РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.12.2016Справа №910/14601/16

За позовом Заступника прокурора Чернігівської області в інтересах держави

в особі 1. Державного підприємства "Чернігівське лісове господарство"

2. Регіонального відділення Фонду державного майна України по Чернігівській області

До Товариства з обмеженою відповідальністю "МАГ-ГРУП"

Про стягнення 62483,78 грн.

Суддя Селівон А.М.

Представники сторін:

Від прокуратури: Чумаченко А.А. -прокурор, службове посвідчення № 035414 від 01.09.2015

Від позивача 1: не з'явились;

Від позивача 2: не з'явились;

Від відповідача: не з'явились.

В судовому засіданні на підставі ч.2 ст.85 Господарського процесуального кодексу України оголошені вступна та резолютивна частини рішення.

СУТЬ СПОРУ:

Заступник прокурора Чернігівської області звернувся до Господарського суду міста Києва в інтересах держави в особі Державного підприємства "Чернігівське лісове господарство" та Регіонального відділення Фонду державного майна України по Чернігівській області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "МАГ-ГРУП" про стягнення 34 194,71 грн., в т.ч. 30127,09 грн. заборгованості з орендної плати, 1054,82 грн. пені, 3012,80 грн. штрафу, а також стягнення судових витрат.

В обґрунтування позовних вимог прокурор в позовній заяві посилається на неналежне виконання відповідачем умов Договору оренди № 17-15/33 індивідуально визначеного (нерухомого) майна, що належить до державної власності від 19.02.15р. в частині своєчасної та повної сплати орендної плати, внаслідок чого у відповідача утворилась заборгованість, за наявності якої нараховані пеня та штраф у вказаному розмірі.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.08.2016 за зазначеною вище позовною заявою суддею Прокопенко Л.В. порушено провадження у справі № 910/14601/16 та призначено розгляд справи на 21.09.2016.

Ухвалою суду від 21.09.2016 у справі № 910/13993/16 розгляд справи відкладався на 11.10.16.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04.10.16р. на підставі розпорядження керівника апарату Господарського суду міста Києва № 04-23/2054 від 04.10.16 р. справу №910/14601/16 передано на розгляд судді Селівону А.М. у зв'язку з прийняттям Верховною Радою України постанови про звільнення судді Прокопенко Л.В.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 05.10.2016 справу прийнято до провадження, розгляд справи призначено на 26.10.2016.

Ухвалами Господарського суду міста Києва від 26.10.2016 та 16.11.2016 розгляд справи відкладено на 16.11.2016 та 14.12.2016 відповідно.

У судове засідання 26.10.2016 з'явився прокурор.

Уповноважені представники позивача 1, 2 та відповідача у судове засідання не з'явились.

Про дату, час і місце розгляду даної справи 26.10.2016 позивач 1, 2 повідомлені належним чином, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень №№ 388, 396.

Копія ухвали суду від 03.10.2016, яка направлялась відповідачу на адресу, зазначену позивачем в позовній заяві, а саме: 02068, м. Київ, вул. Тростянецька, 4/2, офіс 3-А, яка співпадає з місцезнаходженням відповідача за даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, на час проведення судового засідання 03.10.2016 повернулась на адресу Господарського суду м. Києва з відміткою "за закінченням встановленого строку зберігання" та адресату не вручено.

У судове засідання 16.11.2016 з'явився представник позивача та прокурор.

Уповноважені представники позивача 2 та відповідача у судове засідання не з'явились.

Про дату, час і місце розгляду даної справи позивач 2 повідомлений належним чином, що підтверджується наявним в матеріалах справи рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення: № 512.

Копія ухвали суду від 26.10.2016, яка направлялась відповідачу на адресу, зазначену позивачем в позовній заяві, а саме: поштовий індекс 02068, м. Київ, вул. Тростянецька, 4/2, офіс 3-А, на час проведення судового засідання 16.11.2016 повернулась на адресу Господарського суду м. Києва з відміткою «неправильно зазначена (відсутня) адреса одержувача» та адресату не вручено.

У судове засідання 14.12.2016 з'явився прокурор.

Уповноважені представники позивачів 1, 2 та відповідача у судове засідання не з'явились.

Про дату, час і місце розгляду даної справи позивачі 1, 2 повідомлені належним чином, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень: № 485, № 493.

Копія ухвали суду від 16.11.2016, яка направлялась відповідачу на адресу, зазначену позивачем в позовній заяві, а саме: поштовий індекс 02068, м. Київ, вул. Тростянецька, 4/2, офіс 3-А, на час проведення судового засідання повернулась на адресу Господарського суду м. Києва з відміткою «за закінченням встановленого терміну зберігання» та адресату не вручено.

