або заявлення "додаткових" позовних вимог і т.п. Тому в разі надходження до господарського суду однієї із зазначених заяв (клопотань) останній, виходячи з її змісту, а також змісту раніше поданої позовної заяви та конкретних обставин справи, повинен розцінювати її як: - подання іншого (ще одного) позову, чи - збільшення або зменшення розміру позовних вимог, чи - об'єднання позовних вимог, чи - зміну предмета або підстав позову.

У будь-якому з таких випадків позивачем має бути додержано правил вчинення відповідної процесуальної дії, а недотримання ним таких правил тягне за собою процесуальні наслідки, передбачені ГПК та зазначені в цій постанові.

Суд зазначає, що відповідно до ч. 4 ст. 22 Господарського процесуального кодексу України позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог за умови дотримання встановленого порядку досудового врегулювання спору у випадках, передбачених статтею 5 цього Кодексу в цій частині, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог. До початку розгляду господарським судом справи по суті позивач має право змінити предмет або підставу позову шляхом подання письмової заяви.

Згідно п. 3.10 постанови № 18 під збільшенням або зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено у позовній заяві. Згідно з частиною третьою ст. 55 ГПК України ціну позову вказує позивач. Отже, у разі прийняття судом зміни (в бік збільшення або зменшення) кількісних показників, у яких виражається позовна вимога, має місце нова ціна позову, виходячи з якої вирішується спір.

Дослідивши в судовому засіданні 21.12.2016 зміст позовної заяви та поданої позивачем до початку судового засідання 21.12.2016 заяви про уточнення позовних вимог, судом остання розцінена як заява про збільшення розміру позовних вимог в частині 3% річних та пені.

Враховуючи, що збільшення розміру позовних вимог є правом позивача, передбаченим ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, не суперечить законодавству та не порушує чиї-небудь права та охоронювані законом інтереси, відповідачу була надана можливість надання доводів та заперечень щодо зміни розміру позовних вимог (збільшення пені та процентів річних), суд приймає вищевказану заяву позивача про уточнення позовних вимог (збільшення позовних вимог в частині основного пені та процентів річних) до розгляду і спір вирішується з її урахуванням.

Інших доказів на підтвердження своїх вимог, окрім наявних в матеріалах справи, позивачем на час проведення судового засідання 21.12.2016 суду не надано.

Від відповідача заяв та клопотань процесуального характеру на час проведення судових засідань 17.11.2016 та 21.12.2016 до суду не надходило.

Документи, в т.ч. відзив на позовну заяву, витребувані ухвалами суду від 28.10.2016 та 17.11.2016 відповідачем суду не надані.

Про поважні причини неявки представника відповідача в судові засідання 17.11.2016 та 21.12.2016 суд не повідомлено.

Відповідно до 2.3 постанови № 18 якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 ГПК), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

Згідно п. 3.9.2 Постанови № 18 у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Окрім того, відповідно до ст. 75 Господарського процесуального кодексу України якщо відзив на позовну заяву і витребувані господарським судом документи не подано, справу може бути розглянуто за наявними в ній матеріалами.

З огляду на вищевикладене, оскільки явка представника відповідача в судові засідання обов'язковою не визнавалась, відповідач не скористався належним йому процесуальним правом приймати участь в судових засіданнях, відповідачем не надано суду відзиву на позовну заяву, будь-яких письмових пояснень та інших доказів, що впливають на вирішення даного спору по суті, беручи до уваги те, що представник позивача проти розгляду справи за відсутності представника відповідача не заперечував, суд, на підставі ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, здійснював розгляд справи за відсутності уповноваженого представника відповідача, виключно за наявними у справі матеріалами.

При цьому, оскільки суд відкладав розгляд справи, надаючи учасникам судового процесу можливість реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень, суд, враховуючи обмежені процесуальні строки розгляду спору, встановлені ст. 69 Господарського процесуального кодексу України, не знаходив підстав для відкладення розгляду справи.

