РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.12.2016Справа №910/13993/16

За позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна»

до Приватного акціонерного товариства «Українська охоронно-страхова компанія»

про відшкодування шкоди 2 934,80 грн.

Суддя А.М. Селівон

Представники учасників судового процесу:

від позивача: не з'явився.

від відповідача: не з'явився.

У судовому засіданні на підставі ч. 2 ст. 85 Господарського процесуального кодексу України оголошені вступна та резолютивна частини рішення.

СУТЬ СПОРУ:

Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «ПЗУ Україна» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Приватного акціонерного товариства «Українська охоронно-страхова компанія» про відшкодування шкоди у розмірі 2 934,80 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач у позовній заяві посилається на те, що виплативши відповідно до умов Договору добровільного страхування наземних транспортних засобів № 071331 від 09.07.2013 страхувальнику страхове відшкодування в розмірі 2 934,80 грн., Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «ПЗУ Україна» отримало згідно зі ст.ст. 993, 1188 Цивільного кодексу України та ст. 27 Закону України «Про страхування» право вимоги про стягнення виплаченого страхового відшкодування до відповідача в справі як особи, відповідальної за заподіяні збитки.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.08.2016 за зазначеною вище позовною заявою суддею ОСОБА_4 порушено провадження у справі № 910/13993/16 та призначено розгляд справи на 19.08.2016.

Ухвалою суду від 19.08.2016 у справі № 910/13993/16 розгляд справи відкладався на 11.10.2016.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03.10.2016 на підставі розпорядження керівника апарату Господарського суду міста Києва № 04-23/2025 від 03.10.2016 справу №910/8043/16 передано на розгляд судді Селівону А.М. у зв'язку з прийняттям Верховною Радою України постанови про звільнення судді ОСОБА_4

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 05.10.2016 справу прийнято до провадження, розгляд призначено на 26.10.2016.

Ухвалами Господарського суду міста Києва від 26.10.2016 та 16.11.2016 розгляд справи відкладено на 16.11.2016 та 13.12.2016 відповідно.

У судові засідання 26.10.2016, 16.11.2016 та 13.12.2016 уповноважені представники сторін не з'явились.

Про дату, час і місце розгляду даної справи 26.10.2016 позивач та відповідач повідомлені належним чином, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення: №№560, 302, 51.

Про дату, час і місце розгляду даної справи 16.11.2016 позивач та відповідач повідомлені належним чином, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень: №№ 318, 326.

Про дату, час і місце розгляду даної справи 13.12.2016 сторони повідомлені належним чином, що підтверджується наявним в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень: №№108, 116 та 124.

Судом повідомлено, що до початку судового засідання 26.10.2016 через відділ діловодства Господарського суду м. Києва від Моторно (транспортного) страхового бюро України надійшла інформація за №7/2-28/26746 від 11.10.16 щодо страховика, страхувальника та транспортного засобу згідно полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АС 2074969, із зазначенням строку дії вказаного полісу, розміру франшизи та ліміту відповідальності за шкоду, заподіяну майну за даним полісом, яка судом долучена до матеріалів справи.

Також судом повідомлено, що до початку судового засідання 26.10.2016 через відділ діловодства Господарського суду м. Києва від представника позивача надійшло клопотання б/н від 18.10.2016 про приєднання до матеріалів справи письмових доказів, яке судом задоволено, документи долучено до матеріалів справи.

До початку судового засідання 13.12.2016 через відділ діловодства Господарського суду м. Києва від представника позивача надійшло клопотання б/н від 08.12.2016 про долучення документів до матеріалів справи, яке також містить клопотання про розгляд справи за відсутності представника ПАТ «ПЗУ Україна». Клопотання судом задоволено, документи долучено до матеріалів справи.

Окрім того, до початку судового засідання 13.12.2016 через відділ діловодства Господарського суду м. Києва від відповідача надійшов відзив № 829 від 15.11.2016 на позовну заяву, в якому ПАТ «Українська охоронно-страхова компанія» просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог ПрАТ «Страхова компанія «ПЗУ Україна», посилаючись на те, що розрахунок позивача щодо розміру страхового відшкодування не відповідає вимогам закону, оскільки не враховано суму франшизи, яка передбачена полісом ОСЦПВВНТЗ АС/2074969. Також відповідач у відзиві на позовну заяву зауважив, що позивачем при зверненні з позовом до суду не вказано у чому конкретно проявляється порушення його прав та охоронюваних законом інтересів, за захистом яких він звертається, оскільки для прийняття рішення про виплату страхового відшкодування ПрАТ «Українська охоронно-страхова компанія» необхідна копія постанови суду про притягнення до адміністративної відповідальності, про що відповідач повідомляв неодноразово позивача листами № 8553 від 09.12.2013, № 5350 від 16.06.2014, № 6099 від 07.08.2015. Даний відзив на позовну заяву залучено судом до матеріалів справи.