Інші дані (адреси), за якими можна встановити місцезнаходження відповідача, прокурору та позивачам невідомі.

Суд зазначає, що до повноважень господарських судів не віднесено встановлення фактичного місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб - учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій. Тому відповідні процесуальні документи надсилаються господарським судом згідно з поштовими реквізитами учасників судового процесу, наявними в матеріалах справи.

Окрім того, пунктом 3.9.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.11р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» (далі - Постанова №18) роз'яснено, що за змістом статті 64 ГПК, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

З огляду на приписи ст. 64 Господарського процесуального кодексу України та п. 3.9.1. Постанови №18 суд вважає, що відповідач належним чином повідомлений судом про час і місце розгляду справи судом.

Судом повідомлено, що в судовому засіданні 21.09.16р. представником позивача подане клопотання б/н від 21.09.16р. про збільшення розміру позовних вимог, в якому останній просить суд стягнути з відповідача 41434,57 грн. основного боргу, 1325,68 грн. пені та 4143,46 грн. штрафу.

Крім того, прокурором подане клопотання № 05-62-16 від 20.09.16р. про підтримання заявленого позивачем клопотання про збільшення розміру позовних вимог. Клопотання судом долучені до матеріалів справи.

До початку судового засідання 26.10.2016 через відділ діловодства Господарського суду м. Києва від представника позивача 2 надійшли письмові пояснення по справі №10.03-03376 від 05.10.2016 та письмові пояснення по справі №10.03-03501 від 17.10.2016, які судом долучені до матеріалів справи.

До початку судового засідання 16.11.2016 через відділ діловодства Господарського суду м. Києва від представника позивача 1 надійшли наступні документи :

1. Клопотання про збільшення розміру позовних вимог б/н від 11.11.2016, в якому позивач просить суд стягнути з відповідача 45203,73 грн. основного боргу, 1366,16 грн. пені та 4520,37 грн. штрафу, до якого додані докази надсилання клопотання на адресу відповідача. Клопотання судом долучено до матеріалів справи;

2. Клопотання про долучення документів до матеріалів справи б/н від 16.11.2016, серед яких, зокрема, докази отримання відповідачем клопотань про збільшення розміру позовних вимог від 21.09.16р. та 11.11.16р., яке судом задоволено, документи долучено судом до матеріалів справи;

3. Заява про відсутність спору між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав, а також рішення цих органів з такого спору б/н від 16.11.2016, яка судом долучена до матеріалів справи.

Також до початку судового засідання 14.12.2016 через відділ діловодства Господарського суду м. Києва від представника позивача 1 надійшло клопотання про збільшення розміру позовних вимог б/н від 09.12.2016, в якому позивач просить суд стягнути з відповідача 48668,96 грн. боргу, 8947,92 грн. пені та 4866,90 грн. штрафу, з доказами надсилання його на адресу відповідача, та клопотання про розгляд справи без участі представника б/н від 14.12.2016, які судом долучено до матеріалів справи.

Розглянувши в судовому засіданні 14.12.16 р. позовну заяву та подані позивачем та прокурором заяви про збільшення розміру позовних вимог суд зазначає, що згідно ч. 4 ст. 22 Господарського процесуального кодексу України позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог за умови дотримання встановленого порядку досудового врегулювання спору у випадках, передбачених статтею 5 цього Кодексу в цій частині, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог. До початку розгляду господарським судом справи по суті позивач має право змінити предмет або підставу позову шляхом подання письмової заяви.

Згідно ч. 4 ст. 29 Господарського процесуального кодексу України прокурор, який бере участь у справі, несе обов'язки і користується правами сторони, крім права на укладення мирової угоди.

Відповідно до п. 3.10 постанови № 18 під збільшенням або зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено у позовній заяві. Згідно з частиною третьою ст. 55 ГПК України ціну позову вказує позивач. Отже, у разі прийняття судом зміни (в бік збільшення або зменшення) кількісних показників, у яких виражається позовна вимога, має місце нова ціна позову, виходячи з якої вирішується спір.

Отже, виходячи зі змісту позовної заяви, заяв про збільшення розміру позовних вимог та поданих позивачем розрахунків, суд розцінює останні як заяви про збільшення розміру позовних вимог в частині основного боргу, пені та штрафу.

Таким чином, враховуючи, що збільшення розміру позовних вимог є правом позивача, передбаченим ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, не суперечить законодавству, не порушує не порушує чиї-небудь права та охоронювані законом інтереси, зокрема, процесуальні права відповідача, передбачені ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, а саме відповідачу було надано можливість надання заперечень щодо нового розміру предмета позову та наведенні його доводів у судовому засіданні, вищевказані заяви про збільшення розміру позовних вимог з доданими до них розрахунками прийняті судом до розгляду і спір вирішується з їх урахуванням.

