РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.12.2016Справа №910/19810/16

За позовом Публічного акціонерного товариства «Київенерго»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «ІНВЕСТБУДГАЛИЧИНА»

про стягнення 7 910,30 грн.

Суддя Демидов В.О.

Представники сторін:

від позивача - Палій Ю.В. (дов. №91/2016/10/17-20 від 17.10.2016);

від відповідача - Татарчук О.Л. (дов. №2 від 11.05.2016;

ВСТАНОВИВ:

31.10.2016 Публічне акціонерне товариство «Київенерго» звернулося до господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ІНВЕСТБУДГАЛИЧИНА» про стягнення 12 875,92 грн. боргу за спожиту теплову енергію, 3% річних у розмірі 615,30 грн., інфляційні у розмірі 5 078,40 грн., пеню у розмірі 2 410,44 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані фактом невиконання відповідачем своїх зобов'язань щодо повної та своєчасної оплати за використану теплову енергію відповідно до договору на постачання теплової енергії у гарячій воді №621123 від 18.11.2013.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 02.11.2016 порушено провадження по справі №910/19810/16, розгляд справи призначено на 29.11.2016.

21.11.2016 та 24.11.2016 позивач через загальний відділ діловодства суду подав клопотання про долучення додаткових доказів до матеріалів справи.

29.11.2016 відповідач через загальний відділ діловодства суду подав додаткові документи для долучення до матеріалів справи.

Крім того, 29.11.2016 відповідач через загальний відділ діловодства суду подав відзив на позовну заяву, у якому заперечив проти задоволення позову, посилаючись на те, що 24.11.2016 ним сплачена сума заборгованості у розмірі 12 875,92 грн., а розрахунок інфляційних та 3% річних є завищеним, оскільки нарахування зачепає період, коли заборгованості ще не існувало.

В судовому засіданні 29.11.2016 судом на підставі ст. 77 Господарського процесуального кодексу України оголошено перерву до 13.12.2016.

13.12.2016 позивач через загальний відділ діловодства суду подав клопотання про долучення документів до матеріалів справи та клопотання про перенесення розгляду справи для закінчення перемовин та укладення мирової угоди.

В судовому засіданні 13.12.2016 судом на підставі ст. 77 Господарського процесуального кодексу України оголошено перерву до 26.12.2016.

26.12.2016 позивач через загальний відділ діловодства суду подав заяву про зменшення позовних вимог, у якій просив припинити провадження в частині суми основного боргу у розмірі 12 875,92 грн. на підставі ч. 1 ст. 80 ГПК України та стягнути з відповідача 3% річних у розмірі 731,14 грн. та інфляційні нарахування у розмірі 7 179,16 грн.

У судове засідання 26.12.2016 з'явилися представники сторін.

Розглянувши в судовому засіданні 26.12.2016 заяву позивача про зменшення розміру позовних вимог, суд приходить до наступного висновку.

Частина 4 статті 22 Господарського процесуального кодексу України визначає права, які належать лише позивачу. Так, відповідно до зазначеної норми права, позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити або зменшити розмір позовних вимог.

Відповідно до абз. 1 п. 3.10 постанови пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» передбачені частиною четвертою статті 22 ГПК права позивача збільшити або зменшити розмір позовних вимог, відмовитись від позову можуть бути реалізовані до прийняття рішення судом першої інстанції. Під збільшенням або зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено в позовній заяві.

Враховуючи те, що вищезазначені дії позивача не суперечать законодавству та не порушують права і охоронювані законом інтереси інших осіб, суд приймає заяву про зменшення розміру позовних вимог до розгляду.

Отже, оскільки зменшення розміру позовних вимог, викладене позивачем у його письмовій заяві, прийняте господарським судом, то новою ціною позову, виходячи з якої розглядається спір є: стягнення 3% річних у розмірі 731,14 грн. та інфляційних втрат у розмірі 7 179,16 грн., а всього 7 910,30 грн.

З урахуванням фактичних обставин справи, суд вважає за можливим розглянути справу за наявними матеріалами у даному судовому засіданні з урахуванням положення ст. 75 Господарського процесуального кодексу України.

В судовому засіданні 26.12.2016 оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва встановив такі фактичні обставини справи.

