РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.12.2016Справа №910/21211/16
За позовом приватного акціонерного товариства "Страхова компанія АСКО-Донбас Північний"

до публічного акціонерного товариства "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк"

про стягнення 459 445,17 грн.

Суддя Головатюк Л.Д.

Представники :

Від позивача - Ялтиченко О.П.(дов. від 04.12.2015)

Від відповідача: Гладіліна О.В.(дов. від 01.07.2016)

Мальована Т.В. (дов. від 01.07.2016)

ОБСТАВИНИ СПРАВИ :

Позивач звернувся до господарського суду м. Києва з позовною заявою про стягнення з відповідача заборгованості, у зв"язку з неналежним виконанням умов договору банківського депозиту № 2/14-14/ГД від 13.02.2014 у розмірі 459 445,17 грн.

Ухвалою господарського суду м. Києва від 25.11.2015 порушено провадження у справі №910/21211/16 та призначено до розгляду на 08.12.2016.

Представник відповідача в судове засідання 08.12.2016 не з'явився, але через канцелярію суду подав клопотання про відкладення розгляду справи. Суд задовольнив дане клопотання.

В судове засідання 08.12.2016 прибув представник позивача та дав пояснення по справі.

Розгляд справи відкладено на 27.12.2016.

Представник позивача з'явився в судове засідання 27.12.2016, надав пояснення по суті справи, позовні вимоги позивач підтримав та просив їх задовольнити в повному обсязі.

Представники відповідача в судове засідання 27.12.2016 також з'явилися, подали відзив на позовну заяву, в якому проти позову заперечували та просили відмовити в його задоволенні з тих підстав, що затримка з виплати коштів позивачу сталася не з вини відповідача. Також відповідач просив суд зменшити заявлену до стягнення неустойку.

В судовому засіданні судом оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

У судових засіданнях складалися протоколи згідно статті 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та заперечення проти позову, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вислухавши представників позивача та відповідача, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

13.02.2014 між приватним акціонерним товариством "Страхова компанія АСКО-Донбас Північний"(далі позивач, клієнт) та публічним акціонерним товариством "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк"(далі відповідач, банк) укладено Договір банківського депозиту №2/14-14/ГД (далі - договір).

Відповідно до п.1.1. вказаного договору банківського депозиту банк зобов'язується приймати від вкладника та зараховувати на депозитні рахунки грошові кошти у національній та/або іноземній валютах на умовах строкового банківського вкладу („депозити" або „депозит") і зобов'язується виплачувати вкладнику депозит/депозити та проценти по депозитам на умовах і в порядку, встановлених Загальними Умовами, Депозитними дорученнями/Додатками до договору та цим договором.

Пунктом 1.2. договору встановлено, що особливі умови розміщення депозитів визначаються у Депозитних дорученнях/Додатках до Договору.

Згідно із п. 2.1. договору вкладник розміщує кожний депозит в Банку на підставі відповідного Депозитного доручення/Додатку до договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

На виконання п.1.2. договору сторонами було укладено додаток депозит "Депозит - ONLINE PREMIUM" №4" від 08.01.2015 (далі - додаток№4), згідно з умовами якого вкладник перераховує, а банк приймає на депозитний рахунок №3310 кошти в сумі 1 000 000 (один мільйон) гривень строком до 17.03.2016.

Також сторонами був укладений додаток депозит "Депозит - ONLINE PREMIUM" №5" від 30.03.2015 (далі - додаток №5), на умовах якого вкладник перераховує, а Банк приймає на депозитний рахунок №3310 кошти в сумі 1 000 000 (один мільйон) грн. строком до 14.03.2016.

Відповідно до ч.1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 ЦК України).

Правилами ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України встановлено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом; зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Як свідчать матеріали справи, на порушення зазначених вище умов договору банківського депозиту та ст. 1058 ЦК України відповідач після закінчення строку розміщення грошових коштів не повернув вкладникові суми депозитів за додатками №4 та №5 у розмірі 2 000 000 гривень та не сплатив проценти, нараховані на суми депозитів.

06.04.2016 позивач засобами поштового зв'язку направив на адресу Господарського суду м. Києва позовну заяву про стягнення суми (повернення) депозиту, стягнення процентів, пені, 3 % річних за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання.