Заяв та клопотань процесуального характеру від відповідача на час проведення судових засідань 26.10.2016, 16.11.2016 та 14.12.2016 до суду не надходило.

Про поважні причини неявки представника відповідача в судові засідання суд не повідомлено.

Документи, витребувані ухвалами суду від 05.10.2016, 26.10.2016 та 16.11.2016, в т.ч. відзив на позовну заяву, відповідачем суду не надані.

Інших доказів на підтвердження своїх вимог, окрім наявних в матеріалах справи, на час проведення судового засідання 14.12.2016 прокурором та позивачами суду не надано.

Суд наголошує, що відповідно до 2.3 постанови № 18 якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 ГПК), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

Згідно п. 3.9.2 Постанови № 18 у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

З огляду на вищевикладене, оскільки явка представників позивачів та відповідача в судові засідання обов'язковою не визнавалась, сторони не скористалась належним їм процесуальним правом приймати участь в судових засіданнях, відповідачем не надано суду відзиву на позовну заяву, третьою особою - будь-яких письмових пояснень та інших доказів, що впливають на вирішення даного спору по суті, беручи до уваги відсутність процесуальних заяв та клопотань відповідача на час розгляду справи та клопотання позивача 1 про розгляд справи без участі представника ДП «Чернігівське лісове господарство», зважаючи на той факт, що прокурор проти розгляду справи за відсутності представників вказаних сторін не заперечував, суд, згідно ст. 75 Господарського процесуального кодексу України здійснював розгляд справи за відсутності уповноважених представників позивачів 1, 2 та відповідача, виключно за наявними у справі матеріалами.

Судом прийнято до уваги, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника.

При цьому, оскільки суд неодноразово відкладав розгляд справи, надаючи учасникам судового процесу можливість реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень, суд, враховуючи обмежені процесуальні строки розгляду спору, встановлені ст. 69 Господарського процесуального кодексу України, не знаходив підстав для відкладення розгляду справи.

Суд зазначає, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Відтак неявка учасника судового процесу у судове засідання за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду його позову, не є в подальшому підставою для скасування судового рішення, прийнятого за відсутності представника сторони спору.

Враховуючи відсутність клопотань від прокурора та представників сторін про здійснення фіксації судових засідань технічними засобами засідання господарського суду по розгляду даної справи проведені без фіксації технічними засобами. Судовий процес відображено у протоколах судового засідання.

Перед початком розгляду справи у судових засіданнях прокурора та представника позивача 1 ознайомлено з правами та обов'язками відповідно до ст.ст. 20, 22, 29, 60, 74 та ч. 5 ст. 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Прокурор та представник позивача 1 у судових засіданнях повідомили суд, що права та обов'язки їм зрозумілі.

Відводу судді прокурором та представником позивача 1 не заявлено.

В судовому засіданні 14.12.2016р. прокурор підтримав заявлені позовні вимоги з урахуванням заяв про збільшення розміру позовних вимог, відповів на питання суду.

Дослідивши матеріали справи та подані докази, заслухавши в судовому засіданні пояснення прокурора, з'ясувавши обставини, що мають значення для вирішення спору, перевіривши наданими сторонами доказами, суд

В С Т А Н О В И В:

Згідно з ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1, 4 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Дво чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Як встановлено судом за матеріалами справи, 19 лютого 2015р. між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Чернігівській області (орендодавець за договором, позивач у справі) та Товариством з обмеженою відповідальністю «МАГ-ГРУП» (орендар за договором, відповідач у справі) та Комунальним підприємством «Київжитлоспецексплуатація» (балансоутримувач за договором, позивач у справі) укладено договір № 2024 про передачу майна територіальної громади м. Києва в оренду (далі - Договір), відповідно до умов п.1.1 якого орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування без права передачі у суборенду та приватизації державне нерухоме майно - групу інвентарних об'єктів, у складі: будівлі (реєстровий номер 00993490.7.АААДДИ619) цеху переробки (тарного цеху) площею 380,70 кв.м, будівлі лісопильного цеху (реєстровий номер )00993490.7.АААДДИ625) загальною площею 673,90 кв.м, будівлі складу (реєстровий номер 00993490.7.АААДДИ631) площею 329,50 кв.м, будівлі контори (реєстровий номер 00993490.7.АААДДИ622) площею 160,10 кв.м, бесідки площею (реєстровий номер 00993490.9.УФХНУ174) 7,2 кв.м (далі - Майно), розміщене за адресою: Чернігівський р-н, селище Ревунів Круг, вул. Зелена, 14, що перебуває на балансі Державного підприємства «Чернігівське лісове господарство" (балансоутримувачу за договором, позивач 1 у справі), вартість якого визначена згідно з висновком про вартість майна станом на 30.11.2014 р. і становить за незалежною оцінкою: будівлі переробки (тарного цеху) - 153772,35 грн., будівлі лісопильного цеху - 216823,60 будівлі складу - 106046,30 грн., будівлі контори - 78500,25 грн., бесідки - 1759,08 грн.

