ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" грудня 2016 р. Справа № 925/1095/16

Господарський суд Черкаської області в складі головуючого судді Грачова В.М., при секретарі Ткаченку А.О., за участі представників сторін: позивача ОСОБА_1 за довіреністю, відповідача ОСОБА_2 за довіреністю, у відкритому судовому засіданні, в приміщенні суду в м. Черкаси, розглянувши справу за позовом Верхняцької дослідно-селекційної станції Інституту біоенергетичних культур і цукрових буряків Національної академії аграрних наук України до товариства з обмеженою відповідальністю «Виробнича компанія «Нова» про стягнення 306424 грн. 64 коп.,

ВСТАНОВИВ:

08.09.2016 року позивач - Верхняцька дослідно-селекційна станція Інституту біоенергетичних культур і цукрових буряків Національної академії аграрних наук України, звернувся в господарський суд з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Виробнича компанія «Нова» (далі - відповідач) про стягнення, на підставі договору про закупівлю товарів за державні кошти № 21 від 02.02.2011 року, 259082 грн. основного боргу, 13661 грн. 98 коп. пені, 33680 грн. 66 коп. штрафу та відшкодування судових витрат 4596 грн. 37 коп. сплаченого судового збору.

Відповідач 22.11.2016 року подав письмовий відзив на позовну заяву (а.с. 59-60), в якому проти позову заперечував з мотивів безпідставності і недоказаності позовних вимог, а саме повним виконанням відповідачем своїх зобовязань по договору № 21 від 02.02.2016 року шляхом поставки позивачу на підставі цього договору і отримання останнім палива, яке є предметом договору, згідно з видатковою накладною № 3 від 22.02.2016 року.

В судових засіданнях представник позивача позовні вимоги з підстав, викладених у позовній заяві, підтримав і просив суд позов задовольнити повністю, представник відповідача позов не визнав і просив суд в його задоволенні відмовити повністю з підстав, викладених у письмовому відзиві.

Згідно зі ст. 85 ГПК України, у судовому засіданні оголошувались вступна та резолютивна частини рішення.

Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши подані сторонами докази та оцінивши їх у сукупності з іншими матеріалами справи суд у задоволенні позову відмовляє повністю з наступних підстав.

02.02.2016 року позивач - Верхняцька дослідно-селекційна станція Інституту біоенергетичних культур і цукрових буряків Національної академії аграрних наук України і відповідач - товариства з обмеженою відповідальністю «Виробнича компанія «Нова» уклали договір № 21 про закупівлю товарів за державні кошти, за умовами пунктів 1.1., 1.2., 3.1. якого відповідач зобов'язався поставити позивачу протягом 2016 року, а позивач прийняти і оплатити паливо рідинне: бензин марки А-92 у кількості 20000 літрів за ціною 13.75 грн. за 1 літр; дизельне паливо у кількості 60000 літрів за ціною 13.30 грн. за 1 літр. Ціна цього договору становить 1073000 грн. Сторони договору погодили усі істотні умови цього договору, зокрема, розділами 4, 5, 7, 10 договору погодили умови щодо порядку здійснення оплати, поставки і передачі товару, відповідальності сторін, строку дії договору.

На виконання договору № 21 від 02.02.2016 року позивач платіжними дорученнями № 8 і № 79 від 23.02.2016 року перерахував відповідачу, відповідно, 798000 грн. оплати за дизпаливо і 275000 грн. оплати за бензин, а разом 1073000 грн.

Із довідки позивача від 22.08.2016 року № 635 вбачається, що в процесі виконання договору № 21 від 02.02.2016 року відповідач ТОВ «Виробнича компанія «Нова» у 2016 році поставив позивачу без надання документів якості, кількості та походження 12320 літрів бензину марки А-92 на суму 169400 грн. та 48460 літрів дизельного пального на суму 644518 грн., а всього на загальну суму 813918 грн. Іншими документами первинного бухгалтерського обліку зазначені у довідці операції поставки рідкого палива позивачем не підтверджені.

08.06.2016 року за вих. № 309 позивач направив відповідачу письмову претензію № 1, у якій вимагав негайно, у строк до 23.06.2016 року поставити 7680 літрів бензину і 11540 літрів дизпалива, недопоставлених на дату складання претензії, та надати супровідні документи щодо кожної поставленої партії товару.