Інших доказів на підтвердження своїх вимог та заперечень, окрім наявних в матеріалах справи, на час проведення судового засідання 13.12.2016 сторонами суду не надано.

Відповідно до пункту 2.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» (далі - Постанова № 18), якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 ГПК), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

Згідно з підпунктом 3.9.2 Постанови № 18, у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

З огляду на вищевикладене, оскільки явка представників позивача та відповідача в судове засідання обов'язковою не визнавалась, позивач та відповідач не скористалися належним їм процесуальним правом приймати участь у судовому засіданні, будь-яких письмових клопотань процесуального характеру відповідачем суду не надано, суд, керуючись ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, здійснював розгляд справи за відсутності уповноважених представників сторін, виключно за наявними у справі матеріалами.

Судом прийнято до уваги, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника.

При цьому, оскільки суд неодноразово відкладав розгляд справи, надаючи учасникам судового процесу можливість реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень та враховуючи обмежені процесуальні строки розгляду спору, встановлені ст. 69 Господарського процесуального кодексу України, суд не знаходив підстав для відкладення розгляду справи.

Зважаючи на нез'явлення в судові засідання представників сторін, на підставі ч. 8 ст. 81-1 Господарського процесуального кодексу України засідання господарського суду по розгляду даної заяви проведені без допомоги звукозаписувального технічного засобу. Судовий процес відображено у протоколах судового засідання.

Дослідивши матеріали справи та подані докази, з'ясувавши обставини, що мають значення для вирішення спору, перевіривши надані сторонами докази, суд

ВСТАНОВИВ:

Згідно з ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1, 4 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно визначення ст. 1 Закону України «Про страхування», страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про страхування» добровільне страхування - це страхування, яке здійснюється на основі договору між страхувальником і страховиком. Загальні умови і порядок здійснення добровільного страхування визначаються правилами страхування, що встановлюються страховиком самостійно відповідно до вимог цього Закону. Конкретні умови страхування визначаються при укладенні договору страхування відповідно до законодавства. В силу п. 6 ч. 4 наведеної статті одним із видів добровільного страхування є страхування наземного транспорту.

Як вбачається з матеріалів справи, між Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «ПЗУ Україна» (страховик за договором страхування, позивач у справі), гр. ОСОБА_1 (страхувальник за договором) та Публічним акціонерним товариством «Креді Агріколь Банк» (вигодонабувач за договором) було укладено Договір добровільного страхування наземних транспортних засобів Серія АМ № 071331 від 09.07.2013 (далі - Договір страхування), предметом якого є майнові інтереси страхувальника, що не суперечать чинному законодавству України, пов'язані з володінням, користуванням і розпорядженням визначеним цим Договором, а саме розділом Особливі умови страхування (далі - ОУС) або додатками до них, транспортним засобом та ДО, встановленим на ньому (п. 3.1 розділу Загальні умови страхування (далі - ЗУС) Договору страхування).

Забезпечений транспортний засіб: Toyota Auris, державний реєстраційний номер НОМЕР_1, 2011 року випуску (п. 5 ОУС Договору страхування).

Територія страхування: Україна (п. 6 ОУС Договору страхування).

Відповідно п. 6 ОУС Договору страхування франшиза (безумовна) за ризиком «АК ДТП» складає 1 % від страхової суми, але не менше 500,00 грн., амортизаційний знос не враховується (крім випадків повної конструктивної або фактичної загибелі транспортного засобу).

Строк дії Договору: з 29.07.2013 по 28.07.2014 р. (п. 9 Договору страхування).

Судом встановлено, що укладений правочин за своїм змістом та правовою природою є договором страхування, який підпадає під правове регулювання параграфу 2 глави 35 Господарського кодексу України, глави 67 Цивільного кодексу України та Закону України «Про страхування».

Як передбачено ст. 16 Закону України «Про страхування» договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов'язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Аналогічні визначення поняття «договір страхування» містяться в ст. 354 Господарського кодексу України та ст. 979 Цивільного кодексу України.

Відповідно до положень ст. 981 Цивільного кодексу України та ч. 2 ст. 18 Закону України «Про страхування», договір страхування укладається в письмовій формі, а також може укладатись шляхом видачі страховиком страхувальникові страхового свідоцтва (поліса, сертифіката).

Страховим випадком, за визначенням ст. 8 Закону України «Про страхування», є подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов'язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі.

Відповідно до розгорнутої довідки № 9288388 про дорожньо-транспортну пригоду Відділу ДАІ ДМУ ГУМВС України в Донецькій області, що наявна у матеріалах справи, 17.10.2013 відбулась дорожньо-транспортна пригода (далі - ДТП) за адресою: м. Донецьк, вул. Р. Люксембург, 48 А, за участю транспортного засобу марки KIA Magentis, державний номер НОМЕР_2, під керуванням власника гр.ОСОБА_3, та транспортного засобу Toyota Auris, державний номер НОМЕР_1, під керуванням власника гр. ОСОБА_1, в результаті якої автомобілі отримали механічні ушкодження.