Розрахунок заявлених до стягнення процентів, пені, 3 % річних було складено станом на день подання позову, тобто 06.04.2016 включно.

Рішенням господарського суду м. Києва від 30.06.2016 (справа №910/6764/16), залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 21.09.2016 року, вимоги ПрАТ "СК АСКО ДС" задоволено в повному обсязі та встановлено, що відповідач порушив умови договору щодо своєчасного повернення позивачу суми вкладу та процентів.

Правилами ст. 35 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

04.08.2016 відповідач сплатив позивачу грошові кошти в сумі 17 371,58 грн. з призначенням платежу "виплата %% по депозитних коштах за лютий 2016", 1 006 642,08 грн. з призначенням платежу "виплата депозитних коштів 1000000,00 та процентів 6642,08 згідно дог. №5 від 30.03.2015", 1 008 174,86 грн. з призначенням платежу "виплата депозитних коштів 1000000,00 та %% 8174,86 згідно договору №4 від 08.01.2015", що підтверджується випискою за 04.08.2016 по рахунку відкритому позивачу в ПАТ "Сбербанк Росії".

Відповідно до ч.5 ст. 1061 ЦК України проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав.

За додатком №4 за період з 07.04.2016 (день, по який з відповідача стягнуто проценти згідно рішення у справі №910/6764/16) по 03.08.2016 (день, що передує дню фактичного повернення коштів вкладнику) за ставкою 18,7% (відповідно до умов договору про внесення змін та доповнень №12 до додатку №4 від 12 лютого 2016р.) проценти на банківський вклад складають 60 800,55 грн. (докладний розрахунок в матеріалах справи).

За додатком №5 за період з 07.04.2016 (день, по який з відповідача стягнуто проценти згідно рішення у справі №910/6764/16) по 03.08.2016 (день, що передує дню фактичного повернення коштів вкладнику) за ставкою 18,7% (відповідно до умов договору про внесення змін та доповнень №10 до додатку №5 від 11 лютого 2016р.) проценти на банківський вклад складають 60 800,55 грн.

Таким чином, згідно обґрунтованому розрахунку позивача, загальний розмір процентів по вкладу позивача у відповідача, що не був вчасно повернутий - складає 121 601,10 грн.

Згідно з ч. 1, 3 ст. 1068 Цивільного кодексу України банк зобов'язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка. Банк зобов'язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом.

Статтею 1073 Цивільного кодексу України встановлено правові наслідки неналежного виконання банком операцій за рахунком клієнта.

Обмеження прав клієнта щодо розпорядження грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпорядження рахунком за рішенням суду у випадках, встановлених законом (ст. 1074 Цивільного кодексу України).

Згідно зі ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Статтею 51 Закону України "Про банки і банківську діяльність" визначено, що банківські розрахунки проводяться у готівковій та безготівковій формах згідно із правилами, встановленими нормативно-правовими актами Національного банку України. Безготівкові розрахунки проводяться на підставі розрахункових документів на паперових носіях чи в електронному вигляді. Банки в Україні можуть використовувати як платіжні інструменти, зокрема, платіжні доручення.

Відповідно до частини першої ст. 55 Закону України ''Про банки і банківську діяльність" відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Відповідно до п.1.15 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої Постановою Правління НБУ від 21 січня 2004р. № 22, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 29 березня 2004р. за № 377/8976. доручення платників про списання коштів зі своїх рахунків і зарахування коштів на рахунки отримувачів банки здійснюють у термін, встановлений законодавством України.

Відповідно до ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 2 ст.193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У зв'язку з наведеним, підлягає задоволенню позовна вимога про стягнення з відповідача процентів по вкладу позивача, що не був вчасно повернутий в сумі 121 601,10 грн.

Матеріалами справи підтверджується те, що відповідач, в порушення умов договору, у визначені строки депозит позивачу не повернув, а отже є таким, що прострочив виконання зобов'язання.

Відповідно до статей 610, 612 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Договір, згідно зі статтею 629 Цивільного кодексу України, є обов'язковим для виконання сторонами.

Крім того, позивач просить стягнути з відповідача 3% річних в сумі 19 508,20 грн. та інфляційні збитки в сумі 77 416,04 грн.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, частина 1 статті 625 Цивільного кодексу України встановлює виняток із загального правила статті 614 Цивільного кодексу України, що закріплює принцип вини як підставу відповідальності боржника.

