ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" грудня 2016 р.Справа № 922/3874/16

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Байбака О.І.

при секретарі судового засідання Рученко К.Д.

розглянувши справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Елітгідропривод", м. Харків
до Товариства з обмеженою відповідальністю "ІнтерАгроЗапчастина", м. Липецьк (Російська Федерація)
про стягнення коштів
за участю представників сторін:

позивача ОСОБА_1 (довіреність б/н від 06.06.2016 р.);

відповідача - не з'явився.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Елітгідропривод", м. Харків (далі за текстом - позивач) звернулось до господарського суду Харківської області з позовною заявою, в якій просить суд стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "ІнтерАгроЗапчастина", м. Липецьк, Російська Федерація (далі за текстом - відповідач) 218594,00 рос. руб. основної заборгованості, що еквівалентно 87437,60 грн., 3% річних - 6454,44 рос. руб., що еквівалентно 2581,77 грн. та пеню - 157058 рос. руб., що еквівалентно 62823,24 грн.

Позов обґрунтовано з посиланням на неналежне виконання відповідачем своїх зобовязань за укладеним між сторонами контрактом № 2402/16 від 24.02.2016 р. щодо своєчасної та повної оплати поставленого позивачем товару.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 14.11.2016 р. зазначену позовну заяву прийнято до провадження та призначено до розгляду в судовому засіданні на 13.12.2016 р.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 13.12.2016 р. розгляд справи відкладено на 27.12.2016 р.

В процесі розгляду справи позивач подав до суду заяву (вх. № 42264 від 09.12.2016 р.), в якій просить суд долучити до матеріалів справи документи, витребувані ухвалою господарського суду Харківської області від 14.11.2016 р.

Також позивач надав суду письмові пояснення (вх. № 44523 від 27.12.2016 р.) в яких пояснив, що при виготовленні позовної заяви він допустив арифметичні помилки при перерахунку заборгованості відповідача з російського рубля в гривневий еквівалент з урахуванням офіційного курсу російського рубля по відношенню до гривні. З урахуванням викладеного, та на підставі ст. 22 ГПК України позивач просить суд стягнути з відповідача основний борг в сумі 218594 російських рубля, що еквівалентно 87455,10 грн., 3% річних в сумі 6454,44 російських рубля, що еквівалентно 2582,30 грн., пені 157058,10 російських рубля, що еквівалентно 62835,81 грн.

Оскільки дана заява подана позивачем з дотриманням вимог ст. 22 ГПК України, і в даному випадку позивач уточнив розмір заборгованості зазначивши його вірний розмір в гривневому еквіваленті, що відповідає вимогам ст. 533 ЦК України, та при цьому не збільшив або не зменшив загальний розмір заборгованості виражений в іноземній валюті, суд приймає зазначену заяву позивача, та продовжує розгляд справи з її урахуванням.

До того ж, за змістом зазначеного положення закону та рекомендацій пленуму Вищого господарського суду України, викладених в п. 8.1. постанови № 14 від 17.12.2013 р. «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» при стягненні боргу в іноземній валюті суд зобовязаний вказати її гривневий еквівалент, крім випадків отримання стороною зобов'язання відповідної ліцензії Національного банку України відповідно до вимог Декрету Кабінету Міністрів України від 19.02.1993 № 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю". Докази наявності у позивача такої ліцензії матеріали справи не містять.

На судове засідання 27.12.2016 р. прибув представник позивача, який підтримує позицію, викладену в позовній заяві, просить її задовольнити.

Відповідач на судове засідання 27.12.2016 р. свого уповноваженого представника не направив, відзиву на позов не надав.

Як свідчать матеріали справи, відповідач ТОВ Товариства з обмеженою відповідальністю "ІнтерАгроЗапчастина", зареєстрований за законодавством Російської федерації та має юридичну адресу: Російська Федерація, м. Липець, вул.. Проїзд Бойовий, буд. 23, корпус 1.

З метою повідомлення відповідача про час та місце розгляду справи, суд здійснив направлення на його юридичну адресу копій ухвал від 14.11.2016 р. та від 13.12.2016 р., а також направив на адресу Арбітражного суду Липецької області (Російська Федерація) відповідну ухвалу з метою її вручення останнім відповідачу в порядку, визначеному Угодою країн СНД про порядок вирішення спорів пов'язаних зі здійсненням господарської діяльності, ратифікованим постановою Верховної ради України № 2889-ХІІ від 19.12.1992 р.

