РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.12.2016Справа №910/18183/16
За позовом Державного підприємства "ПРОЗОРРО"

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Підприємство «ВІ ЕН ЕЙ»

про стягнення 330713,97 грн.

Суддя Грєхова О.А.

Представники сторін:

від позивача: Вельгуш В.В., Токарчук А.О., за довіреностями;

від відповідача: Лубяниченко В.О., за довіреністю.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

На розгляд Господарського суду міста Києва передані позовні вимоги Державного підприємства "ПРОЗОРРО" (далі - позивач) до Товариства з обмеженою відповідальністю "Підприємство "ВІ ЕН ЕЙ" (далі - відповідач) про стягнення коштів в розмірі 330713,97 грн., в т.ч. 262356,00 грн. основного боргу, 11106,46 грн. інфляційних втрат, 4911,82 грн. 3% річних та 52339,69 грн. пені.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач в порушення норм чинного законодавства України та укладеного між сторонами Договору про надання поліграфічних послуг №00000077/45/НБ від 09.11.2015 не виконав взяті на себе зобов'язання, в частині оплати за надані послуги, у зв'язку з чим в останнього виникла заборгованість, що зумовило нарахування пені, інфляційних втрат та 3% річних.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 05.10.2016 порушено провадження у справі №910/18183/16, розгляд справи призначено на 07.11.2016.

01.11.2016 через відділ діловодства Господарського суду міста Києва представником позивача подано клопотання про ознайомлення з матеріалами справи.

04.11.2016 через відділ діловодства Господарського суду міста Києва представником відповідача подано письмове підтвердження про відсутність аналогічного спору та відзив на позовну заяву, в якому він проти позову заперечив, у зв'язку з тим, що послуги позивачем не надавалися.

07.11.2016 через відділ діловодства Господарського суду міста Києва представником позивача було подано письмові пояснення.

Представники сторін у судове засідання 07.11.2016 з'явились.

У судовому засіданні 07.11.2016 судом, в порядку ст. 77 ГПК України та в межах строків, встановлених ст. 69 ГПК України, було оголошено перерву до 05.12.2016.

10.11.2016 через відділ діловодства Господарського суду міста Києва представником позивача подано клопотання про ознайомлення з матеріалами справи.

05.12.2016 через відділ діловодства Господарського суду міста Києва представником позивача подано письмові пояснення та клопотання про витребування доказів.

Дослідивши в судовому засіданні 05.12.2016 клопотання представника позивача про витребування доказів, суд дійшов висновку про відмову в його задоволенні.

Представники сторін у судовому засіданні 05.12.2016 подали спільне клопотання про продовження строків розгляду справи.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 05.12.2016 за клопотанням сторін продовжено строк вирішення спору на п'ятнадцять днів. Відповідно до ч. 3 ст. 77 ГПК України судовому засіданні оголошено перерву до 12.12.2016.

06.12.2016 через відділ діловодства Господарського суду міста Києва представником позивача було подано супровідний лист із макетною продукцією.

08.12.2016 представник позивача через відділ діловодства суду подав клопотання про ознайомлення з матеріалами справи.

12.12.2016 через відділ діловодства суду представником позивача подано пояснення на довідку відповідача від 30.11.2016 № 30/11-1.

Представник позивача в судовому засіданні 12.12.2016 підтримав заявлені позовні вимоги в повному обсязі та просив їх задовольнити.

У свою чергу, представник відповідача в судовому засіданні проти позовних вимог заперечив у повному обсязі.

На виконання вимог ст. 81-1 Господарського процесуального кодексу України складено протоколи судових засідань, які долучено до матеріалів справи.

Відповідно до ст. 82 ГПК України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами та витребуваних судом.

У судовому засіданні 12.12.2016 відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, на яких ґрунтується позов, заслухавши пояснення представників сторін, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

09.11.2015 року між Державним підприємством "Зовнішторгвидав України", яке перейменоване в Державне підприємство "ПРОЗОРРО" (позивач, виконавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Підприємство «ВІ ЕН ЕЙ» (відповідач, замовник) було укладено Договір №00000077/45/НБ про надання поліграфічних послуг (далі - договір) відповідно до п. 1.1 якого виконавець бере на себе зобов'язання надати послуги щодо виготовлення поліграфічної продукції та надання послуг з друку, а замовник прийняти та оплатити надані послуги.

