РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" грудня 2016 р. Справа № 918/961/16

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючий суддя Огороднік К.М.

суддя Тимошенко О.М. ,

суддя Коломис В.В.

при секретарі судового засідання Саган І.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Рівненського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на рішення господарського суду Рівненської області від 16.11.2016 року у справі № 918/961/16 (суддя Гудзенко Я.О.)

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

до Курозванівської сільської ради

про стягнення 66350,40 грн.

за участю представників:

позивача - ОСОБА_2, за довіреністю,

відповідача - не з'явився,

В судовому засіданні від 27.12.2016 року оголошено вступну та резолютивну частини постанови.

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся до господарського суду Рівненської області з позовом до Курозванівської сільської ради з вимогою про стягнення 66350,40 грн. витрат за проведення ремонтних робіт приміщення.

Рішенням господарського суду Рівненської області від 16.11.2016 року в позові відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, позивач у справі звернувся до Рівненського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить останнє скасувати та прийняти нове рішення, яким задоволити позов. Апеляційна скарга позивача обґрунтована тим, що оскаржуване рішення, на думку останнього, винесено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В судовому засіданні представник позивача підтримав вимогти апеляційної скарги в повному обсязі, рішення суду першої інстанції просив скасувати з підстав, зазначених у скарзі.

До початку розгляду справи по суті від представника відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду скарги у зв'язку із хворобою останнього, яке не підлягає задоволенню, оскільки заявником не надано належних та обґрунтованих доказів неможливості направлення іншого свого представника до суду апеляційної інстанції. При цьому апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що явка представників сторін у судове засідання не була визнана обов'язковою, що чинне законодавство не обмежує сторін у виборі кола осіб, які можуть представляти його інтереси в суді, а відтак, у разі, якщо відповідач вважав за необхідне приймати участь у судовому засіданні, він мав можливість та повинен був направити до суду іншого представника. Крім того, 23.12.2016 року на адресу суду від відповідача надійшов письмовий відзив, відповідно до якого останній просив оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, та повторно розглянувши справу в порядку ст. 101 ГПК України, апеляційний суд встановив наступне.

Із матеріалів справи вбачається, що 02.04.2003 року між позивачем (орендар) та відповідачем (орендодавець) було укладено договір оренди нежитлових приміщень, згідно умов якого відповідач передав позивачу в тимчасове користування нежитлові приміщення загальною площею 414,0 кв.м., за адресою Рівненська обл., Гощанський р-н, АДРЕСА_1.

Крім того, судами встановлено, що позивач уклав з ПМПФ "Спецрембуд" договори підряду на виконання ремонтно-будівельних робіт №17/03 від 17.03.2007 року, №02/08 від 02.08.2007 року, №01/04 від 01.04.2008 року, для проведення капітального ремонту орендованого приміщення, вартість робіт якого становила згідно поданих позивачем до матеріалів справи копій довідок про вартість робіт за березень, серпень 2007 року, квітень 2008 року - 66 350,40 грн. На підтвердження сплати зазначеної вище суми позивач подав у суді першої інстанції квитанції до прибуткових касових ордерів від 10, 17, 21, 27 серпня, 29, 30 березня 2007 року та 13, 24 квітня 2008 року. Також, на підтвердження виконання робіт з ремонту орендованого приміщення ПМПФ "Спецрембуд", позивачем подано копії: актів приймання-виконання підрядних робіт від 30.03.2007 року на суму 15856,80 грн., 27.08.2007 року на 32656,80 грн., від 28.04.2008 року - 17836, 80 грн., локальних кошторисів № 2-1-1 на загальні будівельні роботи приміщення дошкільного закладу від 20.03.2007 року на суму 15857 грн., від 07.08.2007 року на суму 32657 грн., від 02.04.2008 року - 14864 грн., а також копії відомостей ресурсів.

Згідно п. 8.2 укладеного між сторонами договору передбачено, якщо орендар здійснює за власний рахунок ремонт об'єкта оренди, він має право на відшкодування вартості проведених робіт та матеріальних затрат після припинення дії договору. Відповідно до п.п. 4.1., 4.3. договору термін оренди складає 15 років з моменту прийняття об'єкта, що орендується, за актом здачі-приймання та може бути скороченим лише за згодою сторін. В односторонньому порядку договір не може бути розірваним.