Враховуючи відсутність на час проведення судових засідань клопотань представника позивача щодо здійснення фіксації судового засідання по розгляду даної справи технічними засобами фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Судовий процес відображено у протоколах судового засідання.

Перед початком розгляду справи в судових засіданнях представника позивача було ознайомлено з правами та обов'язками відповідно до ст.ст. 20, 22, 60, 74 та ч. 5 ст. 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Представник позивача в судових засіданнях повідомив суд, що права та обов'язки стороні зрозумілі.

Відводу судді представником позивача не заявлено.

В судовому засіданні 21.12.2016 представник позивача підтримав позовні вимоги, викладені в позовній заяві, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог (збільшення розміру позовних вимог).

Дослідивши матеріали справи та подані докази, заслухавши в судовому засіданні пояснення представника позивача, з'ясувавши обставини, що мають значення для вирішення спору, перевіривши наданими позивачем доказами та оглянувши в судовому засіданні їх оригінали, суд

В С Т А Н О В И В:

Згідно з ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1, 4 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Як встановлено судом за матеріалами справи, 22 грудня 2015 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю "НВФ "ДНІПРОПРОЕКТ" (постачальник за договором, позивач у справі) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Виробнича компанія "КОЛОСС-ХХІ" (покупець за договором, відповідач у справі) укладений Договір поставки № 221215-9 (далі - Договір).

Відповідно до п. 1.1 Договору постачальник зобов'язується передати у встановлений у даному Договорі термін у власність покупця металопродукцію (далі - товар), а покупець зобов'язується прийняти товар та оплатити його вартість відповідно до умов цього Договору.

Ціна, загальна кількість, асортимент, сортамент та розгорнута номенклатура Товару, що поставляється за цим договором визначається у накладних або рахунках Постачальника, які є невід'ємними - частинами цього Договору (п. 1.2 Договору).

Розділами 2-4 Договору сторони суму договору та порядок розрахунків, здачу та приймання товару, умови і терміни поставки товару, відповідальність сторін тощо.

Згідно п. 8.1 Договору цей Договір набуває чинності з моменту його підписання і діє до 31 грудня 2015 року, а в частині взаєморозрахунків - до повного розрахунку між сторонами. Якщо за один місяць до закінчення терміну цього Договору жодна із сторін не повідомила іншу сторону про свій намір припинити дію цього Договору, він автоматично продовжується кожен раз до 31 грудня наступного року включно, але не більше ніж до 31 грудня 2017 року.

Як свідчать матеріали справи, Договір підписаний представниками Постачальника та покупця та скріплений печатками сторін.

Судом встановлено, що укладений правочин за своїм змістом та правовою природою є договором поставки, який регулюється нормами § 3 глави 54 Цивільного кодексу України та § 1 глави 30 Господарського кодексу України.

Згідно ч. 1 ст. 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно ч. 1 ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

За приписами ч. 2 ст. 712 Цивільного кодексу України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

За умовами п.3.1 Договору поставка товару здійснюється відповідно до Міжнародних правил тлумачення термінів "Інкотермс" у редакції 2010 року (далі - "Інкотермс") з врахуванням особливостей, встановлених цим Договором.

Право власності на товар, а також усі пов'язані з ним ризики переходять від Постачальника до покупця з моменту передачі товару постачальником перевізнику, а у випадку самовивозу покупцем, з моменту передачі товару покупцю (п. 3.4 Договору).

Згідно п.1.3 Договору факт поставки товару за цінами, загальною кількістю, асортиментом, сортаментом та номенклатурою, зазначеними у рахунках або видаткових накладних, або факт оплати рахунка чи накладної означає взаємну згоду постачальника і покупця з умовами поставки та умовами оплати товару, ціною, загальною кількістю, асортиментом, сортаментом та номенклатурою, зазначеними у рахунках або видаткових накладних. Достатнім підтвердженням факту поставки буде вважатись товаро - транспортна накладна підписана уповноваженими на то представниками сторін, або акт прийому-передачі Товару, підписаний уповноваженими на то представниками сторін.

