РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.12.2016Справа №910/19750/16

За позовом Об'єднання співвласників багатоквартирного будинку «Волинь»

до Публічного акціонерного товариства «Київенерго»

про зобов'язання вчинити дії

Суддя Маринченко Я.В.

Представники сторін:

від позивача - Кокоровець О.В. (голова правління);

від відповідача - Марковська В.В. (представник за довіреністю).

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2016 року ОСББ «Волинь» звернулось до суду з позовом до ПАТ «Київенерго» про зобов'язання виконати визначений статтею 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» обов'язок підготувати та укласти із споживачами житлового будинку ОСББ «Волинь» договір на надання послуг з централізованого опалення та послуг гарячого водопостачання протягом місяця з дні набрання рішенням законної сили.

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що відповідач надає послуги опалення та гарячого водопостачання мешканцям 355 квартир у житловому будинку, що перебуває на балансі позивача на підставі укладеного між сторонами Договору № 1540537 від 05.01.2006, який за своєю природою є змішаним договором енергопостачання (поставки) та надання послуг, отримує на власні рахунки кошти від мешканців будинку та кошти від бюджету у вигляду компенсацій по пільговим категоріям мешканців будинку.

Після набрання чинності 26.04.2014 Законом України «Про житлово-комунальні послуги», позивач, який не має ліцензії та не може бути виробником та виконавцем послуг з опалення та ГВП, неодноразово звертався до відповідача з вимогою укласти з мешканцями будинку прямі договори на надання послуг опалення та гарячого водопостачання, проте відповідач вказав, що необхідною умовою для укладення прямих договорів є укладення між балансоутримувачем будинку - позивачем та відповідачем договору про співпрацю. Разом з тим норми чинного законодавства не містять вимоги щодо обов'язкового укладення такого договору, що також підтверджується рішенням господарського суду м. Києва від 21.06.2016 у справі № 910/3087/16, у зв'язку з чим позивач вважає безпідставною відмову відповідача від укладення прямих договорів з посиланням на відсутність чинного договору про співпрацю між сторонами.

В ході розгляду справи позивач змінив предмет позову та просив з тих же підстав зобов'язати відповідача відмовитись від заявленої обов'язкової умови укласти договір про співпрацю між сторонами. Після чого споживачі матимуть право отримувати послуги з опалення та ГВП згідно типового договору про приєднання.

Зазначена заява подана позивачем до початку розгляду справи по суті, відповідно, прийнята судом до розгляду.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, додатково вказав, що Антимонопольним комітетом України прийнято рекомендації від 09.12.2016, згідно яких відмова відповідача в укладанні з споживачами договорів про надання послуг з ЦО та ГВП з посиланням на відсутність договору про співпрацю може призвести до ущемлення інтересів споживачів та рекомендовано припинити вчинення дій, які можуть призвести до порушення норм антимонопольного законодавства.

Відповідач проти позову заперечував, посилаючись на те, що між сторонами укладено Договір на постачання теплової енергії у гарячій воді №1540537 від 02.01.2006, який є чинним, відповідно до умов якого позивачу поставляється теплова енергія у гарячій воді для потреб ЦО та ГВП. Після набрання чинності Законом України «Про житлово-комунальні послуги» виконавцем послуг з ЦО та ГВП може бути організація, яка має відповідну ліцензію, у зв'язку з чим, позивач може обрати в якості виконавця зазначених послуг відповідача, який має таку ліцензію, іншу особу чи отримати у встановленому законом порядку власну ліцензію та бути виконавцем послуг.

Рішенням Солом'янського районного суду від 26.01.2015, залишеним без змін ухвалою Апеляційоного суду м. Києва від 06.04.2015 у справі про визнання укладеним договору, встановлено, що ОСББ «Волинь» уклавши договір від 05.01.2006 обрало від імені власників ПАТ «Київенерго» як теплопостачальну організацію, і окремий власник приміщення не може виражати точку зору більшості мешканців приміщення, які можуть обрати теплопостачальником зовсім іншу особу. Крім того, обов'язковий в силу вимог законодавства договір вже укладено між балансоутримувачем будинку та теплопостачальником.

Також вказав, що позивач вже звертався до суду з позовом про укладення договору про співпрацю, проте рішенням суду, яке набрало законної сили у позові було відмовлено з огляду на те, що сторони не дотримались порядку передачі на вирішення суду переддоговірного спору та відсутність тесту спірного договору, викладеного єдиним документом відповідно до вимог норм чинного законодавства.