Згідно п. 1.2 Договору майно передається в оренду для розміщення виробництва по виготовленню твердого палива (брикетів) з відходів деревини.

Розділами 2 - 9 Договору сторони узгодили умови передачі орендованого майна орендарю, орендну плату, використання амортизаційних відрахувань і відновлення орендованого майна, обов'язки та права орендаря і орендодавця, відповідальність сторін і вирішення спорів за Договором тощо.

Відповідно до п. 10.1 Договору цей договір укладено строком на 2 роки 364 дні, що діє з 19 лютого 2015 р. до 17 лютого 2018р. включно.

Вказаний Договір підписаний уповноваженими представниками орендодавця та орендаря та скріплений печатками сторін.

Судом встановлено, що укладений Договір за своїм змістом та правовою природою є договором найму (оренди), який підпадає під правове регулювання норм глави 58 Цивільного кодексу України та § 5 глави 30 Господарського кодексу України.

Відповідно до ст. 283 Господарського кодексу України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності. У користування за договором оренди передається індивідуально визначене майно виробничо-технічного призначення (або цілісний майновий комплекс), що не втрачає у процесі використання своєї споживчої якості (неспоживна річ). В силу частини 6 названої статті до відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Аналогічне визначення договору оренди міститься і в ст. 759 Цивільного кодексу України.

Згідно Статуту Державного підприємства «Чернігівске лісове господарство», затвердженого наказом Державного комітету лісового господарства України від 15.08.07р. № 455 зі змінами, зареєстрованими 05.08.2011р., підприємство засноване на державній власності, створене відповідно до наказу Міністерства лісового господарства України від 31.10.1991 № 133 «Про організаційну структуру управління лісовим господарством» та входить до сфери управління Чернігівського обласного управління лісового та мисливського господарства.

Відповідно до положень Статуту, метою створення ДП «Чернігівське лісове господарство» є ведення лісового господарства; охорона, захист, раціональне використання і відтворення лісів; охорона, відтворення та раціональне використання державного мисливського фонду на території мисливських угідь, які знаходяться на адміністративній території, що закріплена за Підприємством.

Майно підприємства є державною власністю і закріплюється за ним на праві господарського відання. Джерелами формування майна підприємства, в тому числі, є майно, передане йому органом управління майном; доходи, одержані від реалізації продукції, а також інших видів фінансово-господарської діяльності тощо (п. 4.2-4.3 Статуту).

Факт перебування спірного майна в державній власності підтверджується свідоцтвом про право власності серії САР № 789593 від 03.09.08р., згідно якого власником майна є держава Україна в особі ДП «Чернігівське лісове господарство» з правом повного господарського відання. Копія зазначеного свідоцтва наявна в матеріалах справи,

Водночас, оскільки орендоване майно є державною власністю то відносини сторін даного Договору оренди регулюються також Законом України "Про оренду державного та комунального майна", який є спеціальним законом з питань оренди комунального майна та, відповідно до частин 1, 2 ст. 1, регулює організаційні відносини, пов'язані з передачею в оренду майна державних підприємств, установ та організацій, або майна, що перебуває у комунальній власності (далі - підприємства), їх структурних підрозділів, та іншого окремого індивідуально визначеного майна, що перебуває в державній та комунальній власності; майнові відносини між орендодавцями та орендарями щодо господарського використання державного майна, або майна, що перебуває у комунальній власності.

У відповідності до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» орендою є засноване на договорі строкове платне користування майном, необхідним орендареві для здійснення підприємницької та іншої діяльності.

Згідно ст. 10 Закону України "Про оренду державного та комунального майна» істотними умовами договору оренди є: об'єкт оренди (склад і вартість майна з урахуванням її індексації); термін, на який укладається договір оренди; орендна плата з урахуванням її індексації; порядок використання амортизаційних відрахувань; відновлення орендованого майна та умови його повернення; виконання зобов'язань; забезпечення виконання зобов'язань - неустойка (штраф, пеня), порука, завдаток, гарантія тощо; порядок здійснення орендодавцем контролю за станом об'єкта оренди; відповідальність сторін; страхування орендарем взятого ним в оренду майна; обов'язки сторін щодо забезпечення пожежної безпеки орендованого майна.