27.06.2016 року відповідач надав позивачу письмову відповідь на претензію, у якій зазначив, що на виконання договору № 21 від 02.02.2016 року ним у лютому-червні 2016 року партіями по потребі замовника здійснена поставка бензину марки А-92 на суму 227200 грн. дизельного палива на суму 752307 грн., а всього на загальну суму 979507 грн. Внаслідок подорожчання ціни за одиницю товару на ринку нафтопродуктів від його вартості, зазначеної у договорі, відповідач запропонував, керуючись п. 11.1. розділу 11 договору, відкоригувати обсяг поставки шляхом укладення додаткових угод до договору про зміну умов договору щодо збільшення вартості одиниці товару пропорційно його збільшенню на ринку. Відповідач також запевнив, що не відмовляється виконати залишкові зобовязання щодо поставки нафтопродуктів світлих на суму 93493 грн. після погодження додаткових договірних умов.

Таким чином, предметом спору у справі, що розглядається, є вимога позивача до відповідача про стягнення 259082 грн. основного боргу та штрафних санкцій за його прострочення. При цьому, боргом позивач вважає суму коштів здійсненої ним попередньої оплати недопоставленого товару.

Спірні правовідносини сторін виникли із договору поставки № 21 від 02.02.2016 року, вимоги позивача та заперечення відповідача витікають із суті їх прав та обовязків за цим договором.

Спірні правовідносини сторін за правовою природою віднесені до договірних зобовязань поставки, загальні положення про купівлю-продаж визначені параграфом 1 глави 54, особливості поставки - параграфом 3 глави 54 ЦК України, параграфом 1 глави 30 ГК України, загальні положення про правочини визначені розділом IV книги 1 ЦК України, про зобовязання і договір розділами І і ІІ книги 5 ЦК України, правові наслідки порушення зобовязання, відповідальність за порушення зобовязання - главою 51 ЦК України, розділом V ГК України.

Статтею 3 ЦК України визначено загальні засади цивільного законодавства, якими, зокрема, є: свобода договору; свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність.

Згідно з ст. 11 ч.ч. 1, 2 п. 1, ст. 16 ч. 2 п.п. 5, 8 Цивільного кодексу (далі ЦК) України, цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки; підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є договори та інші правочини; способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, примусове виконання обовязку в натурі, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Статтями 20, 144 ГК України також передбачено, що права та законні інтереси субєктів господарювання захищаються шляхом присудження до виконання обовязку в натурі, відшкодування збитків, іншими способами, передбаченими законом; майнові права та майнові обовязки субєкта господарювання можуть виникати, зокрема, з угод, передбачених законом, з інших обставин, з якими закон повязує виникнення майнових прав та обовязків субєктів господарювання. Порядок захисту прав суб'єктів господарювання та споживачів визначається цим Кодексом, іншими законами.

Статтями 13 і 14 ЦК України встановлено, відповідно, межі здійснення цивільних прав та загальні засади виконання цивільних обовязків. Зокрема, і цивільні права і цивільні обовязки здійснюються (виконуються) в межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

Статтею 204 ЦК України встановлено презумпцію правомірності правочину, за змістом якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 ЦК України, зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається.

Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). У відповідності з ч. 2 ст. 530 ЦК України, якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 598, ч. 1 ст. 599 ЦК України, зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом, зокрема, виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ст. 610 ч. 1, ст. 611, ст. 612 ч. 1 ЦК України: порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання; у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки, відшкодування збитків; боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Частина 1 ст. 626 ЦК України визначає договір як домовленість двох або більше сторін, що спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Відповідно до положень ст. ст. 638, 639 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір може укладатися у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 692 ЦК України, покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Частиною 2 ст. 693 ЦК України передбачено, якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Частинами 1, 2 ст. 712 ЦК України визначено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ст. 265 ГК України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до викладених обставин справи та наведених норм законодавства суд вбачає, що в порушення умов договору щодо порядку здійснення оплати товару, а саме пунктів 4.1. 4.3. розділу 4 договору, позивачем проведено попередню оплату товару. Крім того, в порушення умов договору щодо порядку поставки товару, а саме пунктів 5.4. 5.9. розділу 5, 6.1., 6.2. абз. 4, 6.3. розділу 6 договору, ст.ст. 1, 9 Закону України «Про бухгалтерський облік і фінансову звітність в Україні», п. 2.4. «Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 № 88, ст. 201, пункту 11 підрозділу 2 розділу XX Податкового кодексу України відповідач здійснив постачання, а позивач приймання товару без оформлення накладних та супроводжуючих документів, без декларування податкових зобовязань по спірних господарських операціях поставки товару. Внаслідок цього неможливо встановити дійсний розмір виконаного відповідачем зобовязання поставки товару, а твердження представників сторін в цій частині суперечливі.