18.11.2013 між Публічним акціонерним товариством «Київенерго» (далі - позивач, енергопостачальна організація) та Товариством з обмеженою відповідальністю «ІНВЕСТБУДГАЛИЧИНА» (далі -відповідач, абонент) було укладено договір на постачання теплової енергії у гарячій воді №621123 (далі - договір), відповідно до п. 1.1 якого предметом його договору є постачання, користування та своєчасна сплата в повному обсязі спожитої теплової енергії у гарячій воді, на умовах, передбачених цим договором.

При виконанні умов договору, а також вирішенні всіх питань, що не обумовленні договором сторони зобов'язались керуватися тарифами, затвердженими органом виконавчої влади, що здійснює державне регулювання у сфері теплопостачання - Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг (Закон України від 09.07.2010 №2479-VI), Положеннями про Держенергонагляд, Правилами користування тепловою енергією, Правилами технічної експлуатації теплових установок і мереж, нормативними актами з питань користування та розрахунків за енергоносії, чинним законодавством України (п. 2.1 договору).

Відповідно до п. п. 2.2.1, 2.2.2 договору енергопостачальна організація зобов'язується постачати теплову енергію у гарячій воді на потреби: опалення та вентиляції - в період опалювального сезону; гарячого водопостачання - протягом року; в кількості та в обсягах згідно з додатком №1 до цього договору; підтримувати середньодобову температуру теплоносія в подавальному трубопроводі згідно з температурним графіком, затвердженим Київською міською держадміністрацією (додаток №2), крім випадків, зазначених у п. 3.1.7 договору.

За умовами п. 2.3.1 договору абонент зобов'язується додержуватися кількості споживання теплової енергії по кожному параметру в обсягах, які визначені у додатку №1 до договору, не допускаючи їх перевищення, та своєчасно сплачувати вартість спожитої теплової енергії.

Договір набрав чинності з дня його підписання та діє до 15.04.2014 (пункт 8.1 договору). Припинення дії договору не звільняє абонента від обов'язку повної сплати спожитої теплової енергії (пункт 8.3 Договору).

Нарахування відповідачу за теплову енергію здійснюється відповідно до звертання-доручення та до п. 5.1 договору, розрахунковим способом згідно з договірними навантаженнями, за тарифами, встановленими і затвердженими постановами Національної комісії регулювання ринку комунальних послуг України.

На підставі п. 5 додатку 4 до договору відповідач зобов'язаний щомісячно з 12 по 15 число самостійно отримувати у районному відділі теплозбуту табуляграму фактичного споживання теплової енергії за звітний період, акт звірки на початок розрахункового періоду (один примірник оформленого акту звірки повертає у РВТ) та рахунок, куди включені вартість теплової енергії на поточний місяць з урахуванням остаточного сальдо розрахунків на початок розрахункового періоду.

Звертаючись до суду з цим позовом 31.10.2016, позивач посилався на те, що за період з 01.12.2014 по 01.03.2015 у відповідача виникла заборгованість за використану теплову енергію у розмірі 12 875,92 грн.

Проте, під час розгляду справи представником відповідача подано докази сплати заборгованості у розмірі 12 875,92 грн., що підтверджується копією платіжного доручення №2476 від 24.11.2016, тобто в цій частині відсутній предмет спору між сторонами.

Крім того, сплату вказаної заборгованості у розмірі 12 875,92 грн. підтверджено і позивачем у довідці про стан розрахунків за спожиту теплоенергію ТОВ «ІНВЕСТБУДГАЛИЧИНА» за період з вересня 2016 по листопад 2016.

Відповідно до п. 1-1 ч. 1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України господарський суд припиняє провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Відповідно до п. 4.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» від 26.12.2011 № 18, господарський суд припиняє провадження у справі у зв'язку з відсутністю предмета спору (пункт 1-1 частини першої статті 80 ГПК), зокрема, у випадку припинення існування предмета спору (наприклад, сплата суми боргу, знищення спірного майна, скасування оспорюваного акта державного чи іншого органу тощо), якщо між сторонами у зв'язку з цим не залишилося неврегульованих питань. Припинення провадження у справі на підставі зазначеної норми ГПК можливе в разі, коли предмет спору існував на момент виникнення останнього та припинив існування в процесі розгляду справи.

Таким чином, провадження у справі в частині стягнення заборгованості за використану теплову енергію у розмірі 12 875,92 грн. підлягає припиненню згідно п. 1-1 ч. 1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України, оскільки погашення боргу здійснено після звернення позивача до суду.