За висновками суду, як при укладенні Договору оренди сторони узгодили істотні умови договору, в тому числі щодо об'єкту оренди, його вартості, розміру орендної плати та відшкодування комунальних витрат, порядок передачі та повернення майна, відповідальність сторін та строк дії договору тощо, що підтверджується також матеріалами справи та представником позивача в судовому засіданні.

Згідно ст. 765 Цивільного кодексу України наймодавець зобов'язаний передати наймачеві майно у користування негайно або у строк, встановлений договором найму.

Частиною 1 статті 13 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» передбачено, що передача об'єкта оренди орендодавцем орендареві здійснюється у строки і на умовах, визначених у договорі оренди.

За умовами п. 7.1 Договору орендодавець зобов'язується передати орендарю в оренду майно згідно з цим Договором за актом приймання - передавання майна, який підписується одночасно з цим Договором.

Обов'язок щодо складання акту приймання - передавання покладається на орендодавця (п. 2.4 Договору).

Відповідно до п. 2.1 Договору орендар вступає у строкове платне користування майном у термін, указаний у договорі, але не раніше дати підписання сторонами Договору та акта приймання - здавання майна.

Як вбачається з матеріалів справи, у відповідності до умов Договору позивач 2 як орендодавець передав, а відповідач як орендар прийняв у строкове платне користування державне нерухоме майно - групу інвентарних об'єктів, у складі: будівлі (реєстровий номер

00993490.7.АААДДИ619) цеху переробки (тарного цеху) площею 380,70 кв.м, будівлі лісопильного цеху (реєстровий номер 00993490.7.АААДДИ625) загальною площею 673,90 кв.м, будівлі складу (реєстровий номер 00993490.7.АААДДИ631) площею 329,50 кв.м, будівлі контори (реєстровий номер 00993490.7.АААДДИ622) площею 160,10 кв.м, бесідки площею (реєстровий номер 00993490.9.УФХНУ174) 7,2 кв.м (далі - Майно), розміщене за адресою: Чернігівський район, селище Ревунів Круг, вул. Зелена, 14, що перебуває на балансі Державного підприємства "Чернігівське лісове господарство" (балансоутримувачу за договором, позивач 1 у справі), вартість якого визначена згідно з висновком про вартість на 30.11.2014р. і становить за незалежною оцінкою: будівлі цеху переробки (тарного цеху) - 153772,35 грн., будівлі лісопильного цеху - 216823,60 грн., будівлі складу - 106046,30 грн., будівлі контори - 78500,25 грн., бесідки - 1759,08 грн., що підтверджується відповідним належним чином оформленим трьохстороннім актом приймання-передачі від 19.02.15 р., копія якого наявна в матеріалах справи.

Вказаний акт підписаний орендарем, орендодавцем та балансуотримувачем, а також скріплений печатками сторін без будь-яких зауважень та заперечень.

Факт отримання в оренду та подальше користування державним нерухомим майном відповідачем не заперечувався.

Передача майна в оренду не тягне за собою виникнення в орендаря права власності на це майно. Власником об'єкта залишається держава, а орендар користується ним протягом строку оренди (п. 2.2 Договору).

За змістом частини 1 ст. 763 Цивільного кодексу України договір найму укладається на строк, встановлений договором.

Частиною 1 ст. 17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» встановлено, що термін договору оренди визначається за погодженням сторін. Термін договору оренди не може бути меншим, ніж п'ять років, якщо орендар не пропонує менший термін.

Як зазначалось вище, за умовами п. 10.1 Договору цей договір діє з 19 лютого 2015 р. до 17 лютого 2018 р. включно.

За таких обставин, господарським судом встановлено, що позивачем 1 та позивачем 2 було належним чином виконано свій обов'язок з передачі Товариству з обмеженою відповідальністю «МАГ-ГРУП», орендованого нерухомого майна - групи інвентарних об'єктів на підставі Договору оренди № 17-15/33 індивідуально визначеного (нерухомого) майна, що належить до державної власності від 19.02.15 р., а відповідачем прийнято вказане майно в оренду без будь - яких зауважень.

Статтею 762 Цивільного кодексу України та статтею 286 Господарського кодексу України визначено, що за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму; плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

Частиною 3 ст. 18 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» встановлено обов'язок орендаря вносити орендну плату своєчасно та в повному обсязі.

Згідно частин 1 та 3 ст. 19 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» орендар за користування об'єктом оренди вносить орендну плату незалежно від наслідків господарської діяльності, строки внесення орендної плати визначаються у договорі.

Вказаним приписам законодавства кореспондує визначений умовами п. 5.3 Договору обов'язок орендаря своєчасно і у повному обсязі сплачувати орендну плату до державного бюджету та балансоутримувачу (у платіжних дорученнях, які оформлює орендар, вказується «призначення платежу" за зразком, який надає орендодавець листом при укладенні договору оренди).