Арбітражний суд Липецької області (Російська Федерація) у відповідь направив на адресу господарського суду Харківської області копію ухвали від 02.12.2016 р. по справі № А36-12065/2016, згідно з якою судове засідання щодо вручення відповідачу копії ухвали господарського суду Харківської області від 14.11.2016 р. призначено на 23.12.2016 р. об 11:30.

Таким чином, станом на 27.12.2016 р. відповідач повідомлений про розгляд даної справи щодо нього господарським судом Харківської області.

В пункті 3.9.1. постанови пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. Про деякі питання практики застосування господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції, зокрема зазначено, що Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК. За змістом зазначеної статті 64 ГПК, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом. Доказом такого повідомлення в разі неповернення ухвали підприємством зв'язку може бути й долучений до матеріалів справи та засвідчений самим судом витяг з офіційного сайту Українського державного підприємства поштового зв'язку "Укрпошта" щодо відстеження пересилання поштових відправлень, який містить інформацію про отримання адресатом відповідного поштового відправлення, або засвідчена копія реєстру поштових відправлень суду.

Таким чином, судом виконано процесуальний обов'язок щодо повідомлення відповідача про дату, час та місце розгляду справи.

Оскільки неявка на судове засідання представника відповідача не перешкоджає розгляду справи по суті, суд вважає за необхідне розглядати справи за відсутності останнього, за наявними в матеріалах справи документами та матеріалами, як це передбачено ст. 75 ГПК України.

Перевіривши матеріали справи, оцінивши надані суду докази та доводи, суд встановив:

Як свідчать матеріали справи, 24.02.2016 року між позивачем, як постачальником, та відповідачем, як покупцем, укладено контракт № 2402/16 (далі - контракт), відповідно до умов якого постачальник зобовязався передати покупцю у власність запчастини для тракторної, комунальної та іншої с/г техніки (далі - Товар), а покупець прийняти та оплатити його у відповідності до встановлених цін.

Згідно з п. 2 контракту, асортимент, кількість та одиниці виміру товару, який поставляється, вказуються в специфікації до контракту, яка є невідємною його частиною.

Відповідно до п. 3.3. контракту, датою отримання і переходу товару у власність покупця є дата штампа митниці покупця на транспортних документах (CRM) «Товар поступив».

За змістом п. 4.2. контракту, ціна товару по позиціям вказується в специфікаціях.

Відповідно до п. 5.1. контракту, поставлений товар відповідно до цього контракту сплачується відповідно до цін, які узгоджені у Специфікаціях, в рублях Російської Федерації банківським переказом.

Пунктом 5.2. контракту визначено спосіб та строки оплати, а саме - покупець здійснює оплату вартості Товару на умовах вказаних у Специфікаціях по кожній поставці Товару на валютний рахунок Продавця, вказаний у п. 12 цього контракту.

Пунктом 9.5. контракту передбачено, що в разі якщо покупець не здійснить оплату продукції у відповідності до умов контракту, то покупець зобовязаний виплатити постачальнику пеню в розмірі 0,2 % від вартості несплаченої у строк продукції за кожен день прострочення.

Відповідно до п. 10.2. контракту спори по контракту або у звязку з ним підлягають передачі для розгляду у Господарський суд Харківської області.

Як свідчать матеріали справи, специфікацією № 4 від 08.07.2016 року сторонами визначено асортимент та умови поставки товару, а саме:

- до поставки сторонами узгоджено товар на суму 1175150,00 рос. руб.;

- умови поставки: СРТ - м. Липецьк, Росія;

- умови платежу - оплата проводиться протягом 20-ти банківських днів з моменту отримання Товару;

- строк поставки на протязі 30 календарних днів з моменту підписання специфікації;

На виконання умов контракту, згідно зі специфікацією № 4 та відвантажувальної специфікації № 4 від 14.07.2016 р., позивач поставив відповідачу товар на загальну суму 1175150,00 рос. руб., що підтверджується також міжнародною товарно-транспортною накладною № 936456. З урахуванням вимог п. 3.3. контракту датою отримання Товару є 18.07.2016 року, оскільки штамп Липецької митниці на міжнародній товарно-транспортній накладній проставлено саме 18.07.2016 р.