Пунктом 2.1.25 ЗУС Договору страхування визначено, що страховий ризик - певна подія, на випадок настання якої проводиться страхування і яка має ознаки ймовірності та випадковості настання.

Відповідно до п. 6 ОУС Договору страхування застрахованим ризиком, зокрема, є «Автокаско дорожньо - транспортна подія».

Згідно з п. 11.1.8 ЗУС Договору страхування при виникненні події, що в подальшому може бути кваліфікована як страховий випадок, у зв'язку з якою страхувальник звертається до страховика з вимогою про виплату страхового відшкодування, страхувальник зобов'язаний, зокрема, письмово оформити заяву про настання події, що в подальшому може бути кваліфікована як страховий випадок.

Отже, з огляду на викладене, дана дорожньо-транспортна пригода визначена сторонами як страховий ризик, на випадок якого здійснювалось страхування.

Відповідно до п. 12.1 ЗУС Договору страхування виплата страхового відшкодування проводиться страховиком на підставі письмової заяви від страхувальника (або, зокрема, його водія) та/або листа вигодонабувача і страхового акту (аварійного сертифікату), що складається страховиком.

В подальшому, у відповідності до умов Договору страхування гр. ОСОБА_1 як страхувальник звернулася до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» з заявою про настання страхового випадку по Договору добровільного страхування наземних транспортних засобів АМ № 071331 від 09.07.13 р., копія якої наявна у матеріалах справи.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 988 Цивільного кодексу України, страховик зобов'язаний у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату у строк, встановлений договором.

За змістом п. 3 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про страхування», до обов'язків страховика належить, зокрема, при настанні страхового випадку у передбачений договором строк виплата страхового відшкодування, яке ч. 16 ст. 9 даного Закону визначено як страхова виплата, яка здійснюється страховиком у межах страхової суми за договорами майнового страхування і страхування відповідальності при настанні страхового випадку.

При цьому, розмір страхової суми та (або) розміри страхових виплат визначаються за домовленістю між страховиком та страхувальником під час укладання договору страхування або внесення змін до договору страхування, або у випадках, передбачених чинним законодавством. Страхове відшкодування не може перевищувати розміру прямого збитку, якого зазнав страхувальник.

Згідно ч. 1 ст. 25 Закону України «Про страхування», виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акту (аварійного сертифіката), який складається страховиком або уповноваженою ним особою (аварійним комісаром) у формі, що визначається страховиком.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 990 Цивільного кодексу України, страховик здійснює страхову виплату відповідно до умов договору на підставі заяви страхувальника (його правонаступника) або іншої особи, визначеної договором, і страхового акту (аварійного сертифікату).

Страховий акт (аварійний сертифікат) складається страховиком або уповноваженою ним особою у формі, що встановлюється страховиком.

Як вбачається зі змісту п. 12.3 ЗУС Договору страхування визначення розміру страхового відшкодування здійснюється на підставі документів, що підтверджують вартість відновлювального ремонту пошкоджень застрахованого ТЗ, його ДО, завданих в наслідок настання страхового випадку, і які обираються страховиком за одним або кількома із варіантів, а саме: калькуляції, проведеної страховиком на підставі програмних продуктів Аudatex та Eurotax; документів ремонтної організації/СТО, які згідно чинного законодавства України підтверджують необхідні витрати на ремонт застрахованого ТЗ/ДО; у випадку вибору страхувальника варіанту «Майстерня» (як визначено п. 6 ОУС Договору страхування), документи приймаються страховиком за умови, що ним було попередньо узгоджено у письмовій формі калькуляцію відновлювального ремонту; акту незалежної автотоварознавчої експертизи (дослідження), яка проведена за ініціативою страховика спеціалізованою організацією; письмової угоди страховика і страхувальника щодо визначного страховиком розміру витрат на відновлювальний ремонт застрахованого транспортного засобу/додаткового обладнання.

Відповідно до матеріалів справи, вартість відновлювального ремонту транспортного засобу Toyota Auris, державний номер НОМЕР_1, була визначена ремонтним підприємством - Товариством з обмеженою відповідальністю «Автогалс» за рахунком-договором № СФ-АГ-13/20079 від 18.10.2013 в сумі 4 284,80 грн., в т.ч. ПДВ - 714,13 грн.