Відповідно до ч.1 ст. 662 Цивільного кодексу України продавець зобов'язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу. Продавець повинен одночасно з товаром передати покупцеві його приналежності та документи (технічний паспорт, сертифікат якості тощо), що стосуються товару та підлягають переданню разом із товаром відповідно до договору або актів цивільного законодавства.

Зокрема, як визначено п.3.5 Договору при передачі товару постачальник передає покупцеві по одному примірнику наступних документів: видаткова накладна; товарно-транспортна накладна, рахунок акт прийому-передачі (по узгодженню сторін); копія сертифікату якості.

При цьому відповідно до п. 4.1 Договору товар вважається поставленим постачальником і прийнятим покупцем з моменту видачі видаткової накладної, а у випадку поставки товару залізничним транспортом - з дати отримання залізничної "накладної, або в інший момент відповідно до умов поставки згідно з правилами "Інкотермс" по яких поставляється конкретна партія товару, з урахуванням особливостей, встановлених у відповідному Договорі.

Як визначено в п. 3.3 Договору датою поставки товару вважається дата переходу покупцеві права власності на такий товар: при поставці залізничним транспортом - дата штемпеля на залізничній накладній; при поставці автомобільним транспортом Постачальника - дата видаткової накладної постачальника з підписом покупця або дата акту прийому - передачі товару; при самовивозі товару покупцем зі складу постачальника - дата видаткової накладної Постачальника з підписом покупця або дата товарно - транспортної накладної з підписом довіреної особи на отримання товару, або дата акту прийому - передачі товару.

В силу приписів ст. 663 Цивільного кодексу України продавець зобов'язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього кодексу.

Судом встановлено за матеріалами справи та підтверджено представником позивача в судовому засіданні, що на виконання умов вищевказаного Договору позивачем в 2016р. було здійснено поставку покупцю товару (металопрокату) на загальну суму 1 318 459,53 грн. за видатковими накладними, з посиланням на укладений між сторонами Договір поставки № 221215-9 від 22.12.15р.: № КИФ75 від 15.01.16р на суму 183 221,41 грн., № КИФ242 від 29.01.16р. на суму 196100,46 грн., № КИФ459 від 11.02.16р. на суму 184133,15 грн., № КИФ722 від 01.03.16р. на суму 201339,01 грн., № КИФ1050 від 22.03.16р. на суму 255162,50 грн., № КИФ1494 від 15.04.16р. на суму 298503,00 грн., копії яких знаходяться в матеріалах справи.

Факт отримання товару Товариством з обмеженою відповідальністю "Виробнича компанія "КОЛОСС-ХХІ" підтверджується підписами на вищевказаних видаткових накладних уповноваженого представника відповідача, засвідченим відбитком печатки товариства, повноваження якого підтверджуються довіреностями на отримання металопрокату: № 7 від 14.01.16р. строком дії до 23.01.16р., № 31 від 29.01.16р. строком дії до 07.02.16р., № 37 від 11.02.16р. строком дії до 20.02.16р., № 54 від 29.02.16р. строком дії до 09.03.16р., № 86 від 21.03.16р. строком дії до 30.03.16р., № 121 від 14.04.16р. строком дії до 23.04.16р., копії яких надані позивачем.

Окрім того, позивачем у відповідності до умов п. 3.5 Договору на підтвердження факту поставки товару покупцеві надані відповідні товарно - транспортні накладні, які підписані уповноваженим представником Товариством з обмеженою відповідальністю "Виробнича компанія "КОЛОСС-ХХІ", та підпис якого засвідчений відбитком печатки відповідача.

Згідно ч. 1 ст. 673 Цивільного кодексу України продавець повинен передати покупцеві товар, якість якого відповідає умовам договору купівлі - продажу.