Відповідно до п. 3.1 Договору орендна плата визначається на підставі Методики розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 04.10.1995 № 789, і становить 7532,09 грн. за базовий місяць розрахунку - січень 2015 року. Орендна плата за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції за наступний місяць (п. 3.3 Договору).

Згідно п. 3.6 Договору орендна плата перераховується до державного бюджету та балансоутримувачу у співвідношенні 70 % до 30 % щомісяця не пізніше 12 числа місяця, наступного за звітним, відповідно до пропорцій розподілу, установлених Кабінетом Міністрів України і чинних на кінець періоду, за який здійснюється платіж.

При цьому за умовами п. 3.12 Договору сплачена сума орендної плати, що надійшла до державного бюджету та балансоутримувачу, в першу чергу підлягає заліку в рахунок минулих платежів незалежно від того, який період вказано в платіжному дорученні.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 251 Цивільного кодексу України визначено, що строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Як вбачається з матеріалів справи, зокрема, з наданих позивачем розрахунків, та підтверджено прокурором в судовому засіданні, відповідач у визначений Договором строк орендні платежі за користування державним нерухомими майном не здійснив, у зв'язку з чим станом на 11.11.2016 р. за Товариством з обмеженою відповідальністю «МАГ-ГРУП» обліковується прострочена заборгованість перед балансоутримувачем по орендній платі за період грудень 2015 р. - жовтень 2016 р., що в сумі становить 48668,95 грн.

Згідно ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим до виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

В силу ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України та ст. 193 Господарського кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, умов договору та вимог зазначених Кодексів, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Відповідно до ст. 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно ст. 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ч. 2 ст. 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

З метою досудового врегулювання спору позивачем 1 було направлено на адресу відповідача (орендаря за Договором) претензію № 368 від 03.06.16 з вимогою щодо сплати орендних платежів та штрафу, факт отримання якої представником ТОВ «МАГ-ГРУП» підтверджується підписом останнього про отримання від 06.06.16 р., засвідченим відбитком печатки товариства.

Проте, вказана претензія залишена відповідачем без відповіді та задоволення.

Таким чином, як вбачається з матеріалів справи та підтверджено прокурором в судовому засіданні, відповідач свої зобов'язання щодо здійснення орендних платежів за оренду нерухомого майна на загальну суму 48668,96 грн. у встановлений строк, всупереч вимогам цивільного та господарського законодавства, а також умовам Договору не виконав, в результаті чого у відповідача утворилась прострочена заборгованість перед позивачем 1 (балансоутримувачем) за наведеним Договором у зазначеному вище розмірі, яку прокурор просив суд стягнути в позовній заяві та заявах про збільшення розміру позовних вимог.

У відповідності до ст. 124, п.п. 2, 3, 4 ч. 2 ст.129 Конституції України, ст. 4-2,4-3 Господарського процесуального кодексу України основними засадами судочинства є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Обов'язок доказування, а отже і подання доказів відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України покладено на сторони та інших учасників судового процесу, а тому суд лише створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Саме змагальність сторін, яка реалізується в господарському процесі через ст. 33 ГПК України дає змогу суду всебічно, повно та об'єктивно з'ясувати всі обставини справи та внаслідок чого ухвалити законне, обґрунтоване і справедливе рішення у справі.

Тобто, вказана норма Господарського процесуального кодексу України зобов'язує доводити свою правову позицію саме ту сторону, яка на неї посилається.

При цьому відповідачем не надано суду жодних доказів на підтвердження відсутності боргу, письмових пояснень щодо неможливості надання таких доказів, або ж фактів, що заперечують викладені позивачем позовні вимоги.

За приписами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Жодний доказ не має для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Доказів визнання недійсним Договору оренди № 17-15/33 індивідуально визначеного (нерухомого) майна. Що належить до державної власності від 19.02.15 р. або його окремих положень суду не надано.

Будь-які заперечення щодо порядку та умов укладення спірного Договору на час його підписання та на протязі виконання з боку сторін відсутні.

Отже, оскільки матеріалами справи підтверджується факт невиконання відповідачем зобов'язань за Договором у встановлений строк, розмір основної заборгованості відповідає фактичним обставинам та на момент прийняття рішення доказів погашення даної заборгованості відповідач суду не представив, як і доказів, що спростовують вищевикладені обставини, тому вимога прокурора про стягнення з відповідача 48668,96 грн. оренди за період з листопад 2015 р. - жовтень 2016 р. за вказаним Договором підлягає задоволенню.