Отже, відсутність у боржника грошей у готівковій формі або грошових коштів на його рахунку в банку, і як наслідок, неможливість виконання ним грошового зобов'язання, якщо навіть у цьому немає його провини, не звільняють боржника від відповідальності за прострочення грошового зобов'язання.

Слід зазначити, що передбачене законом право кредитора вимагати стягнення боргу враховуючи індекс інфляції та відсотків річних є способом захисту майнових прав та інтересів кредитора, сутність яких складається з відшкодування матеріальних втрат кредитора та знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів, а також отримання компенсації (плати) від боржника за користування ним грошовими коштами, які належать до сплати кредитору.

Відповідно до правової позиції Верховного суду України, викладеної у постанові від 28.01.2015 у справі № 6-247цс14, з банку у такому випадку на користь позивача необхідно стягнути проценти по банківських вкладах за прострочений строк до дня фактичного повернення коштів вкладнику, а також 3 % річних за несвоєчасне виконання грошового зобо в'язання на підставі частини п'ятої статті 1061, частини другої статті 625 ЦК України.

Аналогічна позиція викладена Верховним судом України в Аналізі практики за стосування ст. 625 Цивільного кодексу України в цивільному судочинстві від 01.07.2014: „Слід мати на увазі, що проценти, визначені статтями 536, 1048, 1056-1, 1061 ЦК, є платою за користування чужими грошовими коштами, яка, за відсутності іншої домовленості сторін, сплачується боржником за весь період користування грошовими коштами, у тому числі після настання терміну їх повернення. Ця позиція підтверджується практикою Верховного Суду України (постанова Верховного Суду України від 29 травня 2013 р. у справі N 6-39цс13), від повідно до якої правильним є стягнення з відповідача на користь позивача процентів за банкі вськими вкладами за прострочений строк до дня Фактичного повернення коштів вкладнику, а також трьох процентів річних і суми відповідно до індексу інфляції за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК".

Згідно розрахунку позивача, 3% річних становлять 19 508,20 грн., інфляційні збитки становлять 77 416,04 грн. Суд вважає даний розрахунок обґрунтованим та задовольняє позовні вимоги в цій частині.

Що стосується стягнення з відповідача пені, що передбачена п. 7.1. договору, то суд зазначає наступне:

Відповідно до ст. 193 ГК України господарські зобов'язання повинні виконуватись належним чином відповідно до закону та умов договору, а у разі їх невиконання до сторони можуть бути застосовані штрафні санкції.

За умовами п.7.1. Договору банківського депозиту №2/14-14/ГД від 13.02.2014 за невиконання Банком обов'язку щодо своєчасного повернення Депозиту та/або за несвоєчасну виплату процентів Банк несе відповідальність в формі пені, що буде розраховуватись на суму невиконаного вчасно зобов'язання в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діяла у період, за який сплачується пеня, за кожен день прострочення.

Наявними у матеріалах справи доказами підтверджується факт неповернення відповідачем позивачу суми депозиту вчасно.

Загальна сума пені по договору, що нарахована позивачем складає 240 919,83 грн. Відповідач подав суду заяву про зменшення неустойки до розумного розгляду.

Доказів повернення відповідачем позивачу суми депозиту в установлений строк суду не надано.

За таких обставин, враховуючи, що відповідач прострочив повернення суми депозиту, з нього на користь позивача відповідно до вимог ст. 624 ЦК України, ст.ст. 231, 232 ГК України підлягає стягненню 240 919,83 грн. пені з урахуванням фактичного періоду прострочення.

Відповідач просив суд зменшити неустойку, на що суд зазначає наступне:

Пунктом 1 ст. 216 Господарського кодексу України встановлено що, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно п. 1 ст. 218 Господарського кодексу України, підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Відповідно до п. 1 ст. 230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Частина 2 ст. 551 Цивільного кодексу України визначає, що якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Одним із правових наслідків порушення зобов'язання, згідно ст. 611 Цивільного кодексу України є сплата боржником неустойки.

Пунктом 6 статті 232 Господарського кодексу України встановлено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Зазначена стаття передбачає строк, у межах якого нараховуються штрафні санкції, у разі якщо інше не встановлено законом або договором, а строк, протягом якого особа може звернутися до суду за захистом свого порушеного права встановлюється Цивільним кодексом України.