Як свідчать матеріали справи, страховиком - Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «ПЗУ Україна» складено страховий акт № UA011/L01/01 від 11.11.2013, відповідно до якого вищевказана ДТП кваліфікована як страховий випадок та, з врахуванням письмової згоди вигодонабувача ПАТ «Креді Агріколь Банк», наданої листом вих. № 12608/12965 БТ від 01.11.2013, прийнято рішення про виплату на рахунок Товариства з обмеженою відповідальністю «Автогалс» страхового відшкодування в сумі 2 934,80 грн., що становить різницю між визначеною у рахунку-договорі Товариства з обмеженою відповідальністю «Автогалс» № СФ-АГ-13/20079 від 18.10.2013 вартістю відновлювального ремонту застрахованого автомобіля та запчастин до нього - 4 284,80 грн. та франшизою за Договором страхування - 1 350,00 грн. Копія вказаного страхового акту долучена судом до матеріалів справи.

Пунктом 10.2 ЗУС Договору страхування передбачено, що страховик здійснює виплату страхового відшкодування у строк 30 робочих днів, починаючи з дня одержання отримання останнього документу, необхідного для з'ясування обставин страхового випадку та/або розміру збитку.

У відповідності до умов Договору страхування сума страхового відшкодування в розмірі 2 934,80 грн., була перерахована Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «ПЗУ Україна» на розрахунковий рахунок СТО - Товариства з обмеженою відповідальністю «Автогалс», як безпосереднього виконавця відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією платіжного доручення № 17667 від 12.11.2013 на суму 2 934,80 грн.

Заперечень щодо факту та розміру здійсненої позивачем виплати страхового відшкодування за Договором добровільного страхування наземних транспортних засобів Серія АМ № 071331 від 09.07.2013, а також перебування отриманих автомобілем марки Toyota Auris, державний номер НОМЕР_1, пошкоджень у причинно-наслідковому зв'язку з дорожньо-транспортною пригодою, що сталася 17.10.2013, відповідачем суду не надано.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що матеріалами справи підтверджується виконання Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «ПЗУ Україна» умов Договору страхування, а саме виплати страхового відшкодування в розмірі 2 934,80 грн. у зв'язку із настанням страхового випадку страхувальнику - гр. ОСОБА_1, шляхом перерахування вартості запчастин та відновлювального ремонту транспортного засобу марки Toyota Auris, державний номер НОМЕР_1, на розрахунковий рахунок Товариства з обмеженою відповідальністю «Автогалс», яке безпосередньо здійснювало ремонт вказаного пошкодженого транспортного засобу.

Суд звертає увагу на те, що згідно з п. 1.6. Методики товарознавчої експертизи та оцінки дорожніх транспортних засобів, затвердженої спільним наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України № 142/5/2092 від 24.11.2003, відновлювальний ремонт - це комплекс операцій щодо відновлення справності або роботоздатності колісних транспортних засобів чи його складника (-ів) та відновлення їхніх ресурсів, а вартість відновлювального ремонту дорожнього транспортного засобу, відповідно до п. 2.3. Методики, - це грошові витрати, необхідні для відновлення пошкодженого, розукомплектованого колісного транспортного засобу.

Відповідно до ст. 1192 Цивільного кодексу України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Системне тлумачення наведених вище положень чинного законодавства дає підстави вважати, що в разі пошкодження транспортного засобу розмір шкоди, завданої транспортному засобу, що підлягає відшкодуванню страховиком, визначається виходячи з оцінки вартості витрат, які несе власник пошкодженого транспортного засобу при здійсненні його відновлювального ремонту.

Водночас, як зазначено в прийнятих за результатами перегляду справ даної категорії постановах Вищого господарського суду України від 23.08.2011 у справі № 42/92, від 07.08.2012 у справі № 2/22, від 01.03.2011 у справі № 47/372 звіт про оцінку транспортного засобу є лише попереднім оціночним документом, в якому зазначається про можливу, але не кінцеву суму, що витрачена на відновлення транспортного засобу. Реальним же підтвердженням виплати суми страхового відшкодування страхувальнику, є саме платіжне доручення.

Крім того, листом від 19.07.2011 Верховним Судом України роз'яснено, що визначаючи розмір заподіяної шкоди при страхуванні наземного транспорту, суди, у разі виникнення спору щодо визначення розміру шкоди, повинні виходити з фактичної (реальної) суми, встановленої висновком автотоварознавчої експертизи, або відповідними документами станції технічного обслуговування, на якій проводився ремонт автомобіля.

Отже, наявність рахунка-договору № СФ-АГ-13/20079 від 18.10.2013, страхового акту № UA011/L01/01 від 11.11.2013 та платіжного доручення № 17667 від 12.11.2013 є достатніми доказами фактично здійснених позивачем витрат по виплаті страхового відшкодування, які виникли внаслідок ДТП.

Пунктом 3 частини 2 ст. 11 Цивільного кодексу України передбачено, що завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі є підставою виникнення цивільних прав і обов'язків.

Цивільним кодексом України визначено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб (ч. 1 ст. 1187 Цивільного кодексу України). Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку (ч. 2 ст. 1187 Цивільного кодексу України).

