ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" грудня 2016 р.Справа № 916/2398/16
Колегія суддів Одеського апеляційного господарського суду у складі:

Головуючого судді: В.В. Лашина

Суддів: О.Ю. Аленіна

' К.В. Богатиря

при секретарі І.М. Станковій

За участю представників сторін:

Від ПАТ "ДЕЛЬТА БАНК" - Биковський Д.Ю.

Від ТОВ виробничо-комерційної фірми "Олір" ЛТД - Пісна Д.В.

Арбітражний керуючий - Менчак В.В.

Інші представники сторін в судове засідання не з'явились, про день, час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлені належним чином.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства "ДЕЛЬТА БАНК"

на ухвалу господарського суду Одеської області від 17.11.2016р.

у справі № 916/2398/16

За заявою кредитора: товариства з обмеженою відповідальністю "Окто Трейд"

до боржника: товариства з обмеженою відповідальністю виробничо-комерційної фірми "Олір" ЛТД

про визнання банкрутом

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою господарського суду Одеської області від 20 вересня 2016 року за заявою товариства з обмеженою відповідальністю «ОКТО Трейд» було порушено провадження у справі про банкрутство товариства з обмеженою відповідальністю виробничо-комерційною фірмою «Олір Лтд» (у наступному за текстом - ТОВ ВКФ «Олір Лтд») за загальною процедурою, передбаченою Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (далі - Закон про банкрутство), визнані грошові вимоги ініціюючого кредитора у сумі 609 000 грн., введено мораторій на задоволення вимог кредиторів та процедуру розпорядження майном, розпорядником майна боржника призначено арбітражного керуючого Менчака В.В. (свідоцтво № 590 від 20.03.2013 р.).

Протягом терміну, встановленого ч. 1 ст. 23 Закону про банкрутство, після публікації оголошення про порушення провадження у справі про банкрутство ТОВ ВКФ «Олір Лтд» на офіційному веб-сайті Вищого господарського суду України із заявою про визнання кредиторських вимог до боржника звернулося, зокрема, публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (в подальшому - ПАТ «Дельта Банк») із грошовими вимогами на загальну суму 179 318 378,92 грн. в наступній черговості: 4 777 634 грн. позачергово, 127 400 432,34 грн. 4 черга, 47 140 312,58 грн. - 6 черга, а також про внесення окремо до реєстру вимог кредиторів відомості про майно боржника, яке є предметом забезпечення.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 17 листопада 2016 року (суддя Лепеха Г.А.) був затверджений реєстр вимог кредиторів ТОВ ВКФ «Олір Лтд», у тому числі, вимоги ПАТ «Дельта Банк» : 4 777 634 грн. позачергово, 2756 грн. - перша черга, 112 270 147,74 грн. - 4 черга, 46 929 151,28 грн. - 6 черга.

Не погоджуючись з цим судовим рішенням, ПАТ «Дельта Банк» в апеляційній скарзі просить його скасувати в частині розгляду його грошових вимог та постановити нове, яким визнати ПАТ «Дельта Банк» кредитором на загальну суму 179 318 378,92 грн. в наступній черговості: 4 777 634 грн. позачергово, 127 400 432,34 грн. 4 черга, 47 140 312,58 грн. - 6 черга, а також про внесення окремо до реєстру вимог кредиторів відомості про майно боржника, яке є предметом забезпечення, посилаючись на неповне з'ясування місцевим господарським судом обставин, що мають значення для справи, оскільки розпорядником майна не були надані докази погашення заборгованості за кредитними договорами.