Таким чином, позивач виконав взяті на себе зобов'язання за договором та специфікацією № 4 від 14.07.2016 р. в повному обсязі.

Враховуючи той факт, що датою отримання Товару є 18.07.2016 року, відповідач зобовязаний сплатити позивачу вартість поставленого товару в строк до 16.08.2016 року.

Проте, відповідачем умови контракту щодо оплати вартості поставленого товару згідно зі специфікацією № 4 виконані не в повному обсязі, заборгованість станом на момент подання позову (з урахуванням часткової сплати заборгованості у розмірі 956556,00 рос. руб. відповідно до платіжних документів від 03.10.2016 р. на суму 200000,00 рос. руб, від 11.10.2016 р. на суму 250000,00 рос. руб., від 21.10.2016 р. суму 200000,00 рос. руб, від 25.10.2016 року на суму 150000,00 рос. руб., від 03.11.2016 року на суму 156556,00 рос. руб.) становить 218594,00 рос. руб., що згідно з офіційним курсом гривні до російського рубля станом на 10.11.2016 р. еквівалентно 87455,09 грн.

Оскільки відповідно до п. 10.2. контракту спори по контракту або у звязку з ним підлягають передачі для розгляду у Господарський суд Харківської області, позивач звернувся до господарського суду Харківської області з позовом про стягнення зазначеної заборгованості з відповідача.

Крім того, в звязку з простроченням відповідачем виконання своїх зобовязань, позивачем на підставі ст. 549, 625 ЦК України, та п. 9.5. контракту нараховано до стягнення з відповідача 3% річних в сумі 6454,44 російських рубля, що еквівалентно 2582,30 грн., та пені 157058,10 російських рубля, що еквівалентно 62835,81 грн. за загальний період прострочення з 16.08.2016 р. по 11.11.2016 р. з урахуванням проведених відповідачем в цей період часткових оплат.

Обставини щодо стягнення заборгованості стали підставами для звернення позивача до суду з позовом по даній справі.

Надаючи правову кваліфікацію відносинам, що стали предметом спору, суд виходить з наступного:

Відповідно до п. 10.2. контракту, спори по контракту або у звязку з ним підлягають передачі для розгляду у Господарський суд Харківської області. Зазначене положення контракту відповідає Угоді про порядок вирішення спорів, повязаних із здійсненням господарської діяльності від 20.03.1992 р., підписаною урядами Держав учасників СНД (ратифікованою Постановою Верховної Ради України № 2889-ХІІ від 19.12.92 р.). Зазначена угода підписана та ратифікована Російською Федерацією.

Як визначено статтею 3 зазначеної угоди, Господарюючі суб'єкти кожної з Держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав мають на території інших Держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав право без перешкод звертатися до судів, арбітражних (господарських) судів, третейських судів та інших органів, до компетенції яких належить вирішення справ, зазначених у статті 1 цієї Угоди (в подальшому - компетентні суди), можуть виступати в них, порушувати клопотання, висувати позови та здійснювати інші процесуальні дії.

Правовідносини, пов'язані з усіма видами зовнішньоекономічної діяльності в Україні, регулюються положеннями Закону України «Про зовнішньоекономічну діяльність», а питання, що виникають у сфері приватноправових відносин з іноземним елементом (хоча б один учасник правовідносин є іноземцем, особою без громадянства або іноземною особою), зокрема і питання підсудності судам України справ з іноземним елементом, визначені Законом України «Про міжнародне приватне право».

Згідно зі ст. 38 Закону України «Про зовнішньоекономічну діяльність» спори, що виникають між суб'єктами зовнішньоекономічної діяльності, іноземними суб'єктами господарської діяльності у процесі такої діяльності можуть розглядатися судами України, а також за згодою сторін спору Міжнародним комерційним арбітражним судом та Морською арбітражною комісією при Торгово-промисловій палаті України та іншими органами вирішення спору, якщо це не суперечить чинним законам України або передбачено міжнародними договорами України.