Згідно з ч. 1 ст. 1166 Цивільного кодексу України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Пунктом 1 частини 1 ст. 1188 Цивільного кодексу України встановлено, що шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Враховуючи наведене, за змістом вказаних норм, у відносинах між кількома володільцями джерел підвищеної небезпеки відповідальність базується на загальному принципі вини.

Постановою Куйбишевського районного суду м. Донецька від 11.11.2013 у справі № 259/10215/2013-п (провадження № 3/259/1995/2013), копія якої наявна в матеріалах справи, встановлено, що 17.10.2013 о 12 год. 55 хв. по вулиці Р. Люксембург, 48 А у м. Донецьку, громадянин ОСОБА_3, керуючи транспортним засобом KIA Magentis, д.р.н. НОМЕР_2, рухаючись заднім ходом, скоїв зіткнення зі стоячим транспортним засобом Toyota Auris, державний номер НОМЕР_1, який належить на праві власності громадянці ОСОБА_1, чим порушив вимоги п.10.9 Правил дорожнього руху. Водія ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення та притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді стягнення на користь держави штрафу в розмірі 340,00 грн.

Відповідно до ст. 993 Цивільного кодексу України, яка кореспондується з положеннями ст. 27 Закону України «Про страхування», до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Підставою виплати страхового відшкодування є страховий випадок, тобто дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої відбулось пошкодження майна, із володінням та користуванням якого пов'язані майнові інтереси страхувальника, що є об'єктом майнового страхування за укладеним з страховиком договором.

Згідно з ч. 1 ст. 1191 Цивільного кодексу України, особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

За приписами ч. 1 ст. 228 Господарського кодексу України, учасник господарських відносин, який відшкодував збитки, має право стягнути збитки з третіх осіб у порядку регресу.

За таких обставин, в момент виплати страхового відшкодування у позивача - Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» виникло право зворотної вимоги до власника джерела підвищеної небезпеки - транспортного засобу KIA Magentis, державний номер НОМЕР_2.

У відповідності до ст. 5 Закону України «Про страхування», страхування може бути добровільним або обов'язковим. Одним із видів обов'язкового страхування, згідно п. 9 ч. 1 ст. 7 вказаного Закону, є страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Спеціальним нормативно-правовим актом, що регулює відносини у сфері обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є Закон України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Згідно зі ст. 3 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю та/або майну потерпілого.

За матеріалами справи судом встановлено, що станом на дату вчинення ДТП 17.10.2013 цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу KIA Magentis, державний номер НОМЕР_2 за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю та майну третіх осіб внаслідок експлуатації транспортного засобу застрахована страхувальником - гр. ОСОБА_3 у Приватному акціонерному товаристві «Українська охоронно-страхова компанія» за Полісом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АС/2074969 (далі - Поліс), що підтверджується наявною у матеріалах справи його копією, з наступними умовами: ліміт відповідальності за шкоду, заподіяну життю і здоров'ю, становить 100 000,00 грн.; ліміт відповідальності за шкоду, заподіяну майну - 50 000,00 грн.; франшиза - 1 000,00 грн.; забезпечений транспортний засіб KIA Magentis, державний номер НОМЕР_2; строк дії полісу з 25.05.2013 до 24.05.2014 р. Таким чином, станом на дату скоєння ДТП, а саме 17.10.2013, Поліс був чинним.

З огляду на вищевикладене, у Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» як у страховика, який виплатив страхове відшкодування за Договором страхування, в межах виплаченої суми виникло право зворотної вимоги до відповідача - Приватного акціонерного товариства «Українська охоронно-страхова компанія», як до особи, відповідальної за заподіяну винуватцем ДТП шкоду, в межах ліміту відповідальності, визначеному Полісом.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України № 15-рп/2002 від 09.07.2002, кожна особа має право вільно обирати незаборонений законом спосіб захисту прав і свобод, у тому числі й судовий. Можливість судового захисту не може бути поставлена законом, іншими нормативно-правовими актами у залежність від використання суб'єктом правовідносин інших засобів правового захисту. Держава може стимулювати вирішення правових спорів у межах досудових процедур, однак їх використання є правом, а не обов'язком особи, яка потребує такого захисту.

З урахуванням наведеного, позивач отримує право вимоги потерпілої особи після виплати останній страхового відшкодування та не зобов'язаний звертатися безпосередньо до особи, відповідальної за заподіяний збиток, або до особи, у якої застраховано її цивільно-правову відповідальність, з вимогою виплати матеріального відшкодування. Відповідно до зазначених вище норм позивач - Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «ПЗУ Україна» може реалізувати своє право шляхом подачі відповідного позову до суду. Таку ж позицію підтримує і Верховний Суд України (постанова Верховного Суду України від 28.08.2012 у справі № 23/279).