В відзиві на апеляційну скаргу ТОВ виробничо-комерційна фірма "Олір" ЛТД просить залишити апеляційну скаргу ПАТ «Дельта Банк» без задоволення як необгрунтовану та безпідставну.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення присутніх представників сторін, дослідивши матеріали справи та перевіривши правильність застосування господарським судом норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає апеляційну скаргу підлягаючою частковому задоволенню, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 23 Закону про банкрутство конкурсні кредитори за вимогами, які виникли до дня порушення провадження у справі про банкрутство, зобов'язані подати до господарського суду письмові заяви з вимогами до боржника, а також документи, що їх підтверджують, протягом тридцяти днів від дня офіційного оприлюднення оголошення про порушення провадження у справі про банкрутство. Відлік строку на заявлення грошових вимог кредиторів до боржника починається з дня офіційного оприлюднення оголошення про порушення провадження у справі про банкрутство.

Частиною 1 статті 25 названого Закону передбачено, що попереднє засідання господарського суду проводиться не пізніше двох місяців та десяти днів, а у разі великої кількості кредиторів - не пізніше трьох місяців після проведення підготовчого засідання суду.

Згідно до частини другої зазначеної норми у попередньому засіданні господарський суд розглядає всі вимоги кредиторів, у тому числі щодо яких були заперечення боржника і які не були внесені розпорядником майна до реєстру вимог кредиторів, а також ті, що визнані боржником та внесені розпорядником майна до реєстру вимог кредиторів, і вирішує питання про його затвердження.

За результатами розгляду вимог кредиторів господарський суд виносить ухвалу, в якій зазначаються: розмір та перелік усіх визнаних судом вимог кредиторів, які вносяться розпорядником майна до реєстру вимог кредиторів; розмір та перелік не визнаних судом вимог кредиторів; дата проведення зборів кредиторів та комітету кредиторів; дата підсумкового засідання суду, на якому буде винесено ухвалу про санацію боржника чи постанову про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, чи ухвалу про припинення провадження у справі про банкрутство або ухвалу про продовження строку процедури розпорядження майном та відкладення підсумкового засідання суду, яке має відбутися у строки, встановлені частиною другою статті 22 цього Закону.

У реєстрі вимог кредиторів повинні міститися відомості про кожного кредитора, розмір його вимог за грошовими зобов'язаннями, черговість задоволення кожної вимоги.

Ухвала є підставою для визначення кількості голосів, які належать кожному конкурсному кредитору під час прийняття рішення на зборах (комітеті) кредиторів. Для визначення кількості голосів для участі у представницьких органах кредиторів зі складу вимог конкурсних кредиторів виключається неустойка (штраф, пеня).

Внесення змін до затвердженого господарським судом реєстру вимог кредиторів здійснюється виключно за наслідками перегляду ухвали господарського суду в апеляційному та касаційному порядку або за нововиявленими обставинами, а також у разі правонаступництва.

Задовольняючи заяву ПАТ «Дельта Банк» частково, місцевий господарський суд виходив з того, що розпорядником майна боржника вимоги визнані частково в сумі 163 979 689,02 грн., а в решті вимог відмовлено, оскільки вони не підтверджені належними доказами. Так, суд зазначив, що зобов'язання за договором поруки № П-131/07 від 31.10.2012 р. було виконано, що свідчить про відсутність права вимоги кредитора за цим договором; право вимоги про звернення стягнення за векселями № 96 від 20.03.2006 р. та № 17 від 22.09.2005 р. відсутнє у зв'язку зі спливом строку пред'явлення до платежу, а також ліквідацією основного боржника і погашення основного зобов'язання; зобов'язання за договором застави векселів № 24/08-З від 31.10.2008 р. припинено, строк позовної давності за вимогами за векселем сплинув.

Аналізуючи матеріали справи, судова колегія доходить висновку, що судом першої інстанції питання затвердження реєстру вимог кредиторів ТОВ ВКФ «Олір Лтд» відносно вимог ПАТ «Дельта Банк» по суті вирішено правильно, а доводи, викладені в апеляційній скарзі такими, що не відповідають дійсним обставинам справи.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки, зокрема, з договорів та інших правочинів.