Отже, судом розглядаються позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних у розмірі 731,14 грн. та інфляційних втрат у розмірі 7 179,16 грн.

Дослідивши обставини справи, надані матеріали, оцінивши надані докази у їх сукупності, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та необхідність задоволення позову в цій частині з таких підстав.

У відповідності з приписами ст. ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

На підставі ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Згідно зі ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Частиною 1 ст. 175 Господарського кодексу України встановлює, що майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 Цивільного кодексу. Згідно зазначеної статті, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Відповідно до ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України передбачено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншими учасниками відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші ), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до п. 2 ст. 530 Цивільного Кодексу України якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Враховуючи, що заборгованість відповідача за спожиту теплову енергію за період з 01.12.2014 по 01.03.2015 у сумі 12 875,92 грн. була сплачена відповідачем 25.11.2016 (проведена банком), тобто після порушення провадження у справі, позивачем нараховано та заявлено до стягнення за період з 01.12.2014 по 25.11.2016 3% річних у розмірі 731,14 грн. та інфляційних втрат у розмірі 7 179,16 грн.

Згідно з ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних в порядку ст. 625 Цивільного кодексу України є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

А тому, вимоги позивача про стягнення з відповідача 3 % річних та інфляційних втрат є законними та обґрунтованими.

Перевіривши надані позивачем розрахунки 3% річних та інфляційних втрат, суд дійшов висновку, що вимоги позивача про стягнення 3% річних у розмірі 731,14 грн. та інфляційних втрат у розмірі 7 179,16 грн. підлягають задоволенню в повному обсязі.

З огляду на вищенаведене, у зв'язку з відсутністю доказів на спростування позовних вимог позивача, а також беручи до уваги сплату основної заборгованості у сумі 12 875,92 грн. лише 25.11.2016 (проведена банком), суд дійшов висновку про правомірність та обґрунтованість вимог позивача про стягнення з відповідача 3% річних у розмірі 731,14 грн. та інфляційних втрат у розмірі 7 179,16 грн.

Провадження у справі в частині стягнення основної заборгованості у сумі 12 875,92 грн. підлягає припиненню згідно п. 1-1 ч. 1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до ч. 2 ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, господарський суд має право покласти на неї судовий збір незалежно від результатів вирішення спору.

Відповідно до п. 4.7 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України» від 21.02.2013 № 7 частиною другою статті 49 ГПК передбачено, що в разі коли спір виник внаслідок неправильних дій сторони, господарський суд має право покласти на неї судовий збір незалежно від результатів вирішення спору. Зазначена норма виступає процесуальною санкцією, яка застосовується господарським судом незалежно від того, чи заявлялося відповідне клопотання заінтересованою стороною.

У такому застосуванні суду слід виходити з широкого розуміння даної норми, маючи на увазі, що передбачені нею наслідки можуть наставати і в разі неправомірної бездіяльності винної особи, яка не вжила заходів до поновлення порушених нею прав і законних інтересів іншої особи (зокрема, ухилялася від задоволення її заснованих на законі вимог), що змусило останню звернутися за судовим захистом.

Беручи до уваги, що сума грошових коштів у розмірі 12 875,92 грн. була сплачена відповідачем після порушення у справі, судовий збір в цій частині покладається на відповідача відповідно до ч. 2 ст. 49 Господарського процесуального кодексу України.

Згідно з частиною 1 статті 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається: у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо господарським судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін; у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 33, 34, 43, 44, 49, 82, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. В частині стягнення заборгованості за використану теплову енергію у розмірі 12 875,92 грн. провадження у справі №910/19810/16 - припинити.

2. Позовні вимоги задовольнити.

3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ІНВЕСТБУДГАЛИЧИНА» (01011, м. Київ, вул. Печерський узвіз, буд. 19, код 36520848) на користь Публічного акціонерного товариства «Київенерго» (01001, м. Київ, пл. І. Франка, 5, код 00131305) 3% річних у розмірі 731 (сімсот тридцять одну) грн. 14 коп., інфляційні втрати у розмірі 7 179 (сім тисяч сто сімдесят дев'ять) грн. 16 коп. та судові витрати у розмірі 1 378 (одна тисяча триста сімдесят вісім) грн. 00 коп. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складене та підписане 28.12.2016.

Суддя В.О. Демидов