Окрім цього суд зазначає, що правові наслідки порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов'язань передбачені, зокрема, приписами статей 549-552, 611, 625 Цивільного кодексу України.

Згідно з частиною 2 статті 9 названого Кодексу законом можуть бути передбачені особливості регулювання майнових відносин у сфері господарювання. Відповідні особливості щодо наслідків порушення грошових зобов'язань у зазначеній сфері визначено статями 229-232, 234, 343 Господарського кодексу України та нормами Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань».

З урахуванням приписів ст. 549, ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України та ст. 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» правовими наслідками порушення грошового зобов'язання, тобто зобов'язання сплатити гроші, є обов'язок сплатити не лише суму основного боргу, а й неустойку (якщо її стягнення передбачене договором або актами законодавства), інфляційні нарахування, що обраховуються як різниця добутку суми основного боргу на індекс (індекси) інфляції, та проценти річних від простроченої суми основного боргу.

Так, виходячи з положень ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно частини 1 ст. 546 та ст. 547 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом (ч. 1 ст. 548 Цивільного кодексу України).

У відповідності до ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного або неналежно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до п. 3.7 Договору орендна плата перерахована несвоєчасно або не у повному обсязі, підлягає індексації і стягується до бюджету та балансоутримувачу у визначеному п. 3.6 співвідношенні відповідно до чинного законодавства України з урахуванням пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ на дату нарахування пені від суми заборгованості за кожний день прострочення, включаючи день оплати.

Окрім того, згідно п.3.8 Договору у разі, якщо на дату сплати орендної плати заборгованість за нею становить загалом не менше ніж три місяці, орендар також сплачує штраф у розмірі 10% від суми заборгованості.

Враховуючи вищевикладене та у зв'язку з простроченням відповідачем виконання зобов'язання щодо сплати орендної плати за користування державним нерухомим майном у строк, визначений умовами Договору, прокурором нараховано та пред'явлено до стягнення пеню в сумі 8947,92 грн. за період з 12.12.2015 р. по 30.11.2016 р. та штраф 10% в сумі 4866,90 грн., які останній просив стягнути з відповідача відповідно до наданих розрахунків.

Згідно п. 1.12 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.13р. Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань(далі - Постанова № 14) з огляду на вимоги частини першої статті 47 і статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань. Якщо з поданого позивачем розрахунку неможливо з'ясувати, як саме обчислено заявлену до стягнення суму, суд може зобов'язати позивача подати більш повний та детальний розрахунок. При цьому суд в будь-якому випадку не позбавлений права зобов'язати відповідача здійснити і подати суду контррозрахунок (зокрема, якщо відповідач посилається на неправильність розрахунку, здійсненого позивачем).

В свою чергу, відповідачем не подано суду контррозрахунку заявлених до стягнення позовних вимог або доказів наявності заперечень щодо здійсненого прокурором розрахунку.

Крім того, суд зазначає, що згідно ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Як визначено пунктом 2.5 Постанови № 14, щодо пені за порушення грошових зобов'язань застосовується припис частини 6 статті 232 ГК України. Даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов'язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов'язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. Необхідно також мати на увазі, що умова договору про сплату пені за кожний день прострочення виконання зобов'язання не може розцінюватися як установлення цим договором іншого, ніж передбачений частиною шостою статті 232 ГК України, строку, за який нараховуються штрафні санкції.

Отже, за висновками суду, положення пункту 3.6 Договору щодо нарахування пені, що діє у період прострочення платежу, від належної до сплати суми за кожен день прострочення, без визначення чіткого строку нарахування не дає іншого (більшого) визначення тривалості періоду нарахування пені, ніж передбачений положеннями ст. 232 Господарського кодексу України та Постанови № 14, а тому нарахування пені за Договором повинно здійснюватись виключно у визначеному господарським законодавством загальному порядку.

Також суд зазначає, що відповідно до п.2.1 Постанови № 14 застосування такого виду неустойки як штраф до грошового зобов'язання законом не передбачено, що, втім, не виключає можливості його встановлення в укладеному сторонами договорі (наприклад, за необґрунтовану відмову від переказу коштів за розрахунковими документами отримувача коштів), притому і як самостійний захід відповідальності, і як такий, що застосовується поряд з пенею. В останньому випадку не йдеться про притягнення до відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення двічі, тому що відповідальність настає лише один раз - у вигляді сплати неустойки, яка включає у себе і пеню, і штраф як лише форми її сплати.

Як зазначено в п. 4 Оглядового листа Вищого господарського суду України від 29.04.13 р. № 01-06/767/2013 "Про деякі питання практики застосування господарськими судами законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобов'язань передбачено частиною другою статті 231 Господарського кодексу України.

