ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

21.12.2016р. Справа №905/3059/16

за позовом: Публічного акціонерного товариства «ДТЕК Донецькобленерго», м.Краматорськ,

до відповідача: Комунального підприємства «Компанія «Вода Донбасу», м.Маріуполь,

про стягнення 22930,45 грн

Суддя: Паляниця Ю.О.

Секретар судового засідання: Бикова Я.М.

У засіданні брали участь:

від позивача: ОСОБА_1 за дов.

від відповідача: не зявився

СУТЬ СПРАВИ:

Позивач, Публічне акціонерне товариство «ДТЕК Донецькобленерго», м.Краматорськ звернувся до господарського суду Донецької області з позовом до відповідача, Комунального підприємства «Компанія «Вода Донбасу», м.Маріуполь про стягнення:

- боргу за реактивну електроенергію, спожиту за період з січня 2015 року по квітень 2016 року, у розмірі 18309,65 грн;

- 3% річних, нарахованих у період з 01.03.2015р. по 30.04.2016р., за несвоєчасне виконання грошових зобовязань по оплаті реактивної електроенергії, спожитої в травні 2014 року, серпні 2014 року березні 2016 року, у розмірі 452,86 грн;

- інфляційних, нарахованих з 01.03.2015р. по 30.04.2016р., за несвоєчасне виконання грошових зобовязань по оплаті реактивної електроенергії, спожитої в травні 2014 року, серпні 2014 року березні 2016 року, у розмірі 4167,94 грн.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на порушення відповідачем умов договору №238 від 23.11.2006р. про постачання електричної енергії, внаслідок чого у Комунального підприємства «Компанія «Вода Донбасу» утворилась заборгованість за реактивну електроенергію в сумі 18309,65 грн (січень 2015 року квітень 2016 року).

Крім того, наявність обставин несвоєчасної та не в повному обсязі оплати відповідачем вартості послуг з перетікання реактивної електроенергії, які були надані в період з серпня 2014 року по квітень 2016 року, стало підставою для нарахування 3% річних та інфляційних втрат.

Відповідач в судові засідання 23.11.2016р., 21.12.2016р. не зявився, будь-яких пояснень по суті спору не надав, витребуваних судом документів не представив, про розгляд справи був обізнаний, про що свідчить наявне у матеріалах справи рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення №696.

Стаття 22 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що прийняття участі у судовому засіданні є правом сторони. При цьому, норми вказаної статті зобовязують сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

Статтею 77 зазначеного Кодексу України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених ст.69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Згідно із п.3.9.2 постанови №18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

За висновками суду, незважаючи на те, що відповідач, зокрема, у судове засідання 21.12.2016р. не зявився, справа може бути розглянута за наявними в ній документами у відповідності до вимог ст.75 Господарського процесуального кодексу України, а відсутність вказаного учасника судового спору не перешкоджає вирішенню справи по суті.

Крім того, суд зазначає, що строк розгляду справи мав закінчитись 27.12.2016р., внаслідок чого відкладення судового засідання на іншу дату та завчасне повідомлення відповідача про наступне судове засідання було неможливим.

Водночас, судом враховано, що згідно з ухвалою господарського суду від 23.11.2016р. присутність сторін у судовому засіданні 21.12.2016р. обовязковою не визнавалась.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача, господарський суд встановив:

Відповідно до ст.509 Цивільного кодексу України, ст.173 Господарського кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За приписами ст.ст.11, 509 Цивільного кодексу України, ст.174 Господарського кодексу України зобовязання виникають, зокрема, з договору.

Згідно із ст.275 Господарського кодексу України за договором енергопостачання енергопостачальне підприємство (енергопостачальник) відпускає електричну енергію, пару, гарячу і перегріту воду споживачеві (абоненту), який зобов'язаний оплатити прийняту енергію та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного обладнання, що ним використовується. Відпуск енергії без оформлення договору енергопостачання не допускається.

Як свідчать матеріали справи, 23.11.2006р. між Відкритим акціонерним товариством «Донецькобленерго» (найменування якого змінено на Публічне акціонерне товариство «ДТЕК Донецькобленерго») (постачальник) та Селидівським виробничим управлінням водопровідно-каналізаційного господарства Державного обласного комунального підприємства «Донецькоблводоканал» (правонаступником якого є Комунальне підприємство «Компанія «Вода Донбасу») (споживач) було підписано договір №238 про постачання електричної енергії.

Згідно із розділом 1 договору №238 від 23.11.2006р. постачальник продає електричну енергію споживачу для забезпечення потреб електроустановок споживача з приєднаною потужністю 83 кВт, а споживач оплачує постачальнику вартість використаної (купленої) електричної енергії та здійснює інші платежі згідно з умовами цього договору.