Частиною першою статті 174 Господарського кодексу передбачено, що господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Статтею 627 Цивільного кодексу України унормовано, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За приписами статті 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення про позику, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно до статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором.

Водночас, статтею 1049 названого Кодексу встановлено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

У відповідності до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком (ч. 1 ст. 546 ЦК України).

За визначеннями статті 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Згідно до ст. 610 названого Кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Приписами статті 217 Господарського кодексу України встановлено, що учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі, якщо інше не передбачено законом або договором, суб'єкт господарювання за порушення господарського зобов'язання несе господарську - правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов'язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (стаття 611 ЦК України).

Як вбачається з матеріалів справи, 31 жовтня 2012 року між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ ВКФ «Олір Лтд» був укладений договір кредитної лінії № НКД-2005823 із змінами і доповненнями, за умовами якого кредитор зобов'язався надати боржнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру грошові кошти з лімітом заборгованості у розмірі 74 881 330,53 грн. зі сплатою 22 % річних із терміном погашення до 20.11.2015 р.

Станом на день порушення провадження у справі сума простроченої заборгованості за кредитом становить 159 199 299,02 грн., з яких: 112 270 147,74 грн. - 4 черга, 46 929 151,28 грн. - 6 черга.

Доказів погашення боргу матеріали справи не містять.

Розпорядником майна та боржником дані вимоги визнані у повному обсязі.

27 липня 2012 року між ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «Іллічівський олійножировий комбінат» укладений кредитний договір № НКЛ-2005814/3, за умовами якого останньому надавався кредит в межах невідновлювальної кредитної лінії з максимальним лімітом заборгованості в розмірі 394 366 000 грн. зі сплатою 12 % річних.

У забезпечення даного кредитного договору між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ ВКФ «Олір Лтд» укладений договір застави цінних паперів № ЗЦП-2005814/3/S6 від 27.07.2012 р., згідно з яким у заставу були передані 1 868 000 простих іменних акцій із визначеною вартістю предмета застави в розмірі 934 000 грн.

Матеріали справи не містять доказів погашення кредиторської заборгованості.

Розпорядником майна та боржником згаданий борг визнаний у повному обсязі та дані щодо предмету застави включені окремо до реєстру вимог кредиторів.

Також 27 липня 2012 року між ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «Одеський олійножировий комбінат» укладений кредитний договір № НКЛ-2005804/2, за умовами якого останньому надавався кредит в межах невідновлювальної кредитної лінії з максимальним лімітом заборгованості в розмірі 606 591 000 грн. зі сплатою 12 % річних.

У забезпечення даного кредитного договору між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ ВКФ «Олір Лтд» укладений договір застави цінних паперів № ЗЦП-2005814/2/S6 від 27.07.2012 р., згідно з яким у заставу були передані 15 374 536 простих іменних акцій із визначеною вартістю предмета застави в розмірі 3 843 634 грн.

Погашення кредиторської заборгованості не підтверджено.

Розпорядником майна та боржником цей борг визнаний у повному обсязі та дані включені окремо до реєстру вимог кредиторів.

21 вересня 2007 року між ВАТ «Акціонерний банк «Одеса-Банк» та ТОВ «Одеський Торговий Дім «Сонячна долина» укладено договір № 137/07 про надання кредиту у вигляді відновлювальної кредитної лінії у розмірі 10 000 000 грн. В подальшому 31.10.2012 р. сума збільшена до 22 000 000 грн.

19.07.2012 р. між ВАТ «Акціонерний банк «Одеса-Банк» та ПАТ «Дельта Банк» укладений договір № 02/07/2012 про відступлення права вимоги за вказаним кредитним договором на користь ПАТ «Дельта Банк».

31.10.2012 р. між ПАТ «Дельта Банк», ТОВ «Одеський Торговий Дім «Сонячна долина» та ТОВ ВКФ «Олір Лтд» укладений договір поруки № П-131/07, за яким боржник поручився відповідати за виконання ТОВ «Одеський Торговий Дім «Сонячна долина» кредитного договору № 137/07 від 21.09.2007 р.

