ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" грудня 2016 р.Справа № 922/3786/16

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Аюпової Р.М.

при секретарі судового засідання Васильєві А.В.

розглянувши справу

за позовом Акціонерної компанії "Харківобленерго", м. Харків
до Державного підприємства "Харківський електромеханічний завод", м. Харків
про стягнення грошових коштів
за участю представників сторін:

Представник позивача - ОСОБА_1, дов. № 01-16юр/3388 від 28.04.2016р.;

Представник відповідача - не з'явився,

ВСТАНОВИВ:

Позивач - Акціонерна компанія "Харківобленерго", м. Харків, звернувся до господарського суду Харківської області з позовом до відповідача - Державного підприємства "Харківський електромеханічний завод" м. Харків, про стягнення заборгованості за договором про постачання електричної енергії № 03-69 від 04.02.2010р., за період з липня 2016р. по жовтень 2016р., яка, станом на 01.11.2016р., становить 52249,04 грн., з яких: 34827,08 грн. - пеня за період з липня 2016р. по жовтень 2016р., 6318,84 грн. - 3% річних з липня 2016р. по жовтень 2016р., 11100,12 грн. - індекс інфляції за жовтень 2016р. Також позивач просить суд покласти на відповідача судові витрати.

Ухвалою господарського суду від 08.11.2016р. прийнято вказану позовну заяву до розгляду, порушено провадження у справі та призначено її до розгляду у судовому засіданні на 21.11.2016р. об 12:30 год.

Розгляд справи неодноразово відкладався, зокрема, ухвалами господарського суду Харківської області від 21.11.2016р., 06.12.2016р., 20.12.2016 р. Ухвалою господарського суду від 20.12.2016р. розгляд справи відкладено на 26.12.2016р. о 11:00 год.

19.12.2016 року представник відповідача через канцелярію господарського суду Харківської області надав відзив на позов (вх. № 43403), в якому проти задоволення позовних вимог заперечував та зазначив, що ЗУ "Про житлово-комунальні послуги" не передбачено стягнення пені зі споживачів, у зв`язку з чим позовні вимоги у цій частині не підлягають задоволенню. Крім того, відповідач зауважив, що позивачем до матеріалів справи надано розрахунок суми боргу за спожиту електроенергію споживачу ДП "ХЕМЗ" за липень2016р.- вересень 2016 р., за яким позивач вказав, що, станом на 20.10.2016 року, переплата за електроенергію складає 2471,81 грн., за ПДВ - 494,35 грн. Тобто, на думку відповідача, підстави для нарахування пені, 3% річних та індексу інфляції, за умови відсутності заборгованості, відсутні. Окрім того, відповідач надав до матеріалів справи розрахунок за використану електроенергію між ДП "ХЕМЗ" та АК "Харківобленерго", за якою зазначає про переплату за використану електроенергію. Крім того, відповідач під час судових засідань зазначив, що позивачем не було враховано оплату в сумі 50000,00 грн. згідно плат. доруч. № 77 від 28.04.2016 року та в сумі 10000,00 грн. згідно плат. доруч. № 43 від 05.02.2016 року. Відповідача також зазначив, що позивач не врахував заборгованість в сумі 66168,12 грн., яка за його твердженням була зарахована до четвертої черги кредиторів, відповідно до мирової угоди, яка була затверджена ухвалою господарського суду Харківської області 24.03.2016 року по справі № 922/5419/15.

20.12.2016р. представник позивача через канцелярію суду надав додаткові письмові пояснення щодо нарахування суми боргу (вх. № 43606), які суд дослідив та долучив до матеріалів справи.

У судовому засіданні 26.12.2016р. представник позивача позов підтримав, наполягав на його задоволенні. Через канцелярію суду надав додаткові письмові пояснення щодо правомірності нарахування пені, індексу інфляції та 3% річних (вх.№44312), які судом досліджуються та долучаються до матеріалів справи.

Представник відповідача у судове засідання 26.12.2016р. не з'явився, 19.12.2016р. через канцелярію суду надав заяву, в якій просив здійснювати розгляд справи за відсутності представника відповідача.

Враховуючи наявність в матеріалах справи всіх необхідних документів для прийняття об'єктивного та законного рішення, беручи до уваги подання відповідачем письмового відзиву та диспозитивність права сторони на участь у судовому засіданні, суд вважає за можливе, задовольнити клопотання відповідача про проведення судового засідання без участі його представника.

Статтею 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованою Верховною ОСОБА_2 України (Закон України від 17.07.1997 року № 475/97 - ВР), кожній особі гарантовано право на справедливий і відкритий розгляд при визначенні її громадських прав і обов'язків впродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, створеним відповідно до закону.