Крім того зазначив, що укладення прямих договорів з мешканцями будинку не є можливим, оскільки без укладення договору про співпрацю відповідач не має доступу до внутрішньобудинкових мереж позивача та не встановлено межу відповідальності кожної із сторін.

Також вказав. що позивач не надав доказів наявності у нього повноважень на укладення договорів від імені власників квартир з відповідачем.

В ході розгляду справи відповідач також зазначив, що відповідачем не порушується жодних прав позивача, а норми чинного законодавства не містять такого способу захисту прав, як зобов'язання відмовитись від висунутої умови/вимоги.

На підставі викладеного представник відповідача просив відмовити у задоволенні позову.

Розглянувши матеріали справи, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши пояснення представників сторін, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач - ОСББ «Волинь» є балансоутримувачем багатоквартирного будинку з кількістю квартир 355 за адресою : м. Київ, вул. Волинська, 10.

05.01.2006 між АЕК «Київенерго», правонаступником якого є відповідач (постачальник) та ОСББ «Волинь» (споживач) укладено Договір на постачання теплової енергії у гарячій воді №2540537, за умовами якого відповідач виробляє та постачає, а споживач отримує та оплачує теплову енергію для потреб опалення та гарячого водопостачання.

Вказані обставини не заперечуються представниками сторін та були неодноразово встановлені рішеннями судів.

Позивач вказує, що у зв'язку з набранням чинності Законом України «Про житлово-комунальні послуги» 10.04.2014 та відсутністю у позивача ліцензії на надання послуг з опалення та гарячого водопостачання мешканцям будинку, у відповідача в силу вимог статей 19, 21, 29 зазначеного Закону виник обов'язок з укладання з мешканцями квартир будинку, балансоутримувачем якого є позивач, прямих договорів про надання послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання. При цьому вимога відповідача укласти з позивачем договір про співпрацю, як обов'язкова умова укладення прямих договорів з мешканцями квартир створюють загрозу порушення прав мешканців будинку як споживачів житлово-комунальних послуг, що надаються відповідачем, у зв'язку з чим просить зобов'язати відповідача відмовитися від зазначеної вимоги укладення договору про співпрацю.

Стаття 1 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів можуть звертатися підприємства, установи, організації, інші юридичні особи, тощо.

Статтею 2 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд порушує справи за позовними заявами підприємств та організацій, які звертаються до господарського суду за захистом своїх прав та охоронюваних законом інтересів.

Відповідно до ч.1 ст.15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст.16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту таких цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право тощо.

Статтею 20 ГК України визначено, що кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб'єктів захищаються шляхом, зокрема припинення дій, що порушують право, або створюють загрозу його порушення.

Згідно з ч.2 ст.21 Господарського процесуального кодексу України позивачами є підприємства та організації, що подали позов або в інтересах яких подано позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу.

Частина 1 ст.32 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст.33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно зі ст.34 Господарського процесуального кодексу України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відтак, із наведених норм випливає висновок, що обов'язковим при зверненні до суду з певною матеріально-правовою вимогою є доведення, зокрема, позивачем під час розгляду справи фактів порушення, невизнання, оспорювання своїх прав та законних інтересів, на захист яких заявлено позов. Факт доведення має відбуватися в порядку, передбаченому розділом 5 Господарського процесуального кодексу України.

Суд, в свою чергу, на підставі поданих сторонами доказів, з урахуванням усіх обставин справи, керуючись відповідним законодавством, встановлює факт наявності порушення, невизнання чи оспорювання прав та інтересів позивача, на захист яких подано позов, захищає порушені або оспорювані суб'єктивні майнові права та охоронювані законом інтереси особи, яка подала позов, шляхом прийняття рішення про задоволення позовних вимог; в іншому випадку, тобто в разі не доведення позивачем факту порушення, оспорювання, тощо його прав та законних інтересів, відмовляє у позові. При цьому, встановлення наявності відповідного права або охоронюваного законом інтересу, передує з'ясуванню наявності чи відсутності факту порушення відповідного права або охоронюваного законом інтересу.

