КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" грудня 2016 р. Справа№ 910/6273/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Зеленіна В.О.

суддів: Мартюк А.І.

Алданової С.О.

при секретарі Волуйко Т.В.

представники сторін:

від позивача: Вознюк Є.В. (по довіреності № 14-167 від 11.06.2014);

від відповідача: Онищенко І.П. (по довіреності № 138/16 від 01.02.2016);

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України"

на рішення Господарського суду міста Києва від 15.06.2016

у справі № 910/6273/16 (головуючий суддя Сташків Р.Б.)

За позовом Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

До Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України"

Про стягнення 291249142,24 грн.

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2016 року Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (далі - позивач або НАК "Нафтогаз України") звернулося до господарського суду з позовом про стягнення з Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" (далі - відповідач або ДК "Газ України") 268194746,72 грн. інфляційних втрат та 23054395,52 грн. 3% річних, нарахованих на прострочену заборгованість.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 15.06.2016 року у справі № 910/6273/16 позов задоволено частково, стягнуто з Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" на користь Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" - 22 650 438,65 грн. 3% річних, 268 194 746,65 грн. інфляційних втрат, а також 206413,31 грн. судового збору.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду, Дочірня компанія "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" звернулась з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення, та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги вказав на те, що рішення суду першої інстанції постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначив що судом першої інстанції не враховано контр розрахунок відповідача вимог про стягнення суми, на яку збільшився борг в наслідок інфляційних процесів, а також невірно застосовано положення п. 2.2 ст. 2 Закону України "Про деякі питання заборгованості за спожитий природний газ та електричну енергію".

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 11.07.2016 р. (колегія суддів у складі: головуючого судді Зеленіна В.О., суддів: Мартюк А.І., Дідиченко М.А.) прийнято апеляційну скаргу до провадження, розгляд апеляційної скарги призначено на 14.09.2016 р.

14.09.2016 позивач подав письмові пояснення, у яких просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити оскаржуване рішення без змін.

Відповідно до ст. 77 ГПК України судовому засіданні оголошувалась перерва з 14.09.2016 до 10.10.2016 та з 10.10.2016 до 31.10.2016.

31.10.2016 розгляд апеляційної скарги не відбувся в зв'язку з перебуванням головуючого судді (судді - доповідача) Зеленіна В.О. у відпустці.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 08.11.2016 розгляд справи призначено на 28.11.2016.

28.11.2016 від позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв'язку із тим, що в аналогічній справі була призначена судово-економічна експертиза щодо обґрунтованості методики розрахунку інфляційних втрат.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 28.11.2016 розгляд справи відкладено на 23.01.2017.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 23.12.2016 розгляд справи призначено на 26.12.2016.

Відповідно до Протоколу автоматичної зміни складу колегії суддів від 26.12.2016 р., у зв'язку із перебуванням судді Дідиченко М.А. на лікарняному, сформовано для розгляду апеляційної скарги у справі № 910/6273/16 колегію суддів у складі головуючого судді: Зеленіна В.О., суддів: Алданової С.О., Мартюк А.І.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 26.12.2016 колегією суддів у зазначеному складі прийнято справу до провадження.

Представник відповідача (апелянта) у судовому засіданні 26.12.2016 підтримав апеляційну скаргу, просив її задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати.

Представник позивача у судовому засіданні 26.12.2016 заперечив проти задоволення апеляційної скарги, вказав, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, підстави для його скасування відсутні.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши наявні в справі матеріали, розглянувши апеляційну скаргу, Київським апеляційним господарським судом встановлено наступне.

23.01.2009 між позивачем - НАК "Нафтогаз України" (постачальник) та відповідачем - ДК "Газ України" (покупець) було укладено договір № 06/09-6 поставки природного газу для населення, додаткові угоди № 1 від 28.02.2009, №2 від 23.10.2009 до цього договору (далі - Договір), згідно з умовами яких НАК "Нафтогаз України" зобов'язався передати ДК "Газ України" протягом 2009 року природний газ в обсязі до 17830 млн. куб. м, відповідно до погодженого графіку, а останній - прийняти та оплатити його вартість за цінами, погодженими у розділі 4 цього договору.

Згідно з п. 2.1 Договору в редакції додаткової угоди № 1 від 28.02.2009 постачальник передає покупцеві у I кварталі 2009 року до 8004,0 млн. куб. м природного газу, у ІІ кварталі - до 2350,0 млн. куб. м, у ІІІ кварталі - до 1213,0 млн. куб. м, у ІV кварталі - до 6263 млн. куб. м.

Відповідно до п. 5.1 Договору оплата за газ здійснюється покупцем протягом місяця, в якому здійснюється постачання газу. Остаточний розрахунок проводиться на підставі акту приймання-передачі газу до 25-го числа місяця, наступного за місяцем поставки.

Строк дії договору відповідно до умов п. 10.1 Договору встановлений з моменту його підписання сторонами і діє в частині поставки газу з 1 січня до 31 грудня 2009 року, у частині проведення розрахунків за газ - до їх повного здійснення.