Згідно зі ст. 76 Закону України «Про міжнародне приватне право» суди можуть приймати до свого провадження і розглядати будь-які справи з іноземним елементом у таких випадках: в тому числі якщо сторони передбачили своєю угодою підсудність справи з іноземним елементом судам України, крім випадків, передбачених у ст. 77 Закону України «Про міжнародне приватне право».

Як зазначено в п. 1 Розяснення Президії ВГСУ N 04-5/608 від 31.05.2002 р., у розгляді справ у спорах за участю іноземних підприємств і організацій господарським судам України слід виходити із встановленої частиною третьою статті 4 ГПК України пріоритетності застосування правил міжнародних договорів України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, щодо правил, передбачених законодавством України.

Україна являється стороною окремих міжнародних конвенцій та угод, які передбачають можливість укладення сторонами угоди про договірну підсудність. Зокрема до останніх відноситься Угода про порядок вирішення спорів, пов'язаних із здійсненням господарської діяльності, що укладена 20.03.92 р.

Таким чином, якщо сторони контракту в обхід загальних положень про підсудність передали розгляд спору конкретному господарському суду України, такий суд буде мати компетенцію для розгляду справи за умови, якщо Сторони такого контракту являються членами вище зазначених міжнародних угод.

Таким чином, з огляду на вищевикладене, даний спір підсудний господарському суду Харківської області.

Відповідно до статті 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до вимог ст. ст. 32, 34 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно зі статтею 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Як свідчать матеріали справи, зобовязання за контрактом сторонами визначено в іноземній валюті, а саме, російських рублях.

Згідно зі ст. 533 ЦК України, грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

В пункті 8.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 р. «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань», зокрема зазначено, що Згідно з частиною другою статті 533 ЦК України якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК України). Частина третя статті 533 ЦК України визначає, що використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Відповідно до частини другої статті 198 ГК України грошові зобов'язання учасників господарських відносин повинні бути виражені і підлягають оплаті у гривнях. Грошові зобов'язання можуть бути виражені в іноземній валюті лише у випадках, якщо суб'єкти господарювання мають право проводити розрахунки між собою в іноземній валюті відповідно до законодавства. Виконання зобов'язань, виражених в іноземній валюті, здійснюється відповідно до закону.

За пунктом 3.3 статті 3 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" гривня як грошова одиниця України (національна валюта) є єдиним законним платіжним засобом в Україні, приймається усіма фізичними і юридичними особами без будь-яких обмежень на всій території України для проведення переказів.

Відповідно до частини першої статті 3 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" від 19.02.1993 № 15-93 валюта України є єдиним законним засобом платежу на території України, який приймається без обмежень для оплати будь-яких вимог та зобов'язань, якщо інше не передбачено цим Декретом, іншими актами валютного законодавства України.

Положення частини другої статті 533 ЦК України та частини другої статті 198 ГК України містять однакові за змістом приписи про необхідність виконання грошового зобов'язання між резидентами України виключно у валюті України (валюта платежу), крім випадків отримання стороною цього зобов'язання відповідної ліцензії Національного банку України відповідно до вимог Декрету Кабінету Міністрів України від 19.02.1993 № 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю".

Відтак вимоги щодо застосування заходів відповідальності за порушення грошових зобов'язань, визначених в іноземній валюті, мають заявлятися в національній валюті України (гривнях) за офіційним курсом Національного банку України на день заявлення відповідної вимоги (крім випадків, коли стороною зобов'язання, у якому виник спір, одержано відповідну ліцензію Національного банку України). При цьому стягнення інфляційних нарахувань на суму основної заборгованості не є можливим, оскільки індекс інфляції розраховується лише стосовно національної валюти України (гривні).

Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до положень ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ч. 1-2 ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно з ч. 1 ст. 664 ЦК України обов'язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним, зокрема, у момент вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов'язок продавця доставити товар.

Згідно з ст. 692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Факт наявності у відповідача перед позивачем заборгованості по контракту № 2402/16 та підписаної в його рамках специфікації № 4 в розмірі 218594,00 рос. руб. підтверджується матеріалами справи, та відповідачем жодним чином не спростовано.

Строк виконання відповідачем зобовязань з оплати є таким, що настав.