Послуги надаються на підставі замовлень замовника, в яких зазначається найменування, кількість, та строки надання послуг (п. 1.2 договору).

Згідно з п. 2.2. договору приймання послуг за якістю та кількістю проводиться замовником на підставі акту приймання-передавання послуг (далі - акт). Акт складається виконавцем у двох примірниках, які передаються замовнику для підписання. Термін, протягом якого замовник розглядає та підписує акт, становить три робочих дня, після чого один примірник передається виконавцю. Належним чином оформлений і підписаний акт є підтвердженням приймання послуг за якістю і кількістю. У разі відмови від підписання акту замовник надає обґрунтовану відповідь виконавцю.

За умовами п. 3.1. договору загальна ціна цього договору не може перевищувати 400000,00 грн. з ПДВ.

Відповідно до п. 3.2. договору розрахунки за надані послуги проводяться на підставі рахунку-фактури після фактичного їх надання протягом 15 банківських днів з дати підписання сторонами акту, шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок виконавця.

До рахунку-фактури додається належним чином оформлений акт та/або видаткова накладна (п. 3.3 договору).

Пунктом 5.2 договору передбачено, що за порушення строків оплати або необґрунтовану відмову від оплати рахунків, передбачених цим договором, замовник сплачує виконавцю пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення від вартості неоплачених у строк послуг.

Цей договір набирає чинності з моменту підписання його сторонами та діє до 31.12.2015, але в будь-якому разі до повного виконання зобов'язань сторонами (п. 10.1 договору). Якщо жодна із сторін за 30 календарних днів до дати припинення дії договору не звернулася до іншої сторони з приводу розірвання або продовження дії договору, дія договору вважається автоматично продовженою до 31 грудня наступного календарного року (п. 10.3 договору).

Як стверджує позивач, він надав відповідачу обумовлені договором поліграфічні послуги та відповідно виставив рахунки на оплату №№ 80339, 80341, 80343, 80344, 80345, 80346, 80347 від 14.12.2015, №№ 80348, 80349, 80350, 80351, 80352, 80353, 80354, 80355, 80356 від 16.12.2015, №№80396, 80404, 80405, 80408, 80409, 80412, 80414, 80419, 80431 від 18.12.2015, №№80438, 80469, 80474, 80477 від 21.12.2015, №№81331, 81332, 81333, 81334, 81335, 81336, 81337, 81339, 81340, 81341, 81342, 81343, 81344, 81345, 81346, 81347, 81348, 81349, 81350, 81351, 81352, 81353, 81354, 81355, 81356, 81357, 81358, 81359, 81360, 81361, 81362, 81363, 81364, 81365, 81366, 81367, 81368, 81369, 81370, 81371, 81372, 81373, 81374, 81375, 81376, 81377, 81378 від 31.12.2015, №№7233, 7234, 7235 від 11.01.2016, №7236 від 12.01.2016, №№7237, 7238, 7239 від 13.01.2016, №7240 від 15.01.2016, №7241 від 21.01.2016, №7242 від 22.01.2016 за надання поліграфічних послуг. В той час, як відповідач не оплатив надані послуги, внаслідок чого за Товариством з обмеженою відповідальністю «Підприємство «ВІ ЕН ЕЙ» утворилась заборгованість в сумі 262356,00 грн.

Заперечуючи проти позову, відповідач у відзиві на позовну заяву вказав, що дійсно між ним та відповідачем було укладено договір про надання поліграфічних послуг, згідно з яким Державне підприємство "ПРОЗОРРО" взяло на себе зобов'язання надавати послуги з друку та виготовлення поліграфічної продукції. Однак, всупереч взятим на себе зобов'язанням, виконавець у грудні 2015 року - січні 2016 року фактично жодних послуг та поліграфічної продукції замовнику на надавав, що відображено в акті звірки, а тому позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі статтею 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до статті 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням іншої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором (ст. 903 ЦК України).

Наведена норма матеріального права пов'язує обов'язок з оплати послуги замовником з обов'язковим наданням йому такої послуги. При цьому, за договором щодо надання послуг оплачується не сам результат певної діяльності, а вчинені виконавцем дії. З цим приписом кореспондується й положення договору, за яким складання та підписання акту приймання-передачі виконаних послуг передує здійсненню замовником оплати.