Як вбачається із матеріалів справи, свої зобов'язання щодо відшкодування Приватному акціонерному товариству «Страхова компанія «ПЗУ Україна» в порядку регресу суми в розмірі 2 934,80 грн. всупереч вимогам чинного законодавства відповідач не виконав, в результаті чого за твердженнями останнього у відповідача утворилась заборгованість перед позивачем у зазначеному розмірі.

При цьому з урахуванням наявності полісу АС №2074969 відповідача, договірних зобов'язань між винною у скоєнні ДТП особою та страховою компанією відповідача, відповідальною особою є саме Приватне акціонерне товариство «Українська пожежно - страхова компанія», до якого правомірно заявлено позов.

У відповідності до ст. 124, п. п. 2, 3, 4 ч. 2 ст. 129 Конституції України, ст. ст. 4-2, 4-3 Господарського процесуального кодексу України, основними засадами судочинства є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Обов'язок доказування, а отже і подання доказів відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України покладено на сторони та інших учасників судового процесу, а тому суд лише створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Саме змагальність сторін, яка реалізується в господарському процесі через ст. 33 ГПК України дає змогу суду всебічно, повно та об'єктивно з'ясувати всі обставини справи та внаслідок чого ухвалити законне, обґрунтоване і справедливе рішення у справі.

Тобто, вказана норма Господарського процесуального кодексу України зобов'язує доводити свою правову позицію саме ту сторону, яка на неї посилається.

При цьому відповідачем не надано суду жодних доказів на підтвердження відсутності боргу або письмових пояснень щодо неможливості надання таких доказів.

За приписами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Жодний доказ не має для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Доказів визнання недійсними чи розірвання Договору добровільного страхування наземних транспортних засобів Серія АМ № 071331 від 09.07.2013 та полісу ОСЦПВВНТЗ № АС/2074969 або їх окремих положень суду не надано.

При цьому заперечення відповідача проти позовних вимог з посиланням на ненадання ПАТ «Українська охоронно-страхова компанія» необхідної для прийняття рішення про виплату страхового відшкодування копії постанови суду про притягнення до адміністративної відповідальності винної особи спростовуються наявними матеріалами справи, в яких міститься копія постанови Куйбишевського районного суду м. Донецька від 11.11.2013 у справі № 259/10215/2013-п провадження № 3/259/1995/201, та судом до уваги не приймаються.

Також суд зазначає, що Суд зазначає, що спір у даній справі виник у зв'язку із стягненням виплаченого страхового відшкодування, тобто із правовідносин, що регулюються положеннями статті 993 Цивільного кодексу України, та статті 27 Закону України "Про страхування".

Разом з тим, із преамбули Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" вбачається, що він регулює відносини у сфері обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів і спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України.

Вказані норми Закону регулюють не спірні правовідносини у даній справі, а правовідносини, у яких обов'язок подання заяви про страхове відшкодування (впродовж одного року) встановлюється для страхувальника за договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів і не поширюються на позивача, який не є потерпілим чи іншою особою, яка має право на отримання відшкодування в розумінні цього Закону.

Суд звертає увагу, що з урахуванням змісту статті 979 Цивільного кодексу України та статті 16 Закону України «Про страхування» у страховика виникає зобов'язання виплатити страхове відшкодування у разі настання страхового випадку, а інші умови договору є підставою для відмови лише в тому разі, якщо таке порушення положень договору страхувальником перешкодило страховику переконатися, що ця подія є страховим випадком, і має оцінюватися окремо у кожному випадку.

При цьому несвоєчасне повідомлення страховика без поважних на то причин про настання страхового випадку, а також ненадання всіх підтверджуючих документів саме по собі не може бути підставою ні для відмови від страхового відшкодування, ні для регресу, а може бути визнано такою лише в тому випадку, коли позбавляє страховика можливості дізнатися, чи є ця подія страховим випадком, тобто якщо буде доведено, що відсутність у страховика відомостей про страховий випадок могла вплинути на його обов'язок виплатити страхове відшкодування.

Щодо посилання відповідача у відзиві на позовну заяву на неврахування позивачем при визначенні розміру позовних вимог суми франшизи, передбаченої полісом ОСЦПВВНТЗ № АС/2074969 в розмірі 1 000,00 грн., суд зазначає, що правила щодо відшкодування шкоди, заподіяної третій особі, встановлені статтею 22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Згідно з п. 22.1 ст. 22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Крім того, відповідно до п. 36.6. ст. 36 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страхувальником або особою, відповідальною за завдані збитки, має бути компенсована сума франшизи, якщо вона була передбачена договором страхування.

Відповідно до ст. 9 Закону України «Про страхування», франшиза - це частина збитків, що не відшкодовується страховиком згідно з договором страхування.