Враховуючи те, що норми ст. 65 ГПК України щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, що необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, а п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом в межах наданих ним повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів, та вважає за можливе розглянути справу за наявними у ній та додатково поданими на вимогу суду матеріалами та документами.

Зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, заслухавши пояснення представника позивача, всебічно і повно дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне.

04.02.2010 року між Акціонерною компанією "Харківобленерго" (постачальник, позивач) та Державним підприємством "Харківський електромеханічний завод" (споживач, відповідач) було укладено договір про постачання електричної енергії №03-69, відповідно до умов якого, постачальник зобов'язався постачати споживачеві електричну енергію, а споживач оплачувати її вартість та здійснювати інші платежі, передбачені даним договором та додатками до нього.

Згідно з п. 2.2.2. договору постачальник електричної енергії зобов'язався постачати електричну енергію, як різновид товару в обсягах, визначених відповідно до розділу 5 договору, з урахуванням умов розділів 6, 7 договору, відповідно до додатку № 1 "Договірні величини споживання" та додатку № 2 "Порядок розрахунків".

Відповідно до п. 2.3.3 договору, споживач зобов`язаний своєчасно оплачувати постачальнику вартість спожитої електричної енергії та інші нарахування згідно з умовами додатку № 2 "Порядок розрахунків".

Додатком № 2 до договору сторони погодили порядок розрахунків (для усіх споживачів, крім бюджетних установ (організацій) та крім споживачів, які живляться від ПС 35-110кВ та 330кВ).

Розрахунковим вважається період з 01 числа місяця до такого ж числа наступного місяця (п.1 додатку №2 до договору).

Згідно з п. 5 додатку № 2, остаточний розрахунок відповідача за електричну енергію, спожиту протягом розрахункового періоду, здійснюється на підставі рахунка, який виставляється постачальником електричної енергії на основі даних про фактичне споживання електричної енергії, визначених за показами розрахункових засобів обліку (або розрахунковим шляхом). За результатами розрахункового періоду споживачем та постачальником електричної енергії визначається фактичний обсяг поставленої споживачу електричної енергії та оформлюється додаток №20 "Акт про використану електричну енергію", який споживач отримує разом із рахунками та повинен повернути підписаним та скріпленим печаткою в термін до 5 днів. Для проведення остаточного розрахунку споживач протягом 3 днів з дня закінчення розрахункового періоду повинен отримати в розрахунковому відділенні відповідного РВЕ рахунок на оплату електричної енергії. Цей рахунок має бути оплачений споживачем протягом 5 банківських днів з дня його отримання. В разі неявки відповідача для отримання рахунку позивач направляє рахунок відповідачу рекомендованим листом. У такому разі рахунок вважається отриманим відповідачем з дня його відправлення.

Пунктом 6.11 Правил користування електричною енергією, затверджених постановою Національної комісії з питань регулювання електроенергетики України № 28 від 31.07.1996р. (надалі - Правила) встановлює, що остаточний розрахунок споживача за електричну енергію, спожиту протягом розрахункового періоду, здійснюється на підставі виставленого постачальником електричної енергії рахунка, відповідно до даних про фактичне споживання електричної енергії визначеного за показами розрахункових засобів обліку, які фіксуються у терміни, передбачені договором, та/або розрахунковим шляхом у випадках, передбачених цими Правилами.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач свої зобов'язання за договором виконав повністю та належним чином, електричну енергію споживачу постачав в повному обсязі.

Як зазначив позивач, звертаючись до господарського суду, відповідач, порушивши умови договору, не вчасно розраховувався за отриману електричну енергію, у зв'язку з чим у нього перед позивачем, станом на 01.11.2016р., утворилась заборгованість в сумі 52249,04 грн., з яких: 34827,08 грн. - пеня за період з липня 2016р. по жовтень 2016р., 6318,84 грн. - 3% річних з липня 2016р. по жовтень 2016р., 11100,12 грн. - індекс інфляції за жовтень 2016р.

Станом на дату розгляду справи, матеріали справи не містять доказів сплати відповідачем зазначеної суми заборгованості в добровільному порядку.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, суд виходить з наступного.

За загальним положенням цивільного законодавства, зобов'язання виникають з підстав, зазначених у статті 11 ЦК України. За приписами частини 2 цієї статті підставами виникнення цивільних прав та обовязку, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обовязків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки.

