ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.12.2016 р. Справа № 917/1705/16

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю СГ Олексіївське», вул. Клубна, 5, м. Яготин, Київська область, 07700; адреса для листування: АДРЕСА_1, 01012

до 1. Приватного сільськогосподарського підприємства «Ярина», вул. Броваря, 83, с. Олексіївка, Гребінківський район, Полтавська область, 37411

2. Товариства з обмеженою відповідальністю «Торг транс», вул. Леніна, 39, с. Костянтинівка, Смілянський район, Черкаська область, 20724

3. Приватного підприємства «Марянівське-2014, вул. Леніна, 14, с. Марянівка, Гребінківський район, Полтавська область, 37411

про (1) визнання недійсним договору комісії № 2.24.11 від 24.11.2015 року, укладеного між ПСП «Ярина» та ТОВ «Торг транс»;

(2) визнання недійсним договору купівлі-продажу від 24.11.2015 року, укладеного між ТОВ «Торг транс» та ПП «Марянівське-2014,

Суддя Мацко О.С.

Представники у судовому засіданні:

від позивача: відсутні

від відповідача1: ОСОБА_1, дов. від 16.12.2016 року

від відповідача2: відсутні

від відповідача3: ОСОБА_1, дов. від 21.11.2016 року

27.12.2016 р. у судовому засіданні відповідно до ст. 85 ГПК України оголошено вступну та резолютивну частину рішення, залучено її до матеріалів справи та повідомлено про термін виготовлення повного тексту судового рішення.

Суть спору: розглядається позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю СГ Олексіївське» до 1. Приватного сільськогосподарського підприємства «Ярина» 2. Товариства з обмеженою відповідальністю «Торг транс», 3. Приватного підприємства «Марянівське-2014 про (1) визнання недійсним договору комісії № 2.24.11 від 24.11.2015 року, укладеного між ПСП «Ярина» та ТОВ «Торг транс»; (2) визнання недійсним договору купівлі-продажу від 24.11.2015 року, укладеного між ТОВ «Торг транс» та ПП «Марянівське-2014.

Позивач явку представника у жодне з судових засідань не забезпечив, причин неявки не повідомив, вимог ухвал суду не виконав. Ухвали суду від 31.10.2016р., 22.11.2016р. отримані позивачем, що підтверджується наявними у матеріалах справи поштовими повідомленнями. Ухвала від 15.12.2016р. направлена судом позивачу на адресу, вказану позивачем, станом на 27.12.2016р., останньому не вручена - згідно відомостей сайту ДППЗ "Укрпошта" 21.12.2016р. адресату повідомлено повторно про надходження на його адресу поштового відправлення за номером 580. Таким чином, з урахуванням приписів ст.64 ГПК України та постанови Пленуму Вищого господарського суду Украни №18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу судами першої інстанції" від 26.12.2011р. (якою, зокрема, передбачено, що особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК), позивач вважається належним чином повідомленим про час та місце проведення судового засідання.

Відповідач-2, повідомлений належним чином про час і місце розгляду справи, у судове засідання також не з"явився, вимог попередніх ухвал суду не виконав.

Відповідачі 1,3 проти задоволення позовних вимог заперечують у повному обсязі за мотивами письмового відзиву на позов від 20.12.2016р. (вх.№16010 від 22.12.2016р., у матер.справи).

Крім того, відповідач 1 надав суду письмове клопотання про залишення позовної заяви без розгляду (вх.№16159 від 27.12.2016р.), представник у судовому засіданні клопотання підтримав. Клопотання обґрунтовано тим, що позивач звертався до суду у червні 2016р. з аналогічним позовом, який був повернутий судом без розгляду на підставі п.п.2,5 ст.63 ГПК України. Проте повторно подана позовна заява, на думку відповідача-1, без усунення недоліків, зазначених в ухвалі про повернення позовної заяви від 22.06.2016р., що є підставою для залишення без розгляду згідно п.5 ст.63 ГПК України.