Подана відповідачем в обґрунтування заперечень проти позову накладна № 3 від 22.02.2016 року оформлена з порушенням вищенаведених норм законодавства, не містить підпису отримувача, не підтверджена іншими доказами, суперечить інформації викладеній відповідачем у відповіді на претензію позивача, внаслідок чого суд цю накладу належними доказом у розумінні ст.ст. 32, 34 ГПК України, не визнає, а заперечення відповідача з цих підстав відхиляє як необгрунтоване.

Задекларовані відповідачем, згідно з податковою накладною № 6 від 22.02.2016 року, зобовязання зі сплати податку з суми коштів у розмірі 1073000 грн. підтверджує лише факт отримання ним цих коштів і не підтверджує виконання ним зобовязання постачання товару на цю суму коштів.

Крім того, відповідно до умов п. 1.1. розділу 1, 10.1. розділу 10 договору № 21 від 02.02.2016 року, договір діє до 31 грудня 2016 року. Згідно з п. 1.1. розділу 1 договору, предметом договору є зобовязання відповідача поставити позивачу протягом 2016 року паливо рідинне на умовах, визначених цим договором, а в разі виконання цього зобовязання відповідачем, позивач зобовязався прийняти та оплатити поставлений товар. Зміни до договору можливі, їх внесення передбачені пунктами 5.10., 11.1. договору, проте у встановленому договором порядку до нього не вносились.

Згідно з пунктами 6.2., 6.4. договору передбачено право сторін достроково розірвати договір у випадках, визначених договором. Про відмову від договору чи його розірвання жодна із сторін не заявляла.

За змістом положень ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених ГК України, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку (ч. 1 ст. 173 ГК України).

Відповідно до ч. 3 ст. 510 ЦК України, якщо кожна із сторін у зобов'язанні має одночасно і права, і обов'язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов'язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 ЦК України, ст.ст. 193, 202 ГК України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається.

З огляду на викладені обставини справи і наведені норми законодавства суд вважає, що з урахуванням умов предмету договору № 21 від 02.02.2016 року, укладеного сторонами, відповідач зобовязаний був здійснити поставку товару і, відповідно, мав право отримати оплату за поставлений товар відповідно до умов розділу 4 договору. Проте, на виконання договору здійснив поставку товару у меншій кількості, ніж обумовлено договором, згоди щодо зміни умов договору в частині кількості і ціни товару сторони не дійшли.

Відтак, за умовами договору № 21 від 02.02.2016 року зобовязанням відповідача здійснити постачання товару, на дату звернення позивача до суду строк виконання цього зобовязання відповідачем не сплив, про відмову від договору і повернення коштів попередньої оплату позивач не заявляв, тому вимогу позивача в частині стягнення основного боргу суд визнає передчасною, необґрунтованою і в її задоволенні відмовляє.

Вимоги позивача в частині стягнення пені і штрафу суд також вважає необґрунтованими і такими, що задоволенню не підлягають, оскільки вони є похідними від вимоги про стягнення основного боргу.

Нормами Господарського процесуального кодексу України встановлено, що:

господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства (ч. 3 ст. 43);

сторони зобов'язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами, виявляти взаємну повагу до прав і охоронюваних законом інтересів другої сторони, вживати заходів до всебічного, повного та об'єктивного дослідження всіх обставин справи (ч. 3 ст. 22);

кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень (ч. 1 ст. 33);

обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 34);

господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом (ч. 1 ст. 43).

Судом, відповідно до ст. 22 ГПК України, було запропоновано сторонам подати докази в обґрунтування позову і заперечень проти нього, брати участь в засіданнях суду, вони своїми правами скористались на свій розсуд, подали всі наявні у них докази і на їх підставі судом прийнято рішення у справі.

З огляду на викладені обставини справи, з урахуванням умов договору поставки та вищенаведених приписів законодавства суд вважає позов необґрунтованим, недоказаним, тому в його задоволенні відмовляє повністю, заперечення відповідача також відхиляє внаслідок їх необґрунтованості.

На підставі статті 49 ГПК України понесені позивачем судові витрати - сплачений судовий збір у розмірі 4596,37 грн. покладаються на нього.

Керуючись ст.ст. 49, 82-84, 85 ГПК України, господарський суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного господарського суду через господарський суд Черкаської області протягом десяти днів з дня підписання.

Повний текст рішення складено і підписано 19.01.2017 року.

Суддя В.М. Грачов