У відповідності із ст.173 ГК України та ст. 509 ЦК України, господарським визнається зобовязання, що виникає між субєктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим кодексом, в силу якого один субєкт (зобовязана сторона, у тому числі боржник) зобовязаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого субєкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утримуватися від певних дій, а інший субєкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобовязаної сторони виконати її обовязку.

Господарські зобовязання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (ст. 174 ГК України).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України).

Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства; сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами; сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Статтею 627 ЦК України встановлено, що відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв діловою обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 п. 4 ст. 179 ГК України при укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

Відповідно до ч. 7 ст. 179 ГК України, господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 ЦК України).

Згідно ст. 629 ЦК України, договір є обовязковим для виконання сторонами.

Згідно ст.ст. 525, 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 1 статті 16 ЦК України, частиною 2 статті 20 ГК України, одним із способів захисту права є примусове виконання обовязку в натурі (присудження до виконання обовязку в натурі).

Відповідно до ст. 598 ЦК України, зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом та припинення зобовязання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених законом або договором, а згідно статті 599 ЦК України, зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно з ч.1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ч.1 ст. 193 ГК України, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно ст. 275 ГК України за договором енергопостачання, енергопостачальне підприємство (енергопостачальник) відпускає електричну енергію, пару, гарячу і перегріту воду (далі - енергію) споживачеві (абоненту), який зобов'язаний оплатити прийняту енергію та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного обладнання, що ним використовується.

Згідно ст. 530 ЦК України, якщо в зобов'язанні встановлено строк (дату) його виконання, то воно повинно бути виконано в цей строк (дату).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом, що передбачено ч.1 ст. 612 ЦК України.

Згідно зі ст.ст. 610, 611 ЦК України, порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання), а у разі порушення зобовязання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Частинами 1, 3 ст.202 ГК України передбачено, що господарське зобовязання припиняється, між іншим, виконанням, проведеним належним чином.

До відносин щодо припинення господарських зобовязань застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Підстави припинення зобовязання передбачені ст.ст.202-205 ГК України, ст.ст. 599-601, 604-609 ЦК України, зокрема за ст.599 ЦК України зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Отже, виконання своїх зобов'язань за договором, яке виконано боржником з порушенням строків, не припиняє зобовязальних правовідносин сторін договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобовязання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч.2 ст.625 ЦК України, на які заборгованість за грошовим зобов'язанням підвищена в порядку індексації, а також процентів річних від простроченої суми за невиконання грошового зобов'язання, зокрема, за період прострочення платежу.

Статтею 625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ч.2 ст.625 ЦК України).

Передбачене законом право кредитора вимагати сплату боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть якого полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору.

Позивачем наданий обґрунтований розрахунок 3 % річних в розмірі 6318,84 грн., за період з липня по жовтень 2016р. та розрахунок індексу інфляції в розмірі 11100,12 грн., за період з липня по жовтень 2016р.

Враховуючи вказані обставини, суд дійшов висновку про правомірність та обґрунтованість позовних вимог в цій частині. В зв'язку з чим, сума 3 % річних в розмірі 6318,84 грн. та інфляційних втрат в розмірі 11100,12 грн. підлягає стягненню з відповідача.

Згідно ч. 6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобовязання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобовязання мало бути виконано.

У відповідності до ст. 3 Закону України Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

В частині 2 статті 343 ГК України прямо зазначається, що пеня за прострочку платежу встановлюється за згодою сторін господарських договорів, але її розмір не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач, відповідно до п.4.2.1 договору про постачання електричної енергії та п.6 "Порядку розрахунків" (додаток № 2 до договору) за порушення строків виконання зобов'язання нарахував відповідачу пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який здійснюється нарахування, від суми боргу за період з липня 2016р. по жовтень 2016р. в розмірі 34827,08 грн. та просить суд стягнути її на користь Акціонерної компанії "Харківобленерго".

Відповідач в свою чергу заперечує проти нарахування пені, оскільки, за його твердженням, чинним законодавством не передбачений чіткий розмір пені за несплату послуг ЖКГ (електроенергія , газ, водопостачання тощо).

Проте, суд не погоджується з такими твердженнями відповідача, оскільки розмір пені за порушення зобов`язань чітко передбачений договором (п. 4.2.1) та "Порядком розрахунків" (п. 6), укладеним між позивачем та відповідачем, та діючим законодавством.

Наведені законодавчі приписи та установлені фактичні дані, зокрема й щодо вини в невиконанні взятих на себе зобовязань по сплаті грошових коштів у строк, встановлений договором, дають підстави для висновку суду про правомірність нарахування позивачем пені за період з липня 2016р. по жовтень 2016р. в розмірі 34827,08 грн.