Заборгованість за даним кредитним договором становить 12 867 044,42 грн. Доказів її погашення не надано.

Розпорядником дані вимоги не визнані із зазначенням того, що ТОВ ВКФ «Олір Лтд» у повному обсязі виконані свої зобов'язання за договором поруки.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 553 Цивільного кодексу України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі.

Частиною 2 статті 554 названого Кодексу передбачено, що поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Статтею 559 ЦК України встановлено, що порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. Порука припиняється, якщо після настання строку виконання зобов'язання кредитор відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником або поручителем. Порука припиняється у разі переведення боргу на іншу особу, якщо поручитель не поручився за нового боржника. Порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя, якщо інше не передбачено законом. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року з дня укладення договору поруки, якщо інше не передбачено законом.

Зі змісту договору поруки № П-131/07 від 31.10.2012 р. вбачається, що ТОВ ВКФ «Олір Лтд» зобов'язалося перед ПАТ «Дельта Банк» за виконання ТОВ «Одеський Торговий Дім «Сонячна долина» кредитного договору № 137/07 від 21.09.2007 р. в розмірі 17 521 577,84 грн.

Пунктом 6.1 договору поруки сторонами передбачено, що дія договору припиняється на 3650 день від дати, зазначеної у п. 1.1 договору (20.12.2012 р.).

За розрахунком ПАТ «Дельта Банк» до кредитного договору, підтвердженим даними ТОВ ВКФ «Олір Лтд», боржником було погашено за тілом кредиту 16 165 861,69 грн., 1 354 066,15 грн. відсотків та 1650 грн., що складає 17 521 577,84 грн. Тобто, ТОВ ВКФ «Олір Лтд» свої зобов'язання за договором поруки виконані, а тому розпорядником майна та боржником правомірно відхилено вимоги ПАТ «Дельта Банк» у сумі 12 867 044,42 грн.

Посилання ПАТ «Дельта Банк» на п. 1.4 договору поруки № П-131/07 від 31.10.2012 р. як на підставу збільшення обсягу зобов'язань, судова колегія вважає помилковими, оскільки даний договір вчинений саме у той самий момент підписання додаткової угоди № 6 до кредитного договору № 131/07 від 21.09.2007 р., а тому ТОВ ВКФ «Олір Лтд» визначило свої зобов'язання за договором поруки у певному обсязі саме з урахуванням зазначеної додаткової угоди. Інших угод, які б свідчили про встановлення обов'язків ТОВ ВКФ «Олір Лтд» щодо збільшення обсягу кредитної заборгованості, ПАТ «Дельта Банк» надано не було.

Неспроможними вважає судова колегія й твердження ПАТ «Дельта Банк» про неправомірне відхилення вимог банку, заснованих на простих векселях, що видані ТОВ ВКФ «Олір Лтд».

Відповідно до статті 14 Закону України «Про цінні папери та фондовий ринок» вексель - цінний папір, який посвідчує безумовне грошове зобов'язання векселедавця або його наказ третій особі сплатити після настання строку платежу визначену суму власнику векселя (векселедержателю). Векселі можуть бути прості або переказні та існують виключно у документарній формі.

Відносини, пов'язані з обігом векселів в Україні, регулюються Конвенцією, якою запроваджено Уніфікований закон про переказні векселі та прості векселі (з урахуванням застережень, передбачених у Додатку II до неї), Конвенцією про врегулювання деяких колізій законів про переказні векселі та прості векселі, Конвенцією про гербовий збір стосовно переказних векселів і простих векселів (підписані в Женеві 07.06.1930 року), а також Законами України «Про обіг векселів в Україні» (стаття 2 якого містить застереження стосовно дії окремих положень Уніфікованого закону на території України), «Про цінні напери та фондовий ринок», «Про приєднання України до Женевської конвенції 1930 року, якою запроваджено Уніфікований закон про переказні векселі та прості векселі», «Про приєднання України до Женевської конвенції 1930 року про врегулювання деяких колізій законів про переказні векселі та прості векселі», «Про приєднання України до Женевської конвенції 1930 року про гербовий збір стосовно переказних векселів і простих векселів».