Як зазначалось судом вище, відповідно до п. 1.2 договору послуги надаються на підставі замовлень замовника, в яких зазначається найменування, кількість, та строки надання послуг (п. 1.2 договору).

Пунктом 2.2. договору сторони погодили, що приймання послуг за якістю та кількістю проводиться замовником на підставі акту приймання-передавання послуг який складається виконавцем у двох примірниках, що передаються замовнику для підписання. Термін, протягом якого замовник розглядає та підписує акт, становить три робочих дня, після чого один примірник передається виконавцю. Належним чином оформлений і підписаний акт є підтвердженням приймання послуг за якістю і кількістю. У разі відмови від підписання акту замовник надає обґрунтовану відповідь виконавцю.

Разом з цим, пунктом 3.2 договору передбачено, що розрахунки за надані послуги проводяться на підставі рахунку-фактури після фактичного їх надання протягом 15 банківських днів з дати підписання сторонами акту, шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок виконавця.

Крім того, до рахунку-фактури додається належним чином оформлений акт та/або видаткова накладна (п. 3.3 договору).

Отже, сторони у договорі визначили акт приймання-передачі виконаних послуг суттєвим елементом встановлених між ними правовідносин, а тому договір як джерело матеріального права при вирішенні спору підлягає застосуванню у повному обсязі згідно зі статтями 6, 11 Цивільного кодексу України.

Проте, в матеріалах справи відсутні підписані з боку відповідача акти приймання-передачі наданих послуг за спірним договором на суму 262356,00 грн., так як і відсутні замовлення відповідача з зазначенням найменування, кількості та строків надання послуг.

Натомість, позивачем в підтвердження факту надання послуг відповідачу надано Акти надання послуг №79454 від 14.12.2015 на суму 110,00 грн., №79456 від 14.12.1015 на суму 8290,00 грн., №79458 від 14.12.2015 на суму 6120,00 грн., №79459 від 14.12.2015 на суму 3560,00 грн., №79460 від 14.12.2015 на суму 430,00 грн., №79461 від 14.12.2015 на суму 370,00 грн., №79462 від 14.12.2015 на суму 680,00 грн., №79463 від 16.12.2015 на суму 1890,00 грн., №79464 від 16.12.2015 на суму 5420,00 грн., №79465 від 16.12.2015 на суму 220,00 грн., №79466 від 16.12.2015 на суму 4020,00 грн., №79467 від 16.12.2015 на суму 1010,00 грн., №79468 від 16.12.2015 на суму 630,00 грн., №79469 від 16.12.2015 на суму 730,00 грн., №79470 від 16.12.2015 на суму 2630,00 грн., №79471 від 16.12.2015 на суму 1370,00 грн., №79514 від 18.12.2015 на суму 1660,00 грн., №79516 від 18.12.2015 на суму 7290,00 грн., №79517 від 18.12.2015 на суму 420,00 грн., №79518 від 18.12.2015 на суму 410,00 грн., №79519 від 18.12.2015 на суму 1635,00 грн., №79520 від 18.12.2015 на суму 4800,00 грн., №79521 від 18.12.2015 на суму 1360,00 грн., №79523 від 18.12.2015 на суму 3150,00 грн., 79525 від 21.12.2015 на суму 2900,00 грн., №79526 від 21.12.2015 на суму 9090,00 грн., №79527 від 21.12.2015 на суму 10040,00 грн., №79528 від 21.12.2015 на суму 750,00 грн., №79529 від 21.12.2015 на суму 950,00 грн., №81602 від 31.12.2015 на суму 1160,00 грн., №81603 від 31.12.2015 на суму 670,00 грн., №81604 від 31.12.2015 на суму 2630,00 грн., №81605 від 31.12.2015 на суму 480,00 грн., №81606 від 31.12.2015 на суму 1500,00 грн., №81607 від 31.12.2015 на суму 1600,00 грн., №81608 від 31.12.2015 на суму 850,00 грн., №81610 від 31.12.2015 на суму 4590,00 грн., №81611 від 31.12.2015 на суму 4760,00 грн., №81612 від 31.12.2015 на суму 100,00 грн., №81613 від 31.12.2015 на суму 750,00 грн., №81614 від 31.12.2015 на суму 6345,00 грн., №81615 від 31.12.2015 на суму 1600,00 грн., №81616 від 31.12.2015 на суму 3400,00 грн., №81617 від 31.12.2015 на суму 480,00 грн., №81618 від 31.12.2015 на суму 670,00 грн., №81619 від 31.12.2015 на суму 2730,00 грн., №81620 від 31.12.2015 на суму 1850,00 грн., №81621 від 31.12.2015 на суму 850,00 грн., №81622 від 31.12.2015 на суму 9000,00 грн., №81623 від 31.12.2015 на суму 9000,00 грн., №81624 від 31.12.2015 на суму 5990,00 грн., №81625 від 31.12.2015 на суму 1700,00 грн., №81626 від 31.12.2015 на суму 1050,00 грн., №81627 від 31.12.2015 на суму 750,00 грн., №81628 від 31.12.2015 на суму 1980,00 грн., №81629 від 31.12.2015 на суму 2690,00 грн., №81630 від 31.12.2015 на суму 11280,00 грн., №81631 від 31.12.2015 на суму 430,00 грн., №81632 від 31.12.2015 на суму 730,00 грн., №81633 від 31.12.2015 на суму 10040,00 грн., №81635 від 31.12.2015 на суму 800,00 грн., №81636 від 31.12.2015 на суму 750,00 грн., №81637 від 31.12.2015 на суму 1910,00 грн., №81638 від 31.12.2015 на суму 13210,00 грн., №81639 від 31.12.2015 на суму 800,00 грн., №81640 від 31.12.2015 на суму 750,00 грн., №81614 від 31.12.2015 на суму 480,00 грн., №81642 від 31.12.2015 на суму 100,00 грн., №81643 від 31.12.2015 на суму 990,00 грн., №81644 від 31.12.2015 на суму 740,00 грн., №81645 від 31.12.2015 на суму 3200,00 грн., №81646 від 31.12.2015 на суму 1150,00 грн., №81647 від 31.12.2015 на суму 21986,00 грн., №81648 від 31.12.2015 на суму 950,00 грн., №81649 від 31.12.2015 на суму 750,00 грн., №5642 від 22.01.2016 на суму 1330,00 грн., №5641 від 21.01.2015 на суму 480,00 грн., №5640 від 15.01.2016 на суму 480,00 грн., №5639 від 13.01.2016 на суму 480,00 грн., №5638 від 13.01.2016 на суму 6900,00 грн., №5637 від 13.01.2016 на суму 9200,00 грн., №5634 від 12.01.2016 на суму 8380,00 грн., №5628 від 11.01.2016 на суму 1050,00 грн., №5624 від 11.01.2016 на суму 6650,00 грн., №5620 від 11.01.2016 на суму 3950,00 грн., які з боку відповідача не підписано.