Згідно з довідкою ПАТ «Діамант банк» від 06.12.2016 р. (а. с. 38) офіційний курс російського рубля по відношенню до української гривні станом на 10.11.2016 р. (тобто станом на час звернення позивача до суду з позовом по даній справі) становив 0,400080 гривень за 1 російський рубль.

За таких обставин, заявлений позивачем позов в частині стягнення основного боргу підлягає задоволенню, а з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 218594,00 рос. руб., що еквівалентно 87455,09 грн.

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно зі ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно зі ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Аналіз статті 625 ЦК України вказує на те, що наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді нарахування на суму боргу 3% річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобов'язання.

Факт прострочення виконання відповідачем своїх зобовязань з оплати отриманого за контрактом та специфікацією товару підтверджується матеріалами справи, та відповідачем в межах даної справи жодним чином не спростовано.

За таких обставин, суд приходить до висновку про правомірність вимог позивача про нарахування до стягнення з відповідача 3% річних на підставі ст. 625 ЦК України.

Перевіривши правильність здійсненого позивачем розрахунку 3% річних, суд приходить до висновку про його правомірність, з урахуванням чого відповідача на користь позивача підлягають стягненню 3% річних в сумі 6454,44 російських рубля, що еквівалентно 2582,29 грн. за загальний період прострочення з 16.08.2016 р. по 11.11.2016 р. з урахуванням проведених відповідачем в цей період часткових оплат.

Щодо позовних вимог в частині стягнення пені суд зазначає наступне.

Стаття 216 ГК України передбачає відповідальність за порушення у сфері господарювання шляхом застосування господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим кодексом, іншими законами і договором.

Згідно з п. 1 ст. 230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобовязаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобовязання.

Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобовязання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Частиною 1 ст. 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання.

Частиною 3 вказаної статті визначено, що пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання.

Як вже було зазначено вище, пунктом 9.5. контракту передбачено, що в разі якщо покупець не здійснить оплату продукції у відповідності до умов контракту, то покупець зобовязаний виплатити постачальнику пеню в розмірі 0,2 % від вартості несплаченої у строк продукції за кожен день прострочення.

Позивачем на підставі зазначеного пункту договору нараховано до стягнення з відповідача пені в сумі 157058,10 російських рубля, що еквівалентно 62835,81 грн. за загальний період прострочення з 16.08.2016 р. по 11.11.2016 р. з урахуванням проведених відповідачем в цей період часткових оплат.

Однак, за змістом ст. ст. 1, 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань», платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Розглянувши здійснений позивачем розрахунок пені, суд приходить до висновку про те, що при його здійсненні позивачем не дотримано вимог ст. 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань» щодо обмеження розміру штрафних санкцій подвійною обліковою ставкою Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Здійснивши відповідний розрахунок з урахуванням зазначених вимог закону, та врахувавши відповідний курс гривні по відношенню до російського рубля станом на момент прострочення виконання відповідачем своїх зобовязань, суд приходить до висновку про задоволення позову в частині стягнення пені в сумі 65440,41 російських рубля, що еквівалентно 26181,40 грн.

В решті позову про стягнення пені суд відмовляє в задоволенні в звязку з безпідставністю її нарахування до стягнення.

З урахуванням вимог ст. 44, 49 ГПК України, з відповідача на користь позивача також підлягає стягненню судовий збір в сумі 1743,28 грн.

Керуючись ст. ст. 4-2, 4-3, 4-5, 22, 44, 49, 75, 84, 85 ГПК України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ІнтерАгроЗапчастина» (зареєстрована за законодавством Російської Федерації; адреса: 398037, Російська Федерація, Липецька область, м. Липецьк, вул. Проїзд Бойовий, буд. 23, корпус 1; код ЄДРЮО 041) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Елітгідропривод» (адреса: 61035, м. Харків, вул. Каштанова, 14 ) основну заборгованість в сумі 218594,00 російських рубля що еквівалентно 87455,09 грн., 3% річних в сумі 6454,44 російських рубля що еквівалентно 2582,29 грн., пеню в сумі 65440,41 російських рубля, що еквівалентно 26181,40 грн., судовий збір в сумі 1743,28 грн.

В решті позову відмовити.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 30.12.2016 р.

Суддя ОСОБА_2