Рішенням Конституційного Суду України від 09.07.2002 року визначено, що частина 2 статті 124 Конституції України передбачає право юридичної особи на захист судом своїх прав, встановлює юридичні гарантії їх реалізації, надаючи можливість кожному захищати свої права будь-якими не забороненими законом засобами. Кожна особа має право вільно обирати не заборонений законом спосіб захисту прав, у тому числі судовий захист. Суб'єкти правовідносин, у тому числі юридичні особи, у разі виникнення спору можуть звертатися до суду за його вирішенням. Юридичні особи мають право на звернення до суду для захисту своїх прав безпосередньо на підставі Конституції України. Держава має забезпечувати захист прав усіх суб'єктів правовідносин, в тому числі у судовому порядку. Право юридичної особи на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншими нормативно-правовими актами.

Таким чином, умовою подання позову до господарського суду повинно бути наявність факту порушення прав чи охоронюваних законом інтересів позивача.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, зокрема позовної заяви, заяви про уточнення позовних вимог та клопотання про залучення доказів по справі та пояснень представника позивача, позивач - ОСББ «Волинь» звернувся до суду з вимогою до відповідача відмовитись від вчинення дії, яка створює загрозу порушення прав споживачів житлово-комунальних послуг - мешканців будинку, балансоутримувачем якого є позивач, оскільки після відмови відповідача від умови щодо укладання договору про співпрацю, споживачі будинку матимуть право на отримання ЖКП від відповідача на підставі укладених прямих договорів чи підписання договору про приєднання.

При цьому, враховуючи наявність чинного договору на постачання теплової енергії, укладеного між сторонами по справі, за яким позивач (споживач) отримує теплову енергію для потреб ЦО та ГВП, позивач не зазначив, які саме права чи законні інтереси позивача - ОСББ «Волинь» порушуються діями відповідача, чи створюється загроза їх порушення, як не вказано якими саме діями створюється така загроза порушення прав, оскільки договір про співпрацю є добровільним і укладається сторонами при досягненні згоди щодо усіх його істотних умов і у випадку не досягнення згоди щодо умов такого договору позивач вправі пропонувати власні умови, відмовитись від підписання такого договору, обравши іншого постачальника послуг, підписавши з ним відповідний договір на прийнятних для позивача умовах чи без підписання такого договору, або звернутись до суду для вирішення переддоговірного спору, дотримавшись вимог закону, які при цьому ставляться.

Крім того, вказуючи на загрозу порушення прав споживачів послуг (мешканців будинку) щодо отримання ними послуг ЦО та ГВП на підставі прямих договорів (договору приєднання), позивач не вказує за захистом прав яких саме споживачів він звернувся до суду та не надав доказів наявності у нього повноважень на представництво інтересів зазначених споживачів відповідно до вимог норм ЦК України.

Одночасно, суд зазначає, що нормами чинного законодавства (ст..16 ЦК України та ст..20 ГК України) не передбачено такого способу захисту прав, як зобов'язання відмовитися від вчинення певної дії. При цьому зазначений спосіб захисту прав також не є ефективним, оскільки не призведе до відновлення порушених прав позивача у випадку їх наявності, так як відповідач, як суб'єкт господарювання, здійснює господарську діяльність, в тому числі шляхом укладання договорів з іншими особами, виходячи з доцільності та необхідності укладання таких договорів, зокрема і про співпрацю, і встановивши, необхідність існування договірних відносин з іншими особами для належного виконання власних зобов'язань з надання послуг з ЦО та ГВП мешканцям будинку, вправі пропонувати позивачу укласти інший договір, зокрема про надання доступу до приміщень, де розташовані мережі чи договору про розмежування відповідальності сторін тощо.

Враховуючи викладене, зокрема не зазначення позивачем, які саме його права чи охоронювані законом інтереси та якими саме діями порушує відповідач, не зазначення за захистом інтересів яких саме споживачів комунальних послуг звернувся позивач без наявності доказів наявності повноважень позивача представляти інтереси таких споживачів комунальних послуг, а також обрання позивачем способу захисту прав, не передбаченого нормами чинного законодавства. та який одночасно не є ефективним способом захисту прав, суд дійшов висновку щодо відсутності підстав для задоволення позову.

Всі інші доводи позивача, викладені у поданих до суду поясненнях, зокрема щодо наявності рекомендацій АМКУ, листів Міністерства регіонального розвитку щодо нікчемності договору на постачання теплової енергії, судом розглянуто, проте не прийнято до уваги, оскільки вказані доводи, за відсутності факту порушення прав позивача зі сторони відповідача, жодним чином не впливають на вирішення даної справи.

На підставі положень ст.49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача в повному обсязі.

Враховуючи вкладене та керуючись ст.ст. 33, 34, 43, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення підписано 05.01.2017

Суддя Я.В. Маринченко