Відповідно до ч.1 ст. 680 Цивільного кодексу України покупець має право пред'явити вимогу у зв'язку з недоліками товару за умови, що недоліки виявлені в строки, встановлені цією статтею, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як передбачено п. 4.6 Договору якість товару, що постачається, має відповідати вимогам ГОСТ, ДСТУ, ТУ та підтверджуватись маркуванням заводу - виробника.

За умовами п. 4.4 Договору приймання покупцем товару за якістю здійснюється відповідно до "Інструкції про порядок приймання товару виробничо-технічного призначення і товарів народного споживання за якістю", затвердженої постановою Держарбітражу СРСР від 25.04.1966р. №П-7 зі змінами та доповненнями.

В разі незгоди покупця з якістю відвантаженого товару проти якості товару, вказаної у

товаросупровідних документах, виклик представника постачальника для складання акту прийомки є обов'язковим. Акт повинен бути складений у відповідності з вимогами Інструкції П-7. У разі визнання неякісного товару, покупець має право відмовитись від товару, але зобов'язаний взяти його на відповідальне зберігання до з'ясування обставин. При виявленні покупцем недопоставки Товару, постачальник повинен допоставити товар або повернути кошти за недопоставлений товар (п. 4.5 Договору).

Окрім того, згідно п. 4.3 Договору у разі незгоди покупця з фактично відвантаженою кількістю товару проти кількості товару, вказаної у товаросупровідних документах, покупець має право пред'явити претензію, яка повинна бути розглянута у порядку встановленому законодавством України.

При цьому заперечень щодо факту поставки товару за вказаними видатковими накладними відповідачем суду не надано.

Доказів пред'явлення претензій щодо якості, кількості та термінів поставки товару у відповідності до умов Договору, а також наявності письмових претензій або актів розбіжностей щодо поставленого товару від відповідача до суду не надходило.

Як вбачається із матеріалів справи, будь-які заперечення щодо повного та належного виконання Товариством з обмеженою відповідальністю "НВФ "ДНІПРОПРОЕКТ" умов Договору з боку відповідача відсутні.

За таких обставин суд приходить до висновку, що позивачем виконані прийняті на себе на підставі укладеного між сторонами Договору зобов'язання з передачі товару Товариством з обмеженою відповідальністю "Виробнича компанія "КОЛОСС-ХХІ", а покупцем (відповідачем), у свою чергу, прийнятий цей товар без будь - яких зауважень. Факт передачі позивачем товару на вказану суму належним чином підтверджено матеріалами справи.

Згідно із ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до п. 2.1 Договору сума цього Договору складає загальну вартість поставленого товару, яка зазначена у видаткових накладних, які були видані постачальником покупцю по даному Договору.

Частиною 1 ст. 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За приписами ч.1, 2 ст. 251 Цивільного кодексу України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

За умовами п. 2.4 Договору покупець сплачує 100% вартість поставленого товару протягом 15 (п'ятнадцяти) банківських днів з моменту відвантаження зі складу Постачальника.

Оплата товару здійснюється покупцем шляхом перерахування коштів на поточний рахунок постачальника, вказаний у цьому Договорі або у рахунках. Датою платежу вважається дата зарахування коштів на поточний рахунок Постачальника (п. 2.2, 2.3 Договору).

З матеріалів справи судом встановлено та підтверджено представником позивача в судовому засіданні, що позивачем здійснено часткову оплату поставленого на підставі Договору товару (металопрокату) на загальну суму 856 500,00 грн., що підтверджується виписками банку по рахунку позивача за відповідний період. Таким чином, залишок неоплаченого відповідачем поставленого за Договором товару становить 461 959,53 грн.

Суд зазначає, що за приписами ст. 180 Господарського кодексу України строком дії господарського договору є час, впродовж якого існують господарські зобов'язання сторін, що виникли на основі цього договору.

Відповідно до ст. 631 Цивільного кодексу України час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору, є строком дії останнього.

Як зазначалось судом вище, строк дії спірного Договору визначений сторонами до 31 грудня 2015 р., а в частині взаєморозрахунків - до повного розрахунку між сторонами.