Суд відмовляє у задоволенні даного клопотання, оскільки відповідачем-1 неправильно, на свій розсуд довільно тлумачаться норми ст.63 ГПК України, яка регламентує повернення позовної заяви без розгляду, а не залишення позовної заяви без розгляду після порушення провадження у справі (ст.81 ГПК України). Натомість ст.81 ГПК України містить перелік підстав для залишення позовної заяви без розгляду, серед яких відсутні такі підстави як об'єднання у позовній заяві кількох позовних вимог.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши представника відповідачів 1,3, дослідивши та оцінивши наявні у справі докази, суд встановив:

27.01.2015р. між ТОВ «Чорнобай борошно» (комісіонер, перейменовано в ТОВ «СГ Олексіївське» на підставі протоколу №11 від 24.04.2015р., докази у матер. справи ) та ПСП «Ярина» (комітент, відповідач-1) укладено договір комісії №27/01/15, відповідно до якого комісіонер зобов'язується за дорученням комітента за винагороду здійснити передпродажну підготовку сільськогосподарської техніки та вчинити від свого імені за рахунок комітента договори купівлі-продажу наступної сільськогосподарської техніки:

- Трактор колісний марки Беларус-892,2012 р. випуску, заводський №89202146 двигун №636823, реєстраційний №17672 ВІ, свідоцтво про реєстрацію машини серії ЕА №046563;

Трактор колісний марки Беларус-892,2011 р. випуску, заводський №90815659, двигун №623130, реєстраційний №17671 ВІ, свідоцтво про реєстрацію машини серії ЕА №046562;

Вказані трактори були передані позивачу відповідачем-1 на підставі акту №27/01/15 від 27.01.2015р разом з оригіналами документів на сільськогосподарську техніку (оригінали свідоцтва про реєстрацію машин, посібники з експлуатації та сервісні книжки).

В подальшому позивачу стало відомо, що 24.11.2015р. між відповідачем 1 ПСП «Ярина» та ТОВ «Торг Транс» (відповідач 2), що діяв через філію було укладено договір комісії №2.24.11, відповідно до якого комісіонер зобов'язався за дорученням та за рахунок комітента, здійснити за винагороду продаж товару, що належить комітенту, від свого імені шукати покупців та укладати з ними угоди з продажу рухомого майна, а саме:

- Трактор колісний марки Беларус-892,2012 р. випуску, заводський №89202146 двигун №636823, реєстраційний №17672 ВІ, свідоцтво про реєстрацію машини серії ЕА №046563;

Трактор колісний марки Беларус-892,2011 р. випуску, заводський №90815659, двигун №623130, реєстраційний №17671 ВІ, свідоцтво про реєстрацію машини серії ЕА №046562.

В цей же день між відовідачем-2 (ТОВ «Торг Транс») та відповідачем -3 (ПП «Марянівське-2014») було укладено договір купівлі-продажу, на підставі якого вищезазначене майно передано у власність ПП «Марянівське-2014».

Позивач вважає, що договір комісії №2.24.11 від 24.11.2015р., укладений між відповідачами 1 і 2 слід визнати недійсним та застосувати наслідки недійсності правочину, а саме: визнати недійсним договір купівлі-продажу від 24.11.2015р. між відповідачами 2 та 3.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що дії відповідача 1 з укладення нового договору комісії від 24.11.2015р. є незаконними, оскільки на час його укладення був діючим договір комісії від 27.01.2015р., укладений між позивачем та відповідачем 1, а майно та документи на нього знаходилися у позивача. Відповідно до п.4.2.1 спірного договору комісії від 24.11.2015р., обов'язком комітента (відповідача-1) є передати комісіонеру (відповідачу-2) рухоме майно, зазначене в п.1.1 цього договору. П.4.2.2. договору передбачено, що комітент повинен забезпечити комісіонера всім необхідним для виконання зобов'язання перед третіми особами, пов'язаних з продажем майна та підтвердити, що вказане в п.1.1 цього договору майно нікому не продане, не подароване, не закладене, не знаходиться під арештом, судова справа по ньому не ведеться, в разі необхідності знято з обліку в органах Держсільгоспінспекції для відчуження, гарантувати справжність наданих документів та даних, внесених у них, законність володіння рухомим майном, а у випадку, якщо у перерахованих вище питаннях у покупця виникають претензії приймає їх на себе.