Відповідно до п.9.5 договору №238 від 23.11.2006р. останній набирає чинності з дня його підписання і укладається на строк до 31.12.2009р. Договір вважається щорічно продовженим на наступний календарний рік, якщо за місяць до закінчення терміну дії договору жодною зі сторін не буде заявлено про припинення його дії або перегляд його умов.

Приймаючи до уваги, що у матеріалах справи відсутні будь-які докази припинення дії спірного правочину, враховуючи зміст пояснень б/н від 23.11.2016р. позивача, суд дійшов висновку, що зобовязання сторін за вказаною угодою автоматично продовжувались кожний наступний рік та були чинними на момент виникнення спірних правовідносин.

Крім того, в матеріалах справи наявні письмові докази продовження дії договору шляхом поставки та споживання електричної енергії після грудня 2009 року на підставі спірного договору: рахунки, у яких наявні посилання на договір №238 від 23.11.2006р., та які були прийняті представником споживача без зауважень та заперечень; акти прийняття-передавання товарної продукції (електроенергії), підписані сторонами та скріплені їх печатками.

За приписами п.2.2.2 договору №238 від 23.11.2006р. постачальник зобовязується постачати споживачу електроенергію, як різновид товару.

Як свідчать матеріали справи, у січні 2015 року квітні 2016 року постачальник надав споживачу послуги з перетоку реактивної електроенергії на загальну суму 18309,65 грн, що підтверджується наявними у матеріалах справи актами прийняття-передавання товарної продукції (електроенергії), а саме:

- за січень 2015 року на суму 1012,62 грн (15316 кВАр/год),

- за лютий 2015 року на суму 1038,61 грн (15294 кВАр/год),

- за березень 2015 року на суму 898,46 грн (12935 кВАр/год),

- за квітень 2015 року на суму 1048,75 грн (14634 кВАр/год),

- за травень 2015 року на суму 1016,51 грн (13387 кВАр/год),

- за червень 2015 року на суму 1307,84 грн (14291 кВАр/год),

- за липень 2015 року на суму 1310,51 грн (14241 кВАр/год),

- за серпень 2015 року на суму 1343,98 грн (14443 кВАр/год),

- за вересень 2015 року на суму 1371,55 грн (14663 кВАр/год),

- за жовтень 2015 року на суму 1201,04 грн (14402 кВАр/год),

- за листопад 2015 року на суму 1152,62 грн (13940 кВАр/год),

- за грудень 2015 року на суму 1121,26 грн (14310 кВАр/год),

- за січень 2016 року на суму 1132,74 грн (14796 кВАр/год),

- за лютий 2016 року на суму 1170 грн (14828 кВАр/год),

- за березень 2016 року на суму 1053,10 грн (13279 кВАр/год),

- за квітень 2016 року на суму 1130,06 грн (13963 кВАр/год).

Як вказує позивач, відповідач встановлений договором обовязок по оплаті наданих послуг у повному обсязі та у передбачений договором строк не виконав, внаслідок чого Публічним акціонерним товариством «ДТЕК Донецькобленерго» заявлено вимоги, зокрема, про стягнення боргу за реактивну електроенергію в сумі 18309,65 грн.

Згідно із вимогами ст.ст.525, 615 Цивільного кодексу України одностороння відмова від виконання зобовязання і одностороння зміна умов договору не допускаються.

За приписами ст.526 Цивільного кодексу України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом ст.193 Господарського кодексу України субєкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ст.629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Статтею 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За правилами п.2.3.4 договору №238 від 23.11.2006р. споживач зобовязався оплачувати постачальнику вартість електричної енергії згідно із умовами додатків №3 «Графік зняття показів засобів обліку електричної енергії», та №5 «Порядок розрахунків» до цього договору.

За приписами п.10 додатку №5 до вказаного договору (в редакції протоколу розбіжностей №3706 від 30.10.2006р. до договору про постачання електричної енергії №238 від 23.11.2006р.) споживач здійснює повну оплату вартості електричної енергії один раз до 10 числа місяця, наступного за розрахунковим після видачі повного рахунку за спожиту електроенергію.