Щодо тверджень відповідача стосовно того, що позивачем не було враховано оплату в сумі 50000,00 грн. згідно плат. доруч. № 77 від 28.04.2016 року та в сумі 10000,00 грн. згідно плат. доруч. № 43 від 05.02.2016 року, то суд зазначає наступне.

Як вбачається з п. 4.7, додатку укладеного між сторонами договору, всі кошти, не пов`язані з оплатою графіку реструктуризації заборгованості, при відсутності у платіжному документі у реквізиті призначення платежу посилань на період, за який здійснюється оплата або перевищення суми платежу, необхідної для цього періоду, ці кошти, перераховані споживачем за електричну енергію, зараховуються в погашення існуючої заборгованості цього споживача з найдавнішим терміном її виникнення.

У зв`язку з викладеним, грошові кошти, перераховані відповідачем згідно платіжного доручення № 77 від 26.04.2016 року без призначення платежу в сумі 50000,00 грн. були зараховані позивачем в рахунок погашення заборгованості за жовтень-листопад 2015 року. А грошові кошти, перераховані відповідачем згідно платіжного доручення № 43 від 05.02.2016 року без призначення платежу в сумі 10000,00 грн. були зараховані позивачем в рахунок погашення заборгованості за жовтень 2015 року.

Щодо заперечень відповідача стосовно заборгованості в сумі 66168,12 грн., які за його твердженням було зараховано до четвертої черги кредиторів відповідно до мирової угоди, яка була затверджена ухвалою господарського суду Харківської області 24.03.2016 року по справі № 922/5419/15, суд зазначає наступне.

Позивач пояснив, що сума у розмірі 66 168,12 грн., яка записана у Мировій угоді № 1 по справі № 922/5419/15 про банкрутство Державного підприємства "Харківський електромеханічний завод" була сплачена відповідачем та зарахована як оплата за спожиту електричну енергію за вересень 2015 року платіжним дорученням від 20.10.2015 № 433, платіжним дорученням від 20.10.2015 № 8, платіжним дорученням від 28.10.2015 № 452, платіжним дорученням від 29.10.2015 № 454, платіжним дорученням від 30.10.2015 № 457, платіжнім дорученням від 03.11.2015 № 463, платіжним дорученням від 04.11.2015 № 464, платіжним дорученням від 05.11.2015 № 465.

Вказані обставини підтверджуються наданими позивачем платіжними дорученнями.

Крім того, як вбачається з наданої відповідачем копії мирової угоди від 24.03.2016 року, до четвертої черги вимог кредиторів було включено вимоги АК "Харквобленерго" в сумі 66168,12 грн.

Тобто вищезазначені вимоги кредиторів є конкурсними та погашаються у відповідності до встановленої черги.

В той час, як заборгованість, яка була заявлена до стягнення позивачем у даній справі є поточною (липень-жовтень 2016 року), оскільки виникла після порушення справи про банкрутство (ухвала господарського суду Харківської області від 05.10.2015 року про порушення справи про банкрутство ДП "Харківський електромеханічний завод").

Вищенаведені обставини спростовують заперечення відповідача.

Відповідно до вимог ст. 32 ГПК України: доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

В силу вимог ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно зі ст.43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Підсумовуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову Акціонерної компанії "Харківобленерго" в повному обсязі.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат суд керується ст. 49 ГПК України, відповідно до приписів якої, при задоволенні позову - витрати по сплаті судового збору за подання позову покладаються на відповідача.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 6, 8, 19, 124, 129 Конституції України, ст. ст. 1, 4, 12, 33, 43, 44-49, 75, 82-85 ГПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Стягнути з Державного підприємства "Харківський електромеханічний завод" (61037, м. Харків, пр-т. Московський, 199, розрахунковий рахунок 260065274 в ПАТ "МЕГАБАНК", м. Харків, МФО 351629, ) на користь Акціонерної компанії "Харківобленерго" (61003, м. Харків, вул. Плеханівська, 149, поточний рахунок 5 в АТ "ОСОБА_3 Аваль", м. Київ, МФО 380805, ) пеню за період з липня 2016р. по жовтень 2016р. в сумі 34827,08 грн., 6318,84 грн. 3% річних за період з липня 2016р. по жовтень 2016р., 11100,12 грн. індексу інфляції за період за жовтень 2016р. та 1378,00 грн. судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Повне рішення складено 29.12.2016 р.

Суддя ОСОБА_2

справа № 922/3786/16