В інших випадках порушення виконання господарських зобов'язань чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень можливості передбачати в договорі одночасне стягнення пені та штрафу, що узгоджується із свободою договору, встановленою статтею 627 Цивільного кодексу України, відповідно до якої сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Таким чином, чинне законодавство допускає можливість одночасного стягнення з учасника господарських відносин, що порушив господарське зобов'язання за договором, штрафу та пені, які не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності.

Окрім того суд звертає увагу, що одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання за договором, штрафу та пені не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 ЦК України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 ГК України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.

Зазначену правову позицію наведено також у постановах Верховного Суду України від 30.05.2011 № 42/252, від 09.04.2012 № 20/246-08, від 27.04.2012 № 06/5026/1052/2011.

Отже, за висновками суду норми чинного законодавства України не містять прямої заборони законодавця щодо одночасного застосування такого виду забезпечення виконання зобов'язання, як пеня та штраф, та, відповідно, суб'єкти господарських відносин при укладенні договору наділені законодавцем правом забезпечення виконання господарських зобов'язань встановленням окремого виду відповідальності - договірної санкції, за невиконання чи неналежне виконання договірних зобов'язань, зокрема, пені та штрафу, передбачених п. п. 3.7, 3.8 Договору.

Окрім цього як зазначено в п. 1.9 Постанови № 14 якщо у договорі виконання грошового зобов'язання визначається до настання певного терміну, наприклад, до 1 серпня 2014 року (частина друга статті 252 ЦК України), то останнім днем виконання такого зобов'язання вважається день, що передує цьому терміну (в даному прикладі - 31 липня 2014 року).

Відповідно до ч. 5 ст. 254 ЦК України якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день.

Отже, оскільки умовами п. 3.6 Договору встановлений термін оплати за Договором не пізніше 12-го числа місяця, наступного за звітним, граничний строк оплати та, відповідно, початок періоду прострочення виконання зобов'язання повинен визначатись з урахуванням вказаних приписів законодавства. Натомість, як встановлено судом, нарахування пені здійснювались позивачем починаючи з 01 числа місяця, наступного за розрахунковим.

За результатами здійсненої за допомогою системи «ЛІГА» перевірки нарахування позивачем заявлених до стягнення пені та штрафу судом встановлено, що розмір пені, перерахований судом у відповідності до умов Договору та приписів чинного законодавства з урахуванням визначеного позивачем періоду, враховуючи приписи ст. 254 ЦК України, становить 6481,15 грн. пені, а отже є меншим, ніж заявлено до стягнення позивачем, тому позовні вимоги в частині стягнення пені за несвоєчасну сплату орендної плати за договором підлягають частковому задоволенню у розмірах, нарахованих судом, а саме 6481,50 грн. пені.

При цьому розмір штрафу, перерахований судом у відповідності до розміру несплаченої заборгованості за оренду майна становить 4866,90 грн., відповідає вимогам зазначених вище норм цивільного законодавства, Договору і є арифметично вірним, а тому вказана вимога в частині стягнення з відповідача штрафу підлягає задоволенню в розмірі визначеному позивачем, а саме 4866,90 грн.

Відповідно до пункту 1постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 № 6 «Про судове рішення» рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

Отже, виходячи з того, що позов частково доведений позивачем, обґрунтований матеріалами справи та відповідачем не спростований, суд доходить висновку, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню.

Згідно з частиною 1 статті 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст. ст. 4-2, 4-3, 22, 29, 33, 43, 49, 75, 82-85, 116 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «МАГ-ГРУП» (02068, м. Київ, вул. Тростянецька, 4/2, офіс 3-А; код 38703278) на користь Державного підприємства «Чернігівське лісове господарство» (вул. О.Молодчого, 18, м. Чернігів, 14013, код 00993490; р/р 2 в «Полікомбанк» м. Чернігів, МФО 353100, ІПН 24) заборгованість з орендної плати у сумі 48668,96 грн., пеню у розмірі 6481,50 грн. та 4866,90 грн. штрафу.

3. В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

4. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «МАГ-ГРУП» (02068, м. Київ, вул. Тростянецька, 4/2, офіс 3-А; код 38703278) на користь прокуратури Чернігівської області (вул. Князя Чорного, 9, м. Чернігів, 14000, , банк - Державна казначейська служба України м. Київ, МФО 820172, р/р 6008) 1323,61 грн. судового збору.

Накази видати після набрання рішенням законної сили.

Повний текст рішення складений та підписаний 23 січня 2017 р.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного господарського суду шляхом подання протягом 10 днів з дня складання та підписання повного тексту рішення апеляційної скарги через Господарський суд міста Києва.

Суддя А.М. Селівон