За статтею 77 Уніфікованого закону про переказні векселі та прості векселі, до простих векселів застосовуються такі ж положення, що стосуються переказних векселів, тією мірою, якою вони є сумісними з природою цих документів, а саме положення щодо: індосаменту (статті 11 - 20); строку платежу (статті 33 - 37); платежу (статті 38 - 42); права регресу у разі неплатежу (статті 43 - 50, 52 - 54); платежу у порядку посередництва (статті 55, 59 - 63); копій (статті 67 і 68); змін (стаття 69); позовної давності (статті 70 і 71); неробочих днів, обчислення строків і заборони пільгових строків (статті 72, 73 і 74).

Простий або акцептований переказний вексель строком платежу «за пред'явленням» підлягає оплаті в день його належного пред'явлення до платежу. Держатель такого векселя повинен пред'явити його до платежу протягом одного року від дати складення, якщо векселедавець не скоротив або не встановив більш тривалий строк. Зазначені строки можуть бути скорочені індосантами (ст. 34 Уніфікованого закону).

Строк для пред'явлення відраховується з дати складання векселя. Якщо у векселі строком «за пред'явленням» вказано, що він не може бути пред'явлений до платежу раніше визначеної дати, строк для його пред'явлення до платежу відраховується з цієї дати.

У разі непред'явлення до платежу переказного векселя в установлені строки його держатель втрачає права за ним стосовно індосантів, векселедавця, а також інших зобов'язаних за векселем осіб, за винятком акцептанта, а при непред'явленні до платежу простого векселя - за винятком векселедавця (статті 53, 78, Уніфікованого закону). Такі самі наслідки настають, якщо вексель зі строком платежу на визначений день або у визначений строк від дати складання чи пред'явлення не пред'явлено до платежу в день, коли він мав бути оплачений, або протягом двох наступних робочих днів (статті 38, 53, 78 Уніфікованого закону).

Глава ХІ Уніфікованого закону про переказні векселі та прості векселі містить положення щодо позовної давності.

В силу статті 70 Уніфікованого закону позовні вимоги до акцептанта, які випливають з переказного векселя, погашаються із закінченням трьох років, які обчислюються від дати настання строку платежу. При цьому строки для пред'явлення позовних вимог за векселем є присічними, вони не можуть бути змінені за згодою сторін і не підлягають зупиненню або відновленню.

Як роз'яснено у пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 08.06.2007 р. № 5, суд застосовує ці строки незалежно від заяви сторони. Після їх закінчення припиняється дія матеріального права вимоги платежу від зобов'язаних за векселем осіб.

З матеріалів справи вбачається, що 15 жовтня 2007 року між ЗАТ «Акціонерний банк «Одеса-Банк» та ТОВ «Торгова компанія Щедре літо» було укладено договір № 143/07 про надання кредиту у вигляді відновлювальної кредитної лінії із максимальним лімітом в розмірі 22 000 000 грн.

У забезпечення виконання зазначених зобов'язань було укладено договір застави № 58/07-3 від 29.12.2007 р. та було передано два простих векселя, видані ТОВ ВКФ «Олір Лтд», а саме: № 96, складений 30.03.2006 р., із номінальною вартістю 454 401,48 грн., № 17, складений 22.09.2005 р., номінальною вартістю 1 520 000 грн.

За умовами договору № 4/3-070 від 19.02.2013 р. ВАТ АКБ «Одеса-Банк» відступило права вимоги за зазначеним кредитним договором № 143/07 від 15.10.2007 р. ПАТ «Дельта Банк».