Повідомлень сторін про намір припинити дію Договору відповідно до п.8.1 останнього матеріали справи не містять.

При цьому як вбачається з наданих позивачем доказів, позивачем після закінчення строку дії договору здійснювались поставки товару у 2016 році з посиланням на номер договору. Відповідачем, в свою чергу, даний товар прийнятий без будь яких зауважень, що підтверджується підписами представника відповідача на видаткових накладних, які скріплені печатками товариства.

Тобто з вищенаведеного вбачається, що сторонами продовжувалось виконання умов Договору без яких би то не було зауважень, про що свідчать, зокрема, посилання на договір поставки № 221515-9 від 22.12.15 р. у видаткових накладних, за якими позивачем поставлена продукція відповідачу у 2016 році, підписи представника відповідача на вищезазначених видаткових та товарно-транспортних накладних, які скріплені печатками відповідача, що свідчить про отримання товару відповідачем від позивача, а також часткова оплата відповідачем поставленого позивачем у 2016 році товару.

Таким чином, приймаючи до уваги вчинення сторонами вищезазначених дій, які свідчать про волевиявлення сторін щодо продовження строку дії Договору, та оскільки матеріали справи не містять доказів наявності намірів сторін щодо припинення Договору, строк дії останнього продовжувався та, відповідно, позивачем здійснювались поставки товару (металопрокату).

Згідно ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

В силу ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України та ст. 193 Господарського кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, умов договору та вимог зазначених Кодексів, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно зі ст. 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ч.2 ст. 193 ГКУ кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Проте, як вбачається з матеріалів справи та підтверджено представником позивача в судовому засіданні, свої зобов'язання щодо сплати Товариством з обмеженою відповідальністю "НВФ "ДНІПРОПРОЕКТ" грошових коштів в сумі 461 959,53 грн. у встановлений строк, всупереч вимогам цивільного та господарського законодавства, а також умовам Договору, відповідач не виконав, в результаті чого у Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробнича компанія "КОЛОСС-ХХІ" утворилась заборгованість перед позивачем за наведеним Договором у зазначеному вище розмірі, яку останній просив стягнути в позовній заяві та заяві про уточнення позовних вимог (збільшення позовних вимог).

У відповідності до ст. 124, пп. 2, 3, 4 ч. 2 ст. 129 Конституції України, ст. 4-2, 4-3 Господарського процесуального кодексу України, основними засадами судочинства є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Обов'язок доказування, а отже і подання доказів відповідно до ст. 33 ГПК України покладено на сторони та інших учасників судового процесу а тому суд лише створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

При цьому відповідачем не надано суду жодних доказів на підтвердження відсутності боргу, письмових пояснень щодо неможливості надання таких доказів, або ж фактів, що заперечують викладені позивачем позовні вимоги.

За приписами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Доказів визнання недійсним чи розірвання Договору поставки № 221215-9 від 22.12.15 р. та/або його окремих положень суду не надано.

Будь-які заперечення щодо порядку та умов Договору на час їх підписання та під час виконання з боку сторін відсутні.

Отже, оскільки матеріалами справи підтверджується факт невиконання відповідачем зобов'язань за Договором у встановлений строк, розмір заборгованості відповідає фактичним обставинам та на момент прийняття рішення доказів погашення заборгованості в повному обсязі відповідач суду не представив, як і доказів, що спростовують вищевикладені обставини, тому вимоги позивача про стягнення з відповідача основного боргу в сумі 461 959,53 грн. за вказаним Договором підлягає задоволенню.

Крім цього суд зазначає, що правові наслідки порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов'язань передбачені, зокрема, приписами статей 549-552, 611, 625 Цивільного кодексу України.

Згідно з частиною другою статті 9 названого Цивільного кодексу України, законом можуть бути передбачені особливості регулювання майнових відносин у сфері господарювання. Відповідні особливості щодо наслідків порушення грошових зобов'язань у зазначеній сфері визначено статтями 229-232, 234, 343 Господарського кодексу України та нормами Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань».