За приписами ст. 12 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи. Розмір франшизи при відшкодуванні шкоди, заподіяної майну потерпілих, встановлюється при укладанні договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності і не може перевищувати 2 відсотки від ліміту відповідальності страховика, в межах якого відшкодовується збиток, заподіяний майну потерпілих.

Таким чином, оскільки згідно із даними Договору страхування та Полісу франшиза становить 1350,00 грн. та 1 000,00 грн. відповідно, то розмір страхового відшкодування, яке просить стягнути позивач, враховуючи розмір завданого застрахованому позивачем транспортному засобу Toyota Auris, державний номер НОМЕР_1, матеріального збитку та розмір права зворотної вимоги, яке перейшло до позивача в межах ліміту відповідальності відповідача за даним Полісом за спірним страховим випадком, підлягає зменшенню окрім франшизи за Договором страхування, на розмір франшизи, визначеної Полісом, і становить 1 934,80 грн. (2 934,80 грн. - 1 000,00 грн.).

Суд звертає увагу, що згідно з п. 6 Особливих умов договору страхування та п. 10.22.5 Загальних умов договору страхування, страхове відшкодування здійснено без врахування зносу, а тому здійснення позивачем виплати страхового відшкодування в спірній сумі (без врахування зносу) на користь страхувальника на підставі рахунку-договору № СФ-АГ-13/20079 від 18.10.2013 не суперечить приписам ст. 29 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», оскільки вказаний закон не поширюється на правовідносини, що виникли за Договором страхування, а Закон України «Про страхування» відповідних застережень не містить.

Крім того, виходячи з положень п. п. 7.38, 7.39 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої спільним наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України № 142/5/2092 від 24.11.2003, значення коефіцієнту фізичного зносу (ЕЗ) застрахованого позивачем автомобіля марки Toyota Auris, д.р.н. НОМЕР_1, 2011 року випуску, приймається таким, що дорівнює нулю, оскільки на момент настання дорожньо-транспортної пригоди 17.10.2013 строк експлуатації вказаного транспортного засобу не перевищував визначених п. 7.38 Методики строків (5 років - для легкових КТЗ виробництва країн СНД; 7 років - для інших легкових КТЗ; 3 роки - для вантажних КТЗ, причепів, напівпричепів та автобусів виробництва країн СНД; 4 роки - для інших вантажних КТЗ, причепів, напівпричепів та автобусів; 5 років - для мототехніки).

Також суд звертає увагу, що відповідно до ст. ст. 2, 4, 8 ч. ч. 1, 16 ст. 9, ч. 1 ст. 16 Закону України «Про страхування» страховиками визнаються фінансові установи, які створені у формі акціонерних, повних, командитних товариств або товариств з додатковою відповідальністю згідно з Законом України «Про господарські товариства» з урахуванням особливостей, передбачених цим Законом, а також одержали у встановленому порядку ліцензію на здійснення страхової діяльності.

Згідно з п. 196.1.3 ст. 196 Податкового кодексу України не є об'єктом оподаткування податком на додану вартість операції з надання послуг із страхування, співстрахування або перестрахування особами, які мають ліцензію на здійснення страхової діяльності відповідно до закону, а також пов'язаних з такою діяльністю послуг страхових (перестрахових) брокерів та страхових агентів.

У відповідності до ч. ч. 1, 2 ст. 14 Цивільного кодексу України, цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї.

Виходячи з системного аналізу змісту вищенаведених норм законодавства, всі операції з надання послуг із страхування, в тому числі пов'язані з оплатою страхових послуг страхувальником на користь страховика та компенсацією останнім збитків, понесених потерпілим при настанні страхового випадку, не є об'єктом оподаткування ПДВ, в зв'язку з чим, за загальним правилом, як при визначенні розміру страхових платежів, так і при визначенні розміру матеріального збитку чи страхової виплати, підлягаючої до відшкодування страхувальнику чи безпосередньо потерпілій особі (п. 36.4 ст. 36 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»), податок на додану вартість не нараховується, окремим рядком не виділяється та страховики не є платниками ПДВ по таких операціях.

Таким чином, у разі, якщо страхові суми не перераховуються безпосередньо потерпілому (позивачу), а спрямовуються на придбання у платника податку на додану вартість послуг по ремонту, заміщенню, відтворенню застрахованого об'єкта чи товарно-матеріальних цінностей, які мають бути використані в процесі його ремонту (запчастини та інші витратні матеріали тощо), то розрахунок суми виплат на таке придбання здійснюється з урахуванням сум податку на додану вартість, які включаються до вартості й виділяються окремим рядком у розрахункових документах.

Водночас, у разі якщо придбання послуг по ремонту, заміщенню, відтворенню застрахованого об'єкта чи товарно-матеріальних цінностей, які мають бути використані в процесі його ремонту, здійснюється у неплатника податку на додану вартість, то розрахунок сум виплати здійснюється без урахування сум ПДВ.