Як свідчать матеріали справи, рахунки на оплату №67/238 від 28.01.2015р., №67/238 від 25.02.2015р., №67/238 від 25.03.2015р., №67/238 від 26.04.2015р., №67/238 від 26.05.2015р., №67/238 від 25.06.2015р., №67/238 від 27.07.2015р., №67/238 від 26.08.2015р., №67/238 від 25.09.2015р., №67/238 від 27.10.2015р., №67/238 від 25.11.2015р., №67/238 від 25.12.2015р., №67/238 від 28.01.2016р., №67/238 від 25.02.2016р., №67/238 від 25.03.2016р., №67/238 від 26.04.2016р. щодо надання послуг з перетоку реактивної електроенергії в період з січня 2015 року по квітень 2016 року були вручені представникам відповідача, а саме ОСОБА_2 (наказ №187 від 21.07.2014р.), ОСОБА_3 (довіреність №03-243 від 25.02.2015р.), ОСОБА_4 (довіреність №03-279 від 27.04.2015р., №03-92 від 18.12.2015р.), ОСОБА_5 (довіреність №03-175 від 19.02.2016р.).

Факт отримання відповідних рахунків відповідачем в порядку норм ст.ст.4-3, 33 Господарського процесуального кодексу України не заперечується.

Відтак, з урахуванням змісту п.10 додатку 5 до договору №238 від 23.11.2006р., господарським судом встановлено, що строк виконання відповідачем зобовязання з оплати заявленої до стягнення вартості реактивної електричної енергії настав.

Ухвалами господарського суду від 31.10.2016р., 23.11.2016р. відповідача було зобовязано надати, в тому числі, докази часткової чи повної оплати відповідачем, визначеної позивачем заборгованості (за наявності).

Відповідач вимоги суду у визначеній частині не виконав, витребуваних судом документів не представив, наявність заборгованості за реактивну електроенергію за період з січня 2015 року по квітень 2016 року в сумі 18309,65 грн не спростував.

За таких обставин, приймаючи до уваги, що позивач зобовязання за договором №238 від 23.11.2006р. виконав належним чином, зауважень щодо кількості та якості наданих послуг від відповідача не надходило, враховуючи, що відповідачем порушені взяті на себе за спірним договором обовязки в частині строку їх виконання та у повному обсязі, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення з Комунального підприємства «Компанія «Вода Донбасу» на користь позивача суми боргу за реактивну електроенергію, спожиту за період з січня 2015 року по квітень 2016 року в розмірі 18309,65 грн є правомірними та такими, що підлягають задоволенню.

За змістом ст.610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

За приписами ст.611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Як було зазначено судом вище, в період з січня 2015 року по квітень 2016 року позивач надав відповідачу послуги з перетікання реактивної електроенергії на суму 18309,65 грн, за які Комунальне підприємство «Компанія «Вода Донбасу» не розрахувалось.

Аналогічні послуги були надані Публічним акціонерним товариством «ДТЕК Донецькобленерго» у травні 2014 року на суму 547,51 грн (14364 кВАр/год), у серпні 2014 року на суму 613,36 грн (12801 кВАр/год), у вересні 2014 року на суму 721,18 грн (14644 кВАр/год), у жовтні 2014 року на суму 721,70 грн (16042 кВАр/год), у листопаді 2014 року на суму 607,14 грн (13526 кВАр/год), у грудні 2014 року на суму 513,22 грн (12558 кВАр/год), про що свідчать наявні у матеріалах справи акти прийняття-передавання товарної продукції (електроенергії). Наразі, рахунки на оплату №67/238 від 27.05.2014р., №67/238 від 27.08.2014р., №67/238 від 25.09.2014р., №67/238 від 28.10.2014р., №67/238 від 25.11.2014р., №67/238 від 26.12.2014р. у спірні періоди також були одержані уповноваженими представниками відповідача. За зобовязаннями серпня-грудня 2014 року відповідач розрахувався 22.12.2015р. Тобто, з порушенням встановлених п.10 додатку №5 до договору №238 від 23.11.2006р. строків. За зобовязаннями травня 2014 року не розрахувався взагалі. Іншого відповідачем в порядку норм ст.ст.4-3, 33 Господарського процесуального кодексу України не доведено.

За приписами ст.625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно із п.5.1 постанови №14 від 17.12.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань» кредитор вправі вимагати, в тому числі в судовому порядку, сплати боржником сум інфляційних нарахувань та процентів річних як разом з оплатою суми основного боргу, так і окремо від неї.

З огляду на вищенаведене, позивач нарахував та заявив до стягнення 33% річних, нарахованих у період з 01.03.2015р. по 30.04.2016р., за несвоєчасне виконання грошових зобовязань по оплаті реактивної електроенергії, спожитої в травні 2014 року, серпні 2014 року березні 2016 року, у розмірі 452,86 грн.

Перевіривши розрахунок позивача, суд встановив, що сума 3% річних є фактично більшою, ніж заявлена позивачем до стягнення. Проте, враховуючи, що суд обмежений обсягом вимог позивача та не може їх змінити на власний розсуд чи спонукати до їх уточнення, позовні вимоги у вказаній частині підлягають задоволенню на визначену позивачем суму, а саме 452,86 грн.