Однак, як вказує у позові позивач, комісіонер не міг гарантувати справжність наданих відповідачу-2 документів, оскільки такі документи у відповідача-1 були відсутні з вищезазначених підстав.

Крім того, позивач посилається на те, що на момент укладення спірних договорів майно (трактори) у відповідача-1 було відсутнє, тому не могло передаватися відповідачу 2 та в подальшому відповідачу 3, отже його реєстрація здійснювалася без наявності у відповідача-3 даного транспортного засобу; 11.12.2015р. трактор марки Беларус -892, 2012 р. випуску був викрадений з території ПП «Галаган-агро», що стало предметом кримінального провадження. Даний факт, на думку позивача, підтверджує відсутність майна та документів на нього у відповідача-1 в момент укладення спірного договору комісії.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на ст.ст.202,215,216 та 230 ЦК України, вважає оспорювані правочини укладеними під впливом обману та просить суд визнати недійсними.

У відзиві на позов відповідачі 1,3 категорично проти позову заперечують, посилаються у т.ч. і на те, що позивачем не надано жодного доказу дійсності та існування договору від 27.01.2015р. Суд дані посилання оцінює критично, оскільки самими відповідачами не доведено протилежного, а посилання на те, що відповідач-1 не знав про існування вказаного договору, оскільки він укладався за колишнього керівництва ПСП «Ярина» та при зміні керівництва у квітні 2015р. даний документ не був переданий новому керівництву, не свідчить про недійсність договору від 27.01.2015р. чи про його неукладення.

Інші доводи відповідачів 1,3 зводяться до того, що жодних порушень чинного законодавства при укладенні оспорюваних позивачем договорів від 24.11.2015р., які б могли стати підставою для визнання їх недійсними, допущено не було.

Так, судом встановлено, що 24.11.2015р. між комітентом ПСП «Ярина» в особі ОСОБА_2, що діє на підставі доручення від 24.11.2015р.. з одного боку, і комісіонером філією Лубенською ТОВ «Торг Транс», від імені якого на підставі положення про філію діє директор ОСОБА_3, укладено договір комісії №2.24.11, згідно якого комісіонер зобов'язується за дорученням та за рахунок комітента, здійснювати за винагороду продаж товару, що належить комітенту, від свого імені шукати покупців і укладати з ними угоди з продажу рухомого майна 4 трактори, у т.ч.

- Трактор колісний марки Беларус-892,2012 р. випуску, заводський №89202146 двигун №636823, реєстраційний №17672 ВІ, свідоцтво про реєстрацію машини серії ЕА №046563;

Трактор колісний марки Беларус-892,2011 р. випуску, заводський №90815659, двигун №623130, реєстраційний №17671 ВІ, свідоцтво про реєстрацію машини серії ЕА №046562.

(При цьому судом враховано, що Лубенська філія ТОВ "Торг Транс" не є самостійною юридичною особою, згідно даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (витяг - у матер.справи) є відокремленим підрозділом ТОВ "Торг Транс" - відповідача 2 у даній справі. Саме лише зазначення філії третьою особою у позовній заяві позивачем не надає їй відповідного процесуального статусу, судом питання про залучення до участі третьої особи не вирішувалося, оскільки не можуть бути третіми особами у справі відокремлені підрозділи юридичних осіб; водночас вони можуть на загальних підставах виступати в судовому процесі від імені відповідних юридичних осіб за наявності належних повноважень. Судом витребовувалися відповідні документи від ТОВ "Торг Транс", зокрема, положення про філію, однак вимоги ухвал суду в цій частині відповідачем 2 не виконані. При цьому судом враховано, що у будь-якому випадку стороною у справі є юридична особа, від імені якої діє відокремлений підрозділ, і рішення приймається саме стосовно підприємства чи організації - юридичної особи).