В зв'язку з тим, що взяті на себе зобов'язання відповідач виконав несвоєчасно, він повинен сплатити позивачу пеню відповідно до п. 7.1 Договору, розмір якої, за обґрунтованими розрахунками позивача становить 240 919,83 грн.

При цьому, стаття 233 Господарського суду України надає право суду зменшувати розмір штрафних санкцій у разі, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора. При цьому, повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Крім того, в силу ч. 2 вказаної норми, якщо порушення зобов'язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Аналогічне право суду визначено і ч.3 ст. 551 Цивільного кодексу України, яка встановлює, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Положення наведених норм кореспондуються з п.3 ч.1 ст.83 ГПК України, відповідно до якої господарському суду надано право зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

Таким чином, господарський суд, з урахуванням конкретних обставин справи, вправі зменшити розмір штрафних санкцій, але не звільнити повністю боржника від їх сплати.

Як свідчать матеріали справи, відповідач як на підстави для зменшення розміру неустойки посилається на тривалість договірних відносин між сторонами та на належне виконання зобов'язань по сплаті позивачу доходів за вкладами у попередні періоди, на сукупний принесений дохід позивачу починаючи з 2014 та, зрештою, на відсутність прямого умислу щодо невчасного перерахування сум депозиту та відсотків по ньому на рахунок позивача.

Господарський суд, вирішуючи питання про зменшення розміру пені, яка підлягає стягненню з відповідача, який порушив зобов'язання, об'єктивно оцінив всі надані сторонами докази неналежного виконання відповідачем своїх зобов'язань, причини неналежного виконання зобов'язання, прийшов до висновку про обґрунтованість зменшення розміру пені у зв'язку з наступним:

Оскільки, всі сторони є суб'єктами господарювання, при вирішенні питання про стягнення пені, суд керувався положеннями Господарського кодексу України.

Матеріалами справи доведено, що відповідач неналежним чином виконав умови договору.

Позивачем правомірно заявлена вимога про стягнення пені за неналежне виконання умов договору.

Відповідно до ст. 205 Цивільного кодексу України, ст. 233 Господарського кодексу України, ст. 551 Цивільного кодексу України та п. 3 статті 83 чинного Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, що приймає рішення, має право у певних випадках (якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора) зменшувати розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання; це ж питання врегульовано і в Постанові Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року N 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань».

Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наявність достатніх правових підстав для часткового задоволення клопотання відповідача про зменшення неустойки, а саме зменшує неустойку до 10% від заявленого розміру, тобто, підлягає стягненню з відповідача сума пені в розмірі 24 091,98 грн.

Відповідно до ст. ст. 43, 33, 34 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку, що заявлені позивачем вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню частково.

Відповідно до ст. 49 ГПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір.

Виходячи з вищенаведеного та керуючись ст. 4, 33, 34, 49, 64, 75, 82, 83, 84, 85 ГПК України, господарський суд м. Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позов приватного акціонерного товариства "Страхова компанія АСКО-Донбас Північний" задовольнити частково.

2. Стягнути з публічного акціонерного товариства "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" (01001, м.Київ, провулок Шевченка, буд. 12, ) на користь приватного акціонерного товариства "Страхова компанія АСКО-Донбас Північний" (84205, Донецька обл., м. Дружківка, вул. Соборна, буд. 37, ) проценти по банківському вкладу в сумі 121 601 (сто двадцять одна тисяча шістсот одна) грн. 10 коп., 3% річних в сумі 19 508(дев'ятнадцять тисяч п'ятсот вісім) грн. 20 коп., інфляційні збитки в сумі 77 416(сімдесят сім тисяч чотириста шістнадцять) грн. 04 коп., пеню в сумі 24 091(двадцять чотири тисячі дев'яносто одна) грн. 98 коп. та судовий збір в сумі 6 891(шість тисяч вісімсот дев'яносто одна) грн. 68 коп.

3. В іншій частині позову - відмовити.

4. Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його підписання, оформленого відповідно до ст. 84 Господарського процесуального кодексу України, та може бути оскаржене в порядку та строки, визначені Господарським процесуальним кодексом України.

5. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

6. Копію рішення розіслати сторонам.

Суддя Головатюк Л.Д.

Дата підписання повного тексту рішення - 29.12.2016