Крім того, Публічне акціонерне товариство «ДТЕК Донецькобленерго» просить стягнути з відповідача інфляційну складову боргу, нараховану з 01.03.2015р. по 30.04.2016р., за несвоєчасне виконання грошових зобовязань по оплаті реактивної електроенергії, спожитої в травні 2014 року, серпні 2014 року березні 2016 року, у розмірі 4167,94 грн.

Дослідивши розрахунок інфляційних втрат, здійснений позивачем, а також контррозрахунок відповідача, суд зазначає про наступне:

За приписами п.3.2 постанови №14 від 17.12.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань» індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Тобто, з огляду на вищенаведене, базою для нарахування інфляційної складової боргу є сума основного боргу не обтяжена додатковими нарахуваннями, що існує на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, а у випадку її часткового погашення лише залишкова сума основного боргу на останній день місяця, у якому здійснено платіж. Періодом, за який розраховуються інфляційні, є час прострочення з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція (дефляція).

За таких обставин, з урахуванням того, що позивачем не було враховано правил нарахування інфляційних втрат при здійсненні відповідного розрахунку, що призвело до безпідставного збільшення заявленої до стягнення суми інфляційної складової боргу за несвоєчасне виконання грошових зобовязань по оплаті реактивної електроенергії, спожитої у травні 2014 року, серпні 2014 року березні 2016 року, за висновками суду, стягненню з відповідача на користь позивача належать інфляційні збитки у розмірі 2923,03 грн.

Таким чином, з урахуванням вищенаведеного, зясувавши обставини, повязані з правильністю здійснення позивачем розрахунків 3% річних та інфляційних втрат, здійснивши оцінку доказів, на яких ці розрахунки ґрунтуються, суд дійшов висновку, що позовні вимоги стосовно стягнення інфляційних нарахувань підлягають частковому задоволенню, а саме на суму 2923,03 грн з одночасним задоволенням вимог про стягнення 3% річних на заявлену позивачем суму у розмірі 452,86 грн.

Згідно із ст.49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається, зокрема, у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, господарський суд має право покласти на неї судовий збір незалежно від результатів вирішення спору.

За приписами п.4.7 постанови №7 від 21.02.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України» зазначена норма виступає процесуальною санкцією, яка застосовується господарським судом незалежно від того, чи заявлялося відповідне клопотання заінтересованою стороною. У такому застосуванні суду слід виходити з широкого розуміння даної норми, маючи на увазі, що передбачені нею наслідки можуть наставати і в разі неправомірної бездіяльності винної особи, яка не вжила заходів до поновлення порушених нею прав і законних інтересів іншої особи (зокрема, ухилялася від задоволення її заснованих на законі вимог), що змусило останню звернутися за судовим захистом.

За таких обставин, виходячи з того, що спір у справі виник внаслідок неправильних дій відповідача, судовий збір в сумі 1378 грн, сплачений Публічним акціонерним товариством «ДТЕК Донецькобленерго» на підставі платіжного доручення № від 13.10.2016р., підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.43, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Задовольнити частково позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «ДТЕК Донецькобленерго», м.Краматорськ до Комунального підприємства «Компанія «Вода Донбасу», м.Маріуполь про стягнення:

- боргу за реактивну електроенергію, спожиту за період з січня 2015 року по квітень 2016 року, у розмірі 18309,65 грн;

- 3% річних, нарахованих у період з 01.03.2015р. по 30.04.2016р., за несвоєчасне виконання грошових зобовязань по оплаті реактивної електроенергії, спожитої в травні 2014 року, серпні 2014 року березні 2016 року, у розмірі 452,86 грн;

- інфляційних, нарахованих з 01.03.2015р. по 30.04.2016р., за несвоєчасне виконання грошових зобовязань по оплаті реактивної електроенергії, спожитої в травні 2014 року, серпні 2014 року березні 2016 року, у розмірі 4167,94 грн.

Стягнути з Комунального підприємства «Компанія «Вода Донбасу» (87547, Донецька область, м.Маріуполь, вул.К.Лібкнехта, буд.177А, ) на користь Публічного акціонерного товариства «ДТЕК Донецькобленерго» (84302, Донецька область, м.Краматорськ, вул.Островського, буд.8, ) борг за реактивну електроенергію 18309,65 грн, 3% річних 452,86 грн, суму інфляційних 2923,03 грн, а також судовий збір у розмірі 1378 грн.

Видати наказ після набрання судовим рішенням законної сили.

В іншій частині позов залишити без задоволення.

У судовому засіданні 21.12.2016р. оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Повне рішення складено 26.12.2016р.

Суддя Ю.О.Паляниця