Проте, як вбачається із п. 9.1 договору, останнім сторони уточнили підстави для одностороннього розірвання договору: однією із яких є "згідно рішення сесії сільської ради від 28.03.2003 року № 49 в разі використання об'єкта за цільовим призначенням".

У зазначеному рішенні також зазначено про те, що у тому разі, якщо ремонт приміщення не буде розпочато до 28.07.2003 року - договір розривається в односторонньому порядку.

Однак, колегія суддів зауважує про те, що докази початку позивачем ремонту орендованого приміщення до встановленої в рішенні від 28.03.2003 року № 49 дати в матеріалах справи відсутні.

Як вбачається із довідки Курозванівської сільської ради від 08.11.2016 року № 716 в останній вказано, що згідно рішення сесії сільської ради від 25.12.2007 року № 68 АДРЕСА_1.

В суді першої інстанції відповідачем, у відзиві на позов зазначено про те, що в 2011 році за замовленням останнього ПП "Сільбуд" розпочато будівельні роботи у вказаному приміщенні у підтвердження чого подано декларацію про початок виконання будівельних робіт від 13.07.2011 року.

Судами встановлено, що рішенням Курозванівської сільської ради від 12.01.2011 року № 66, договір оренди б/н від 02.03.2003 року з позивачем розірвано в односторонньому порядку у зв'язку з нецільовим використанням даного приміщення, проте, про вказане рішення ради позивачу стало відомо в січні 2014 року, після отримання листа ради від 30.01.2014 року № 62/02-15, що свідчить про те що останнього не було повідомлено ні про намір розірвати договір ні про факт його розірвання у 2011 році після винесення рішення.

В обґрунтування позовних вимог в суді першої інстанції, позивач зазначив про те, що останній звернувся до відповідача з усними клопотаннями про відшкодування вартості проведених робіт в сумі 66348,00 грн., однак, відповідачем не було оплачено вартості робіт в добровільному порядку, у зв'язку з чим позивач звернувся до суду з позовом.

Крім того, в суді першої інстанції відповідач просив суд застосувати строк позовної давності і зазначив про те, що стосовно вимог про відшкодування витрат на поліпшення речі застосовується позовна давність в один рік. В заперечення на відповідні твердження відповідача, позивач в суді першої інстанції та в поданій на адресу апеляційного суду апеляційній скарзі зазначив, що предметом спору у даній справі є стягнення коштів за проведення ремонтних робіт, які є фактично капітальним ремонтом, проведеним останнім саме у зв'язку із незадовільним станом орендованого приміщення, який не відповідав цільовому призначенню орендованого майна, а не за поліпшення приміщення.

Як вбачається з наявного в матеріалах справи акта передачі об'єкта оренди № б/н від 02.04.2003 року, комісією у складі голови сільської ради, бухгалтера, орендаря, землевпорядника та депутата сільської ради було оглянуто об'єкт оренди та встановлено, що приміщення потребує капітального ремонту, вирішено передати половину дитячого садочка в оренду підприємцю ОСОБА_1 в стані в якому об'єкт знаходиться станом на 17.07.2003 року.

Рішенням від 16.11.2016 року суд першої інстанції визнав вимоги позивача необґрунтованими та відмовив в задоволенні останніх. Колегія суддів, дослідивши матеріали справи та наявні у ній докази дійшла висновку про те, суд першої інстанції мотивовано відмовив у задоволенні позову, зокрема, з огляду на наступне.

Як вбачається з наявних матеріалів справи копій актів приймання виконаних підрядних робіт, підрядником у приміщенні, яке орендував позивач, здійснено наступні роботи: виготовлено віконні решітки, монтаж віконних грат, зроблено кладку окремих ділянок стін, скління вікон, штукатурення поверхонь віконних та дверних укосів, поліпшене штукатурення внутрішніх поверхонь стін, улаштування бетонної стяжки, залізнення цементних покриттів, фарбування нових металевих грат, рам, труб, фарбування раніше пофарбованих вікон, дверей, фарбування у середині будівлі, фарбування підлог.