З урахуванням приписів статті 549, частини другої статті 625 Цивільного кодексу України, правовими наслідками порушення грошового зобов'язання, тобто зобов'язання сплатити гроші, є обов'язок сплатити не лише суму основного боргу, а й неустойку (якщо її стягнення передбачене договором або актами законодавства), інфляційні нарахування, що обраховуються як різниця добутку суми основного боргу на індекс (індекси) інфляції, та проценти річних від простроченої суми основного боргу.

Так, виходячи з положень ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно з п. 1 ст. 546, ст. 547 Цивільного кодексу України, виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом (ч. 1 ст. 548 Цивільного кодексу України).

У відповідності до ст. 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного або неналежно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

За умовами п. 5.2. Договору за прострочення строків оплати товару, встановлених в цьому Договорі та додатках до нього, покупець на вимогу постачальника сплачує постачальникові пеню в розмірі 0,5% від суми простроченого платежу за кожен день прострочки, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період прострочки. У разі прострочення оплати більш ніж на 10 календарних днів покупець додатково до пені сплачує штраф у розмірі 3 % від суми несплаченої своєчасно.

Крім того, відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи вищевикладене та у зв'язку з простроченням відповідачем виконання зобов'язання щодо оплати за поставлений товар у строк, визначений умовами Договору, позивачем нараховано та пред'явлено до стягнення пеню в сумі 72 903,94 грн. за період з 07.03.2016 по 30.08.2016, а також 3 % річних в сумі 6417,39 грн. за період з 10.02.2016 по 30.08.2016, а також штраф у сумі 32813,44 грн., які він просив стягнути з відповідача відповідно до наданих розрахунків (враховуючи заяву про уточнення позовних вимог (збільшення розміру позовних вимог в частині пені та процентів річних).

Згідно з п.1.12. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» (далі - Постанова № 14), з огляду на вимоги частини першої статті 47 і статті 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань. Якщо з поданого позивачем розрахунку неможливо з'ясувати, як саме обчислено заявлену до стягнення суму, суд може зобов'язати позивача подати більш повний та детальний розрахунок. При цьому суд в будь-якому випадку не позбавлений права зобов'язати відповідача здійснити і подати суду контррозрахунок (зокрема, якщо відповідач посилається на неправильність розрахунку, здійсненого позивачем).

В свою чергу, відповідачем не подано суду контррозрахунку заявлених до стягнення позовних вимог або заперечень щодо здійсненого позивачем розрахунку.

Дослідивши наданий позивачем розрахунок пені судом встановлено, що позивачем визначено період прострочення виконання зобов'язань з оплати поставленого товару (металопрокату) та, відповідно, можливого нарахування пені та процентів річних, виходячи зі строку оплати поставленого товару протягом 15 календарних днів за порушення грошового зобов'язання, в той час як умовами Договору, зокрема, п. 2.4, передбачена оплата 100% вартості поставленого товару протягом 15 банківських днів.

Також суд зазначає, що відповідно до п.2.1 Постанови № 14 застосування такого виду неустойки як штраф до грошового зобов'язання законом не передбачено, що, втім, не виключає можливості його встановлення в укладеному сторонами договорі (наприклад, за необґрунтовану відмову від переказу коштів за розрахунковими документами отримувача коштів), притому і як самостійний захід відповідальності, і як такий, що застосовується поряд з пенею. В останньому випадку не йдеться про притягнення до відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення двічі, тому що відповідальність настає лише один раз - у вигляді сплати неустойки, яка включає у себе і пеню, і штраф як лише форми її сплати.

Як зазначено в п. 4 Оглядового листа Вищого господарського суду України від 29.04.13 р. № 01-06/767/2013 "Про деякі питання практики застосування господарськими судами законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобов'язань передбачено частиною другою статті 231 Господарського кодексу України.

