РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.09.2016Справа №910/12829/16

За позовом Публічного акціонерного товариства «Київпроект»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Юридична компанія «Версус»

про розірвання договору і повернення сплачених коштів

Суддя Нечай О.В.

Представники сторін:

від позивача: Сиротюк І.В., за довіреністю;

від відповідача: Скрипник П.Г., за довіреністю.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До господарського суду міста Києва надій шли позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Київпроект» (далі - позивач) до Товариства з обмеженою відповідальністю «Юридична компанія «Версус» (далі - відповідач) про розірвання договору і повернення сплачених коштів.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 18.07.2016 було порушено провадження у справі № 910/12829/16, розгляд справи призначено на 07.09.2016.

17.08.2016 представником позивача через відділ діловодства господарського суду міста Києва було подано клопотання про долучення документів до матеріалів справи.

07.09.2016 представником відповідача через відділ діловодства господарського суду міста Києва були подані письмові заперечення на позовну заяву.

У судове засідання 07.09.2016 представник позивача з'явився, надав свої пояснення по суті спору, позовні вимоги підтримав.

Представник відповідача у судове засідання 07.09.2016 з'явився, надав суду свої пояснення по суті спору, проти задоволення позову заперечував.

Розглянувши подані документи і матеріали, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, заслухавши пояснення представників сторін, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

26.02.2013 між Публічним акціонерним товариством «Київпроект» (далі - замовник, позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Юридична компанія «Версус» (далі - відповідач, виконавець) було укладено Договір про надання юридичних послуг № 01/13 (далі - Договір), відповідно до умов якого замовник доручає, а виконавець приймає на себе обов'язки (завдання) з надання замовнику юридичних послуг, а замовник зобов'язується оплатити надані йому юридичні послуги в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені цим Договором (п. 1.1 Договору).

Відповідно до п. 1.2 Договору в межах цього Договору виконавець надає юридичні послуги, перелік яких встановлюється замовником, в тому числі, з урахуванням змісту зобов'язань останнього перед своїми клієнтами.

Згідно з п. п. 3.1, 3.2 Договору загальна вартість юридичних послуг за цим Договором складає 300 000,00 грн.

Оплата вартості юридичних послуг за цим Договором здійснюється замовником на підставі рахунків виконавця, що виставляються замовнику щомісячно разом із наданням акту наданих юридичних послуг за відповідний місяць. Акт наданих юридичних послуг підтверджує надання тих послуг, сплата вартості яких вимагається у рахунку.

12.03.2014 між сторонами була укладена Додаткова угода № 1 до Договору, якою, зокрема, була підвищена вартість юридичних послуг за Договором до 1 300 000,00 грн.

21.03.2014 між сторонами була підписана Додаткова угода № 2 до Договору.

Позивач зазначає суду про те, що відповідачем були порушені умови Договору, зокрема, не було надано Актів виконаних робіт/наданих послуг або інші документи, що засвідчують узгоджений сторонами перелік наданих в межах цього Договору юридичних послуг; жодного разу не проінформував замовника про хід надання юридичних послуг; не передав замовнику результати наданих юридичних послуг.

З огляду на вищенаведене, позивач просить суд розірвати Договір та стягнути на користь позивача сплачені кошти в розмірі 1 300 000,00 грн.

Відповідач у своєму письмовому відзиві проти позову заперечує через його безпідставність.

Згідно п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 Цивільного кодексу України).

Частиною 1 ст. 638 Цивільного кодексу України передбачено договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно з ч. ч. 1 та 2 ст. 651 Цивільного кодексу України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Відповідно до п. 11.4 Договору, з урахуванням всіх змін та доповнень до нього, розірвання (припинення) договору здійснюється виключно за погодженням двох сторін, яке опосередковується укладенням відповідно угоди або за рішенням суду.

Судом встановлено, що позивачем, з метою оплати рахунку-фактури № СФ-0000050 від 21.03.2014, були перераховані відповідачу кошти в загальному розмірі 1 300 000,00 грн, що підтверджується наявними у матеріалах справи копіями платіжних доручень (№ 208 від 26.02.2008 на суму 300 000,00 грн та № 356 від 24.03.2014 на суму 1 000 000,00 грн) та копіями банківських виписок по особовому рахунку позивача.

Згідно з ст. 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в України» первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Частинами 1 та 2 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в України» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити:

- назву документа (форми);

- дату і місце складання;

- назву підприємства, від імені якого складено документ;

- зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції;

- посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення;

- особистий підпис, аналог власноручного підпису або підпис, прирівняний до власноручного підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Відповідно до Узагальнюючої податкової консультації щодо використання банківських виписок як первинних документів, затвердженої Наказом Державної податкової служби України 05.07.2012 N 583, первинним документом вважається документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

В свою чергу господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства.

Виписки з особових рахунків клієнтів, що є регістрами аналітичного обліку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Порядок, періодичність друкування та форма надання виписок (у паперовій чи електронній формі) із особових рахунків клієнтів обумовлюються договором банківського рахунку, що укладається між банком і клієнтом під час відкриття рахунку.

З огляду на вищенаведене, додані позивачем до позовної заяви копії платіжних доручень та банківських виписок по особовому рахунку позивача є первинними документами, а відповідно і належними та допустимими доказами в розумінні статей 33, 34 ГПК України, тому приймаються до уваги судом.

Умовами Договору, а саме, п. 3.2, передбачено, що акт наданих юридичних послуг підтверджує надання тих послуг, сплата вартості яких вимагається у рахунку.

Таким чином, за умовами Договору, підписання акту наданих послуг має передувати оплаті цих послуг.

Відповідач надав суду належним чином засвідчену копію Акту приймання-передачі наданих юридичних послуг згідно Договору, який підписаний обома сторонами та скріплений відповідно печатками сторін.

Статтею 32 ГПК України передбачено, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Ці дані встановлюються такими засобами:

- письмовими і речовими доказами, висновками судових експертів;

- поясненнями представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі. В необхідних випадках на вимогу судді пояснення представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі, мають бути викладені письмово.

Відповідно до ст. ст. 33, 34 ГПК України Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно з п. 2.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» від 26 грудня 2011 року N 18 (далі - Постанова № 18) згідно з частиною другою статті 4 3 ГПК та статтею 33 ГПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Якщо подані сторонами та іншими учасниками судового процесу докази є недостатніми, господарський суд може за їх клопотанням чи за власною ініціативою витребувати в порядку підготовки справи до розгляду необхідні для цього письмові і речові докази, інші матеріали.

Позивачем було підписано Акт приймання-передачі наданих юридичних послуг згідно Договору, який, згідно з п. 2.1 Договору, є доказом належного виконання відповідачем своїх зобов'язань за цим Договором, та в подальшому, було оплачено кошти відповідно до умов Договору за надані відповідачем послуги, а відтак, суд не вбачає порушення відповідачем прав позивача.

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про те, що заявлені позивачем вимоги про розірвання договору і повернення сплачених коштів не підлягають задоволенню.

Згідно з ч. 1 ст. 49 ГПК України судовий збір покладається на відповідача, оскільки позов підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 4, 49, 82 ГПК України, суд,

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову відмовити.

2. Судовий збір покласти на позивача.

Повне рішення складено 23.09.2016.

Суддя О.В. Нечай