Згідно Методики оцінки майна, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 10.12.2003 року № 1891 невід'ємні поліпшення орендованого майна, це здійснені орендарем заходи, спрямовані на покращення фізичного (технічного) стану орендованого майна та (або) його споживчих якостей, відокремлення яких призведе до зменшення його ринкової вартості. Основна відмінність капітального ремонту та поліпшення орендованого майна полягає в тому, що капітальний ремонт це комплекс ремонтно-будівельних робіт, без проведення якого приміщення неможливо використовувати за призначенням. В свою чергу, поліпшення орендованого майна передбачає не просто здійснення відновлення належного стану об'єкта (як при ремонті), а наявність витрат у зв'язку з модернізацією, модифікацією, дообладнанням цього об'єкта, що зумовлює збільшення майбутніх вигод, які отримуються від використання такого майна. Тобто, при ремонті відбувається відновлення стану об'єкту оренди, його корисних властивостей, а при поліпшенні зміна майна.

Відтак, суд першої інстанції, з яким погоджується колегія суддів суду апеляційної інстанції, вірно оцінив зазначені роботи як проведення ремонту приміщення, а не поліпшення об'єкта оренди.

Згідно ч. 2 ст. 786 ЦК України перебіг позовної давності щодо вимог наймача починається з моменту припинення договору найму.

В силу ч. 1 ст. 795 ЦК початок дії договору найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) прив'язується до підписання сторонами договору відповідного письмового документа (акта) про передачу наймачеві об'єкту оренди. Зазначене правило є диспозитивним та може бути змінене сторонами договору. Крім того, відповідним актом приймання-передачі має бути посвідчене і повернення предмету найму наймачем. Разом з об'єктом нерухомості наймач повертає наймодавцеві всі документи та інші речі (обладнання, устаткування, меблі тощо), які передавалися йому. Договір найму вважається припиненим з моменту підписання сторонами такого акта. Однак, з матеріалів справи вбачається, що такого акту сторонами не підписувалось.

Сторонами договору, пунктом п. 7.1 останнього передбачено, що орендар зобов'язується самостійно і за власний рахунок здійснювати капітальний ремонт об'єкта, що орендується, протягом терміну оренди. Відповідно до п. 8.2 договору у випадку коли орендар здійснив за власний рахунок ремонт об'єкта, що орендується, він має право на відшкодування вартості проведених робіт та матеріальних затрат після припинення дії договору.

Як вже зазначено вище, згідно п. 9.1 договору останній розірванню в односторонньому порядку не підлягає, за винятком, зокрема, згідно рішення сесії сільської ради від 28.03.2003 року № 9 в разі використання об'єкта за цільовим призначенням. З п. 2 вказаного рішення вбачається така підстава для розірвання договору.

Враховуючи вищевикладені обставини та той факт, що позивач здійснив ремонт приміщення, а не його поліпшення, обставини щодо одностороннього розірвання договору відповідачем, і обставини щодо повідомлення позивача про такий факт - дати коли позивач про це дізнався, не підлягає застосуванню приписи ч. 2 ст. 786 ЦК України, а відтак, у даному випадку строк позовної давності для звернення до суду з даним позовом є загальним - три роки, згідно ст. 257 ЦК України і його сплив розпочався з наступного дня коли позивач 30.01.2014 року, з моменту коли позивач дізнався про розірвання договору.

Згідно ч. 3 ст. 776 ЦК України якщо наймодавець не провів капітального ремонту речі, що перешкоджає її використанню відповідно до призначення та умов договору, наймач має право: 1) відремонтувати річ, зарахувавши вартість ремонту в рахунок плати за користування річчю, або вимагати відшкодування вартості ремонту; 2) вимагати розірвання договору та відшкодування збитків. Однак, позивачем не було подано ані до суду першої, ані до суду апеляційної інстанції безспірних та беззаперечних доказів сплати вартості оренди приміщення, а відтак, не доведено витрати, понесені за оренду приміщення по АДРЕСА_1 за договором оренди приміщення від 02.04.2003 року. Позивач вказав про те, що квитанції про сплату орендної плати останнім не збереглись.

Натомість, відповідачем подано до матеріалів справи докази відсутності здійснення позивачем оплат за користування приміщенням, а саме: копії мемориальних ордерів № 6 за січень, лютий, травень, липень, серпень, листопад, грудень 2007 року, лютий-травень, серпень, листопад 2008 року, з яких вбачається, що такого орендаря як ФОП ОСОБА_1 у Курозванівської сільської ради не було.