В інших випадках порушення виконання господарських зобов'язань чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень можливості передбачати в договорі одночасне стягнення пені та штрафу, що узгоджується із свободою договору, встановленою статтею 627 Цивільного кодексу України, відповідно до якої сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Таким чином, чинне законодавство допускає можливість одночасного стягнення з учасника господарських відносин, що порушив господарське зобов'язання за договором, штрафу та пені, які не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності.

Окрім того суд звертає увагу, що одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання за договором, штрафу та пені не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 ЦК України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 ГК України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.

Зазначену правову позицію наведено також у постановах Верховного Суду України від 30.05.2011 № 42/252, від 09.04.2012 № 20/246-08, від 27.04.2012 № 06/5026/1052/2011.

Отже, за висновками суду норми чинного законодавства України не містять прямої заборони законодавця щодо одночасного застосування такого виду забезпечення виконання зобов'язання, як пеня та штраф, та, відповідно, суб'єкти господарських відносин при укладенні договору наділені законодавцем правом забезпечення виконання господарських зобов'язань встановленням окремого виду відповідальності - договірної санкції, за невиконання чи неналежне виконання договірних зобов'язань, зокрема, пені та штрафу, передбачених п. 5.2 Договору.

За результатами здійсненої за допомогою інформаційно-правової системи «ЛІГА: Закон» перевірки нарахування позивачем заявлених до стягнення пені та відсотків річних судом встановлено, що розмір пені та процентів річних, перерахований судом у відповідності до умов Договору та приписів чинного законодавства в межах визначеного позивачем періоду, враховуючи визначений судом початок періоду прострочення виконання зобов'язань, є меншим, ніж заявлено позивачем, тому позовні вимоги в частині стягнення з відповідача пені та процентів річних за несвоєчасну оплату поставленого за Договором товару підлягають частковому задоволенню в сумах 62831,40 грн. пені та 5463,72 грн. процентів річних.

Окрім того, за результатами перевірки нарахованого позивачем на підставі п.5.2 Договору штрафу в розмірі 3% судом встановлено, що розмір штрафу, перерахований відповідно до визначеного Договором строку оплати , перерахований судом згідно умов Договору та приписів чинного законодавства, у відповідності до розміру несплаченої заборгованості, становить 28101,27 грн. пені, а отже є меншим, ніж заявлено до стягнення позивачем, тому позовні вимоги в частині стягнення штрафу за несвоєчасну оплату (більше 10 днів прострочення) поставленого за Договором товару підлягають частковому задоволенню у розмірі, нарахованому судом, а саме 28101,27 грн. штрафу.

Суд зазначає, що рішення суду про задоволення позову може бути прийнято виключно у тому випадку, коли подані позивачем докази дозволять суду зробити чіткий, конкретний та безумовний висновок про обґрунтованість та законність вимог позивача.

Відповідно до пункту 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 № 6 "Про судове рішення" рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

Враховуючи вищевикладене, виходячи з того, що позов частково доведений позивачем, обґрунтований матеріалами справи та відповідачем не спростований, суд доходить висновку, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу судові витрати покладаються на відповідача пропорційно розміру задоволених вимог.

Керуючись ст.ст. 124, 129 Конституції України, ст.ст. 4-2, 4-3, 33, 43, 49, 75, 82-85, 116 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробнича компанія "КОЛОСС-ХХІ" (вул. Ризька, 73Б, м. Київ, 04060, код 39858340) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "НВФ "ДНІПРОПРОЕКТ" (вул. Кременчуцька, 69, м. Кривий Ріг, 50072, код 33718185) 461 959,53 грн. основного боргу, 62831,40 грн. пені, 5463,72 грн. процентів річних, 28101,27 грн. штрафу та 8375,33 грн. витрат зі сплати судового збору.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

3. В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Повний текст рішення складений та підписаний 27 січня 2017 року.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного господарського суду шляхом подання протягом 10 днів з дня складання та підписання повного тексту рішення апеляційної скарги через господарський суд міста Києва.

Суддя А.М.Селівон