За змістом договору застави вексель № 96 виданий з датою погашення векселя за пред'явленням, але не раніше 30.03.2009 р., а вексель № 17 виданий за пред'явленням, але не раніше 01.07.2008 р.

Відтак, строки пред'явлення векселів до сплати сплинули, так само як сплинули строки позовної давності за цими вимогами, на що вказував й боржник у відзиві на грошові вимоги ПАТ «Дельта Банк».

Крім цього, виходячи з вимог ст. 25 Закону про банкрутство, обов'язок надання правового аналізу поданих кредиторських вимог, підстав виникнення грошових вимог кредиторів до боржника, їх характеру, встановлення розміру та моменту виникнення цих грошових вимог, покладений на господарський суд, який здійснює правосуддя у справах про банкрутство.

Так, у попередньому засіданні господарський суд зобов'язаний перевірити та надати правову оцінку усім вимогам кредиторів до боржника, незалежно від факту їх визнання чи відхилення боржником.

Одним із принципів судочинства є змагальність сторін.

Так, відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства названа змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів. Цю саму думку законодавець відтворив й у ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу, вказавши, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами, що також відображено у положеннях статті 33 ГПК України.

При цьому, доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості.

Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (стаття 34 ГПК України).

Натомість, ПАТ «Дельта Банк» не було надано у підтвердження своїх вимог векселів № 96 та № 17.

Крім цього, 31 жовтня 2008 року між ЗАТ АКБ «Одеса-Банк» та ВАТ «Іллічівський олійножировий комбінат» укладений договір № 200/08 про надання короткострокового кредиту із встановленням максимальної суми заборгованості 18 000 000 грн.

У забезпечення виконання зобов'язання за вказаним кредитним договором між ЗАТ АКБ «Одеса-Банк», ТОВ «Агронаука» та ВАТ «Іллічівський олійножировий комбінат» укладено договір застави векселів № 24/08-3 від 31.10.2008 р., за умовами якого у заставу було передано простий вексель № 85, виданий ТОВ ВКФ «Олір Лтд», із номінальною вартістю 500 000 грн. з строком платежу «за пред'явленням», але не раніше 21.11.2008 р.

Строк пред'явлення даного векселя сплив 22.11.2009 р., а строк позовної давності за такими вимогами - 22.11.2012 р.

Таким чином, розпорядником майна та ТОВ ВКФ «Олір Лтд» цілком правомірно були відхилені вимоги на загальну суму 15 341 445,9 грн. (12 867 044,42 + 1 974 401,48 + 500 000)

Одночасно з цим, місцевим господарським судом не зазначено загальної суми визнаних кредиторських вимог ПАТ «Дельта Банк», враховуючи що в резолютивній частині оскаржуваної ухвали про затвердження реєстру вимог кредиторів ТОВ ВКФ «Олір Лтд» суд не задовольнив вимоги кредитора у повному обсязі.

За таких обставин, судова колегія вважає, що скаржником не наведено достатніх правових підстав для скасування оскаржуваної ухвали господарського суду Одеської області. Проте, дане судове рішення підлягає зміні щодо визнання загального розміру вимог ПАТ «Дельта Банк».

Керуючись ст.ст. 101-106 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» задовольнити частково, а ухвалу господарського суду Одеської області від 17.11.2016 р. у справі № 916/2398/16 - змінити в частині визначення загального розміру вимог публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» в реєстрі вимог кредиторів товариства з обмеженою відповідальністю виробничо-комерційної фірми «Олір» Лтд.

Затвердити реєстр вимог кредиторів товариства з обмеженою відповідальністю виробничо-комерційної фірми «Олір» Лтд щодо вимог публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на загальну суму 163 979 689,02 грн.

Справу повернути до господарського суду Одеської області для подальшого розгляду.

Головуючий суддя В.В. Лашин

Суддя О.Ю. Аленін

Суддя К.В. Богатир