Із поданих позивачем доказів: акту об'єкта від 02.04.2003 року, актів приймання виконаних робіт вбачається, що останнім в 2007-2008 роках було проведено ремонт приміщення. Позивач у справі вважає, що ним було проведено саме капітальний ремонт приміщення, а тому посилається на Примірний перелік послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій та послуг з ремонту приміщень, будинків, споруд, затвердженого наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства від 10.08.2004 року № 150 і зазначає, що перелік виконаних ремонтних робіт, які були проведені Позивачем повністю підпадають під розділ 2 переліку "Капітальний ремонт" (в редакції 2004 року) (перелік робіт зазначено).

На підтвердження своїх вимог позивач надав квитанції про оплату ПМПФ "Спецрембуд" вартості ремонту. Проте, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що з останніх не можна дійти однозначного висновку про те, що позивачем сплачувалось вказаному підприємству за послуги з ремонту саме орендованого приміщення. У квитанціях підставою для оплати зазначено - "за послуги". До того ж, вартість ремонту не була погоджена з відповідачем, кошторис відповідачу позивачем не надсилався, протилежного позивачем не доведено.

Відповідно до ч. 3 ст. 773 ЦК України наймач має право змінювати стан речі, переданої йому у найм, лише за згодою наймодавця.

Статтею 776 ЦК України визначено відносини щодо розподілу між сторонами договору найму обов'язків із здійсненню ремонту об'єкту найму. Так, поточний ремонт речі, переданої у найм, провадиться наймачем за його рахунок, якщо інше не встановлено договором або законом; капітальний ремонт речі, переданої у найм, провадиться наймодавцем за його рахунок, якщо інше не встановлено договором або законом. Укладеним між сторонами договором оренди не узгоджено порядок відшкодування вартості ремонту. Орендар має право за погодженням з орендодавцем, якщо інше не передбачено договором оренди, за рахунок власних коштів здійснювати реконструкцію, технічне переоснащення, поліпшення орендованого майна. Відтак, позивачем виконані роботи з ремонту орендованого майна, проте, порядок його виконання та вартість не узгоджувалися з орендодавцем.

Відповідно до п. 5.5 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 року № 12 "Про деякі питання практики застосування законодавства про оренду (найма) майна", згода орендодавця на вчинення відповідних дій щодо орендованого майна має бути викладена у певній документальній формі, якщо така можливість не передбачена у самому договорі оренди (найму).

Як зазначено вище та встановлено судами, позивач не отримав дозволу орендодавця на проведення ремонтних робіт у тому обсязі, що ним було проведено, хоча п. 7.1 договору передбачено право орендаря на здійснення капітального ремонту об'єкту.

Окрім того позивачем не погоджено кошторис витрат на ремонт приміщення, а сплата вартості такого ремонту підряднику позивачем суду не доведена, тому не може бути відшкодована у даній справі. Відтак, позивачем не доведено обставини щодо звернення до відповідача з метою узгодити вартість робіт та з вимогою відшкодувати таку вартість до подання позову.

Згідно ст. 877 ЦК України кошторис є основним документом при проведенні будівельних, ремонтних робіт, який затверджується сторонами до початку робіт і встановлює вартість будівництва. Однак, позивачем не було представлено проектно-кошторисної документації, узгодженої з відповідачем, в тому числі щодо погодження останнім кошторису здійснюваного позивачем ремонту орендованого майна.

В силу ст. 32 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення спору. В силу ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і ніякі докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів встановила, що у даному випадку скаржником не надано належних та допустимих доказів на підтвердження своєї правової позиції, а також не наведено переконливих аргументів у відповідності з нормами чинного законодавства, щодо спростування висновків суду першої інстанції. Таким чином, апеляційні вимоги позивача є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, а підстав для зміни чи скасування оскарженого рішення у даній справі колегія суддів не вбачає

Керуючись ст.ст. 99, 101, 102, п. 1 ч. 1 ст. 103, 105 ГПК України, Рівненський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення господарського суду Рівненської області від 16.11.2016 року у справі № 918/961/16 - без змін.

2. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку.

Головуючий суддя Огороднік К.М.

Суддя Тимошенко О.М.

Суддя Коломис В.В.