Згідно з актами передачі-приймання природного газу №№ 01/09-НГУ-ГВВ/Н-1, 01/09-НГУ-ГВВ/Н-4, 01/09-НГУ-ГВВ/Н-2, 01/09-НГУ-ГВВ/Н-3 від 31 січня 2009 р., 01/09-НГУ-ГВВ/Н-3/3, 01/09-НГУ-ГВВ/Н-1/1, 01/09-НГУ-ГВВ/Н-2/2, 01/09-НГУ-ГВВ/Н-4/4 від 26 лютого 2009 р., 01/09-НГУ-ГВВ/Н-2, 02/09-НГУ-ГВВ/Н-4, 02/09-НГУ-ГВВ/Н-1, 02/09-НГУ-ГВВ/Н-3 від 28 лютого 2009 р., 03/09-НГУ-ГВВ/Н-1, 03/09-НГУ-ГВВ/Н-2 від 31 березня 2009 р., 04/09-НГУ-ГВВ/Н-1 від 30 квітня 2009 р., 05/09-НГУ-ГВВ/Н від 31 травня 2009 р., 04/09-НГУ-ГВВ/Н-2, 03/09-НГУ-ГВВ/Н-3 від 22 травня 2009 р., 06/09-НГУ-ГВВ/Н від 30 червня 2009 р., 07/09-НГУ-ГВВ/н від 31 липня 2009 р., 08/09-НГУ-ГВВ/Н від 31 серпня 2009 р., 09/09-НГУ-ГВВ/Н від 30 вересня 2009 р., 10/09-НГУ-ГВВ/РО, 10/09-НГУ-ГВВ/Н від 31 жовтня 2009 р., 11/09-НГУ-ГВВ/Н, 11/09-НГУ-ГВВ/Н-1, 11/09-НГУ-ГВВ/РО, 11/09-НГУ-ГВВ/Н-2 від 30 листопада 2009 р., 12/09-НГУ-ГВВ/Н, 12/09-НГУ-ГВВ/Н-1, 12/09-НГУ-ГВВ/РО, 12/09-НГУ-ГВВ/Н-2 від 31 грудня 2009 р., двохстороннім актом звіряння розрахунків станом на 31 грудня 2012 року стверджується факт передачі позивачем відповідачу протягом 2009 року 8,115 куб. м природного газу вартістю ,46 грн. та заборгованості відповідача по оплаті за одержаний газ станом на 18 березня 2013 р. у розмірі 351057754,09 грн.

Рішенням Господарського суду м. Києва від 20.10.2015 у справі №910/6403/13, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 15.02.2016, позов НАК "Нафтогаз України" до ДК "Газ України" про стягнення заборгованості за Договором було задоволено частково, та стягнуто на користь НАК "Нафтогаз України" вищезазначену заборгованість у сумі 351057754,09 грн., а у стягненні інфляційних втрат та 3% річних відмовлено з посиланням на ст. 2 Закону України "Про деякі питання заборгованості за спожитий природний газ та електричну енергію" та положення ст.ст. 13, 14, 16 ЦК України.

Зазначене рішення суду на момент розгляду спору по суті не виконано, та дана заборгованість не погашена.

Вищевказані обставини, встановлені у зазначеному рішенні господарського суду, відповідно до ч. 3 ст. 35 ГПК України не потребують доказуванню.

Таким чином, судами у справі №910/6403/13 встановлено факт неналежного виконання відповідачем свого зобов'язання стосовно погашення заборгованості.

Доказів погашення заборгованості в заявлений позивачем період відповідач не надав.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції прийшов до висновку, що відповідач порушив зобов'язання виходячи з положень ст. 610, ч. 1 ст. 612, ст. 611 ЦК України, ч. 2 ст. 193 ГК України, що є підставою для застосування до нього правових наслідків, встановлених договором або законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Оскільки чинне законодавство не пов'язує припинення зобов'язань з постановленням судового рішення чи відкриття виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов'язань боржника та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків, то позивачем правомірно за прострочення сплати заборгованості у сумі 351057754,09 грн. нараховуються компенсаційні (фінансові) санкції на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України після стягнення судом основної суми боргу у справі №910/6403/13.

Аналогічні висновки викладені Верховним Судом України у постанові від 12.09.2011 у справі № 6/433-42/183 (за позовом ДП "Електроважмаш" до ДП "НАЕК "Енергоатом" про стягнення суми).

Апеляційний суд розглянув доводи відповідача про застосування до вимог, що є предметом позову у справі положень Закону України "Про деякі питання заборгованості за спожитий природний газ та електричну енергію", зважив всі доводи відповідача в сукупності з обставинами справи та не знайшов підстав для скасування рішення суду з цих підстав з наступних міркувань.

Дійсно, 04.06.2011 набрав чинності Закон України "Про деякі питання заборгованості за спожитий природний газ та електричну енергію", дія якого поширювалася на сторін у справі (ст. 1 Закону).