Рішення про відчуження майна ПСП «Ярина» було прийнято його учасником (власником) з метою оздоровлення фінансового стану підприємства та оформлене відповідним протоколом №241115/01 від 24.11.2015р. (оригінал надано на огляд суду в засіданні, копія долучена судом до матер. справи). Цим же рішенням власника уповноважено ОСОБА_2 на проведення необхідних дій по продажу майна згідно наданої довіреності ПСП «Ярина» (довіреність від 24.11.2015р., видана гр. ОСОБА_2, якою останній уповноважений бути представником ПСП «Ярина» при здійсненні всіх дій, пов'язаних з відчуженням майна підприємства, укладати договори, підписувати та подавати різного роду заяви та документи також досліджена судом, копія в матер. справи).

Судом досліджено договір комісії від 24.11.2015р. та встановлено його відповідність чинному законодавству. Відповідачем-1 також надано суду ОСОБА_2 №2.24.11 здачі-прийняття робіт (надання послуг) від 24.11.2015р. до даного договору, згідно якого виконавцем були проведені роботи (надані послуги) здійснена продаж трактора коліcного Беларус -892,2012р.в. та трактора колісного Беларус-892 2011р.в., загальна вартість робіт 1000,00 грн. (що відповідає п.3.1 договору комісії) (судом до матеріалів справи долучено копію даного акту, оригвнал досліджено у засіданні).

Також судом досліджено договір №2.24.11 купівлі-продажу тракторів, самохідних шасі, самохідних сільськогосподарських, дорожньо-будівельних і меліоративних машин, сільськогосподарської техніки, інших механізмів від 24.11.2015р., укладений між відповідачами 2 і 3 та встановлено, що його умови не суперечать чинному законодавству. Також суду на огляд надано ОСОБА_2 приймання-передавання до цього договору, згідно якого відповідач-2 передав, а відповідач-3 прийняв трактори, що є предметом даного договору (копія арк. справи 41).

За договором комісії одна сторона (комісіонер) зобов'язується за дорученням другої сторони (комітента) за плату вчинити один або кілька правочинів від свого імені, але за рахунок комітента (ст.1011 ЦК України). Договір комісії може бути укладений на визначений строк або без визначення строку, з визначенням або без визначення території його виконання, з умовою чи без умови щодо асортименту товарів, які є предметом комісії. Комітент може бути зобов'язаний утримуватися від укладення договору комісії з іншими особами. Істотними умовами договору комісії, за якими комісіонер зобов'язується продати або купити майно, є умови про це майно та його ціну.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст.204 ЦК України).

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно ст.216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Правові наслідки вчинення правочину під впливом обману регламентовано ст.230 ЦК України. Так, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину.

Істотне значення, відповідно до ст.229 ЦК України, має обман щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Як роз"яснив пленум Вищого господарського суду України у постанові від 29.05.2013р. № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними", у вирішенні спорів про визнання правочинів недійсними на підставі статей 230 - 233 ЦК України господарські суди повинні мати на увазі, що відповідні вимоги можуть бути задоволені за умови доведеності позивачем фактів обману, насильства, погрози, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, тяжких обставин і наявності їх безпосереднього зв'язку з волевиявленням другої сторони щодо вчинення правочину.

Під обманом слід розуміти умисне введення в оману представника підприємства, установи, організації або фізичної особи, що вчинила правочин, шляхом: повідомлення відомостей, які не відповідають дійсності; заперечення наявності обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину; замовчування обставин, що мали істотне значення для правочину (наприклад, у зв'язку з ненаданням технічної чи іншої документації, в якій описуються властивості речі). При цьому особа, яка діяла під впливом обману, повинна довести не лише факт обману, а й наявність умислу в діях відповідача та істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб'єктом введення в оману є сторона правочину, - як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю.