Відтак, в силу приписів ч. 2 ст. 14 Цивільного кодексу України, страховик не може бути примушений до виплати ПДВ у складі суми страхового відшкодування за винятком випадку, коли сума ПДВ нарахована та сплачена на користь виконавця послуг з ремонту пошкодженого транспортного засобу, який (виконавець), в свою чергу, має бути платником ПДВ.

Наведене випливає також з приписів ч. 2 ст. 1192 Цивільного кодексу України, згідно з якими розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Відповідно до листа Верховного суду України від 19.07.2011, сума ремонту автомобіля з урахуванням податку на додану вартість, виходячи з умов договорів, укладених на підставі чинного законодавства та правил, розроблених кожною страховою компанією, виплачується останньою або стягується судом після надання документів про такі витрати. Судам у таких випадках слід з'ясувати наявність двох обставин: 1) фактичне здійснення ремонту автомобіля; 2) чи зареєстрований надавач послуг з ремонту автомобіля є платником ПДВ.

В листі Державної податкової інспекції України від 21.08.2009 № 10143/5/16-1516 вказано, що у разі якщо придбання послуг по ремонту, заміщенню, відтворенню застрахованого об'єкта чи товарно-матеріальних цінностей, які мають бути використані в процесі його ремонту (запчастини та інші витратні матеріали тощо), здійснюється у неплатника податку на додану вартість, то розрахунок суми виплати та таке придбання здійснюється без урахування сум податку на додану вартість, оскільки особа, не зареєстрована платником податку на додану вартість, не має права нараховувати і виділяти окремим рядком суму податку на додану вартість.

Отже, у випадку проведення ремонту пошкодженого автомобіля особою, яка зареєстрована як платник ПДВ, сума страхового відшкодування має бути виплачена з урахуванням ПДВ, а у випадку виконання таких робіт особою, як не зареєстрована як платник ПДВ - без урахування ПДВ.

Як вбачається з рахунку-договору № СФ-АГ-13/20079 від 18.10.2013 вартість ремонтно-відновлювальних робіт та запасних частин визначена з урахуванням суми ПДВ, зокрема - 4 284,80 грн., в т.ч. ПДВ - 714,13 грн.

Крім того, за вказаним рахунком-фактурою ТОВ «Автогалс», на час виставлення останнього, є платником податку на прибуток на загальних підставах, тобто підприємство може залишатися на загальній системі оподаткування, але не бути платником ПДВ, оскільки приписами законодавства передбачена як обов'язкова, так і добровільна реєстрація платником ПДВ.

Разом з тим, під час розгляду справи позивачем не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження перебування Товариства з обмеженою відповідальністю «Автогалс» в статусі платника ПДВ станом на час виставлення даного рахунку-фактури.

За таких обставин, сума страхового відшкодування, на стягнення якого має право позивач, має бути виплачена без урахування суми ПДВ і становить 1 220,67 грн. (2 934,80 грн. виплачене страхове відшкодування потерпілій особі - 714,13 грн. сума ПДВ - 1 000,00 грн. франшиза за полісом ОСЦПВВНТЗ).

Рішення суду про задоволення позову може бути прийнято виключно у тому випадку, коли подані позивачем докази дозволять суду зробити чіткий, конкретний та безумовний висновок про обґрунтованість та законність вимог позивача.

Пунктом 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 № 6 «Про судове рішення» встановлено, що рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

Враховуючи вищевикладене, оскільки матеріалами справи підтверджується факт невиконання відповідачем своїх зобов'язань щодо сплати позивачу в порядку регресу суми виплаченого страхового відшкодування в добровільному порядку та на момент прийняття рішення доказів погашення заборгованості відповідач суду не надав, як і доказів, що спростовують вищевикладені обставини, з урахуванням наведених правових позицій суд доходить висновку, що позов частково доведений позивачем, обґрунтований матеріалами справи та відповідачем не спростований, а тому вимога позивача про стягнення з відповідача страхового відшкодування в порядку регресу підлягає частковому задоволенню в сумі 1 220,67 грн.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати покладаються на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 124, 129 Конституції України, ст. ст. 4-2, 4-3, 33, 43, 44, 49, 82-85, 116 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Українська охоронно-страхова компанія» (вул. Борщагівська, 145, м. Київ, 03056, ) на користь Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» (вул. Січових стрільців, 40, м. Київ, 04053, ) 1 220 (одну тисячу двісті двадцять) грн. 67 коп. страхового відшкодування та 573 (п'ятсот сімдесят три) грн. 15 коп. витрат зі сплати судового збору.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

3. У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Повний текст рішення складено та підписано 23 січня 2017 р.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного господарського суду шляхом подання протягом 10 днів з дня складання та підписання повного тексту рішення апеляційної скарги через Господарський суд міста Києва.

Суддя А.М. Селівон