Відповідно до вимог його п. 2.2 ст. 2 на умовах, визначених цим Законом, підлягала списанню заборгованість (у тому числі встановлена судовими рішеннями) з пені, штрафних та фінансових санкцій (три відсотки річних та індекс інфляції), які нараховані підприємствам, визначеним у статті 1 цього Закону, на заборгованість за природний газ, спожитий ними у період з 1 січня 1997 року по 1 січня 2011 року, і не сплачена станом на дату набрання чинності цим Законом.

Указаний Закон втратив чинність 30 червня 2012 року.

Як вірно відзначив місцевий господарський суд, відмовляючи у задоволенні позову в частині нарахування інфляційних втрат та трьох процентів річних у справі №910/6403/13 суди зазначили, що за умови належного здійснення НАК "Нафтогаз України" права на нарахування фінансових санкцій, що були предметом розгляду у справі №910/6403/13, у період до 30.06.2012, ДК "Газ України" мав право списати таку заборгованість відповідно до вимог вищевказаного Закону. Тому, з посиланням на положення ст.ст. 13, 14, 16 ЦК України, суди й відмовили у позові у цій частині.

Аналогічних висновків дійшов і Вищий господарський суд України у постановах від 29.03.2016 у справі № 910/6416/13 та від 18.05.2016 у справі № 910/9899/13, на які посилається відповідач.

Отже, суди вказали, що не підлягають стягненню інфляційні втрати та 3% річних, що підпадають під дію цього Закону, тобто нараховані до та під час дії цього Закону.

Разом з тим, предметом розгляду у даній справі є фінансові (компенсаційні) санкції нараховані вже після втрати чинності Законом України "Про деякі питання заборгованості за спожитий природний газ та електричну енергію".

За таких обставин суд апеляційної інстанції погоджується з висновками місцевого господарського суду про помилковість доводів відповідача щодо застосування положень Закону до вимог у справі.

Суд апеляційної інстанції погоджується також з висновками місцевого господарського суду щодо спливу строків позовної давності до вимог про стягнення 3% річних та пов'язаних з цим наслідків з наступних підстав.

Відповідно до статті 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України).

Втім, як встановлено ч. 1 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

Відповідно до п.4.4.1 Постанови Пленуму ВГСУ від 29 травня 2013 року № 10 " Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" визнання боржником основного боргу, в тому числі і його сплата, саме по собі не є доказом визнання ним додаткових вимог кредитора (зокрема, неустойки, процентів за користування коштами), а так само й вимог щодо відшкодування збитків і, відтак, не може вважатись перериванням перебігу позовної давності за зазначеними вимогами.

Позивачем здійснено нарахування 3% річних за період з 18.03.2013 до 25.05.2015.

Як вірно встановлено місцевим господарським судом, з позовом до суду позивач звернувся 31.03.2016, про що свідчить відбиток штемпеля на позовній заяві.

Таким чином, 3% річних нараховані за період: 18.03.2013 - 31.03.2013, є такими, нарахування яких здійснено поза межами позовної давності.

Обставин які б зупиняли або переривали цей строк позовної давності, а також поважність причин його пропуску, судом встановлено не було.

Згідно з частиною 3 статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Відповідачем у відзиві на позов, а його представником у судовому засіданні було заявлено таку заяву про застосування строків позовної давності щодо нарахованих 3% річних.

Частиною 4 статті 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Тому, висновок господарського суду міста Києва про відмову у стягненні 3% річних нарахованих до 31.03.2013 включно в зв'язку із пропуском строку позовної давності є повністю обґрунтованим та відповідає положенням чинного законодавства.

У решті позовні вимоги про стягнення 3% річних нарахованих за період: 01.04.2013 - 25.05.2015 підлягають задоволенню за розрахунком, здійсненим судом.

Сума боргу (грн.)Період прострочення Кількість днів прострочення Розмір процентів річних Загальна сума процентів 351057754.0901.04.2013 - 25.05.20157853 %22650438.65

Перевіривши розрахунок інфляційних здійснений місцевим господарським судом в інформаційно-пошуковій системі "Ліга" із дотриманням рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладених у листі Верховного Суду України від 03.04.1997 № 62-97р, а також постанові Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" суд апеляційної інстанції знайшов його обґрунтованим, а доводи відповідача пов'язані з оскарженням рішення суду в цій частині такими, що не заслуговують на увагу.

Відповідно до ч. 1 статті 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 34 ГПК України встановлено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно статті 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

При прийнятті оскаржуваного судового рішення місцевий господарський суд, керуючись, зокрема, приписами наведених норм, на підставі повного та всебічного дослідження фактичних обставин справи і перевірки їх наявними доказами, з урахуванням визначених позивачем меж позовних вимог, дійшов правомірного висновку щодо часткового задоволення позову.

Таким чином, наведене вище та докази, які містяться в матеріалах справи, спростовують доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі.

За таких обставин висновки суду першої інстанції про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, а тому рішення господарського суду міста Києва від 15.06.2016 у справі № 910/6273/16 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103-105 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" залишити без задоволення, а рішення господарського суду міста Києва від 15.06.2016 у справі № 910/6273/16 - без змін.

2. Матеріали справи № 910/6273/16 повернути до господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя В.О. Зеленін

Судді А.І. Мартюк

С.О. Алданова