При цьому, з наданих позивачем актів вбачається, що позивач надавав відповідачу послуги з друку листів А2.

Суд зазначає, що передання і прийняття послуг на підставі підписаних в односторонньому порядку актів і виникнення за такими актами прав та обов'язків можливе лише за наявності реального надання послуг за договором, у разі неотримання обґрунтованої відмови від підписання актів, тоді як під час розгляду даної справи судом не встановлено, а позивачем не доведено реальне надання послуг відповідачу за спірним договором.

Між тим слід зазначити, що статтею 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» визначено, що первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Отже, будь-які документи (у тому числі - договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції, яка має бути підтверджена відповідно до закону або встановлених договором умов.

Відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми), дату і місце складання, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції, посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Згідно з пунктом 2.4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 р. № 88, первинні документи повинні мати такі обов'язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата і місце складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у натуральному та/або вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий чи електронний підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Залежно від характеру операції та технології обробки даних до первинних документів можуть бути включені додаткові реквізити: ідентифікаційний код підприємства, установи з Державного реєстру, номер документа, підстава для здійснення операцій, дані про документ, що засвідчує особу-одержувача тощо.

Проте з доданих позивачем до матеріалів справи актів неможливо дійти достовірного висновку про те, які саме послуги надавалися позивачем відповідачу та встановити реальність здійснюваної господарської операції.

Так, позивачем в якості доказу направлення відповідачу дублікатів актів надання послуг, рахунків на оплату наданих послуг та листа за №206/103/07 від 11.02.2016 було надано рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення.