У даному випадку суд вважає, що позивачем не доведено факту вчинення оспорюваного правочину під впливом обману, тим паче що договір комісії та договір купівлі-продажу від 24.11.2015р. було виконано їх сторонами та жодна з них не заявила про недійсність правочину з тих мотивів, що мало місце введення її в оману, не піднімалося питання про непередання разом з майном відповідних документів, що б завадило провести державну реєстрацію тракторів, переданих за оспорюваними правочинами і т.д. У судовому засіданні представник відповідача-3 (ПП «Марянівське -2014») підтвердив суду, що на даний час трактори знаходяться у власності ПП «Марянівське-2014» та жодних претензій до відповідачів 1,2 відповідач-3 не має.

Інших підстав для визнання недійсним оспорюваного правочину та застосування наслідків недійсності правочину суд не вбачає.

Існування між позивачем та відповідачем-1 договору комісії від 27.01.2015р. не є підставою для визнання недійсними договорів комісії, які в подальшому укладалися відповідачем-1 з іншими контрагентами (відповідно до ст.1011 ЦК України, комітент може бути зобовязаний утриматися від укладення інших договорів комісії, однак договір комісії від 27.01.2015р., укладений між позивачем та відповідачем-1, такої умови не містить) та не свідчить про укладення останніх під впливом обману. Відповідач-2 як сторона за договором комісії та за договором купівлі-продажу від 24.11.2015р. своєї позиції по суті спору суду не повідомила, однак з матеріалів справи не вбачається існування будь-якого спору між ТОВ «Торг Транс» та відповідачами 1 та 3 з приводу укладення та виконання оспорюваних у даній справі договорів.

Крім того, суд звертає увагу на те, що ГПК України не передбачено можливості звертатися до суду за захистом прав та законних інтересів інших осіб, крім випадків, встановлених законодавством. Так, суд погоджується з позивачем у тому, що позов про визнання недійсним правочину та застосування наслідків його недійсності може бути поданий до суду не тільки стороною правочину, але і іншою особою: оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним, спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину враховуються загальні приписи статей 3, 15, 16 Цивільного кодексу України. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене та в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулося.

Наведене узгоджується з правовою позицією, викладеною у постановах Верховного Суду України від 10.02.2016 р. у справі №6-3005цс15, від 25.05.2016 р. у справі №6-605цс16.

Ст.16 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

При цьому, вказана норма визначає об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов'язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Завданням суду при здійсненні правосуддя є забезпечення, зокрема, захисту прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави, відтак, встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з'ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті.

Відповідно до статті 32 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у встановленому законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Стаття 33 Господарського процесуального кодексу України встановлює, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Приписами статті 34 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Гарантуючи право на справедливий судовий розгляд, стаття 6 Конвенції в той же час не встановлює жодних правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України, no. 4241/03 від 28.10.2010р.)

У даному випадку суд не вбачає підстав для задоволення позову, адже, як зазначено вище, позивачем не доведено не тільки факту укладення оспорюваних ним правочинів під впливом обману, а також не доведено факту порушення оспорюваними правочинами цивільних прав та законних інтересів позивача, не доведено, яке саме право порушено та в чому саме полягає його порушення.

Керуючись ст.ст.33,43,49,82-85 ГПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позовних вимог ТОВ «СГ Олексіївське» до ПСП «Ярина» та ТОВ «Торг Транс» про визнання недійсним договору комісії №2.24.11 від 24.11.2015р., укладеного між ПСП «Ярина» та ТОВ «Торг Транс» - відмовити.

2. У задоволенні позовних вимог ТОВ «СГ Олексіївське» до ТОВ «Торг Транс» та ПП «Марянівське -2014» про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 24.11.2015р., укладеного між ТОВ «Торг Транс» та ПП «Марянівське -2014» - відмовити.

3. Копії рішення направити сторонам по справі.

Повне рішення складено 03.01.2017р.

Суддя Мацко О.С.