Відповідач, у свою чергу, надав відповідь №24/02-2016/1 від 24.02.2016 на вищезазначений лист позивача, в якому заперечив проти факту отримання послуг у грудні 2015-січні 2016 року від позивача. Стосовно надісланих позивачем актів відповідач повернув їх позивачу як такі що виставлені безпідставно, оскільки Товариство з обмеженою відповідальністю «Підприємство «ВІ ЕН ЕЙ» від Державного підприємства "ПРОЗОРРО" не отримувало послуг, що зазначені в направлених на підписання актах.

У подальшому 25.03.2016 позивач звернувся до відповідача із досудовим повідомленням за №206/275/09, в якому вказав на необхідність оплати наданих у грудні 2015 та січні 2016 року послуг, що підтверджується відповідною первинною документацією, у т.ч. погодженим сторонами технічним завданням, розробленням технологічної карти, безпосереднім друком поліграфічної продукції та отриманням її замовником.

На вищевказане повідомлення Товариство з обмеженою відповідальністю «Підприємство «ВІ ЕН ЕЙ» надало відповідь, в якій зокрема зазначило, що позивач в грудні 2015 та січні 2016 року жодних послуг та поліграфічної продукції замовнику не надав, а тому вимога щодо сплати рахунків за виконані роботи є безпідставною.

У пунктах 2, 4 частини 3 статті 129 Конституції України закріплені такі основні засади судочинства як рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Статтею 43 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Вказані положення означають, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює будь-який тиск однієї сторони на іншу, ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов'язки.

Крім того, даний принцип вимагає від сторін ініціативи та активності в реалізації їхніх процесуальних прав.

У силу вимог ст. 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Отже, під доказуванням в судочинстві слід розуміти діяльність осіб, які беруть участь у справі, і суду, що здійснюється у передбаченій процесуальним законодавством формі, по встановленню юридично значущих фактів.

Позивачем всупереч приписів статті 33 Господарського процесуального кодексу України не надано жодних належних та допустимих доказів в підтвердження фактичного надання відповідачу поліграфічних послуг за спірним договором.

При цьому суд не приймає як доказ наданий позивачем журнал реєстрації ввозу-вивозу поліграфічної продукції, який за твердженням Державного підприємства "ПРОЗОРРО" містить підтверджуючі записи щодо вивозу готової продукції та який здійснювався замовником протягом грудня 2015 року - січня 2016 року.

Суд зазначає, що аркуш з надрукованим на ньому текстом, який до того ж не містить ані назви підприємства від імені якого він складений, ані дати і місця складання, ані посади і прізвища особи, якою він складений, не може вважатися «журналом реєстрації ввозу-вивозу поліграфічної продукції», а відтак і належним та допустимим доказом.

Окремо слід зазначити, що підтвердженням транспортування поліграфічної продукції може бути лише належним чином оформлена товарно-транспортна накладна. Втім позивачем до матеріалів справи таких доказів представлено не було.

За таких обставин, враховуючи не підписання спірних актів відповідачем та відсутність у матеріалах справи будь-яких інших допустимих доказів надання цих послуг відповідачу, суд дійшов висновку про недоведеність позивачем факту надання відповідачу поліграфічних послуг на суму 262356,00 грн. за спірним договором.

Також у зв'язку з відсутністю у відповідача обов'язку з оплати основного боргу, позовні вимоги про стягнення 11106,46 грн. інфляційних втрат, 4911,82 грн. 3% річних і 52339,69 грн. пені задоволенню не підлягають.

Доводи позивача з приводу того, що факт виконання сторонами умов договору, як і факт виникнення спірних правовідносин підтверджується відображенням спірних господарських операцій в податковому обліку сторін, суд вважає безпідставними, оскільки підставою для формування фінансової та податкової звітності підприємства є безпосередньо первинні документи, а не навпаки.

При цьому суд зазначає, що подання відповідачем податкової звітності та сплата відповідних податків і зборів є його обов'язком як платника податку перед державою, що не може вважатися вчиненням ним відповідних дій з виконання своїх господарських зобов'язань та визнання боргу, який виник у зв'язку з простроченням їх виконання.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Вищого господарського суду України від 20.05.2013 у справі №5013/1032/12.

Як роз'яснено в п. 2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №6 від 23.03.2012 "Про судове рішення" рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Враховуючи вищевикладені обставини, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі в зв'язку з недоведеністю.

Відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати зі сплати судового збору покладаються на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 32, 33, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 15.12.2016 р.

Суддя О.А.Грєхова