РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.06.2016Справа №910/5203/16

За позовом Фізичної особи підприємця ОСОБА_1

до відповідача: Фізичної особи підприємця ОСОБА_2, м. Київ

про стягнення матеріальної шкоди за договором в сумі 20 400,00 грн. (з урахуванням заяви про зміну предмету позову)

та

за зустрічною позовною заявою Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

про визнання недійсним договорів оренди торговельної точки

Суддя Комарова О.С.

Представники сторін:

від позивача за первісним позовом (відповідача за зустрічним позовом)

ОСОБА_3 (представник за довіреністю)

від відповідача за первісним позовом (позивача за зустрічним позовом) ОСОБА_2 (посвідчення водія);

ОСОБА_4 (представник за довіреністю)

В судовому засіданні 07 червня 2016 року, відповідно до положень ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, було оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

СУТЬ СПОРУ:

Позивач, Фізична особа підприємець ОСОБА_1, 23 березня 2016 року звернувся до Господарського суду міста Києва з позовною заявою б/н від 23.03.2016 року до відповідача, Фізичної особи підприємця ОСОБА_2, про відшкодування збитків по договору в сумі 20 400,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач, як орендар, не виконав належним чином взяті на себе зобов'язання за договорами оренди торгової точки (кузов машини) за адресою: АДРЕСА_1 від 01.01.2014 року та від 01.01.2015 року, зокрема, у визначені відповідними договорами строки не сплатив позивачу, як орендодавцю, орендну плату, у зв'язку з чим позивач просить стягнути на його користь матеріальну шкоду.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 25.03.2016 року порушено провадження у справі № 910/5203/16 та призначено розгляд справи на 12.04.2016 року.

Через відділ діловодства суду від 07.04.2016 року від позивача надійшли документи на виконання вимог ухвали суду, оформлені заявою б/н б/д, які були долучені судом до матеріалів справи.

Через відділ діловодства суду 11.04.2016 року від відповідача надійшла заява про відкладення розгляду справи б/н від 11 квітня 2016 року, яка була долучена судом до матеріалів справи.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 12.04.2016 року відкладено розгляд справи на 10.05.2016 року.

Через відділ діловодства суду 05.05.2016 року від заявника (відповідач за первісним позовом), Фізичної особи підприємця ОСОБА_2, до Господарського суду міста Києва надійшла зустрічна позовна заява б/н від 05.05.2016 року про визнання недійсним договорів оренди торгівельної точки.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.05.2016 року прийнято зустрічну позовну для спільного розгляду з первісним позовом у справі № 910/5203/16 та призначено розгляд справи на 10.05.2016 року.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.05.2016 року судом, за клопотанням представників сторін, у відповідності до положень ст. 69 Господарського процесуального кодексу України, продовжено строк вирішення спору на 15 (п'ятнадцять) днів, в судовому засіданні оголошено перерву до 24.05.2016 року.

В судове засідання 24.05.2016 року представники сторін з'явились. Представник позивача за первісним позовом (відповідача за зустрічним позовом) позовні вимоги, з урахуванням заяви про зміну предмету позову, підтримав у повному обсязі та дав пояснення по суті спору, проти зустрічних позовних вимог заперечив, а також надав заперечення на зустрічну позовну заяву та клопотання про долучення документів до матеріалів справи. Представник відповідача за первісним позовом (позивача за зустрічним позовом) заперечив проти задоволення позовних вимог та дав пояснення по суті спору, зустрічні позовні вимоги підтримав, а також надав відзив на позовну заяву та заяву на відшкодування витрат на правову допомогу.

В судовому засіданні 24.05.2016 року оголошено перерву до 07.06.2016 року.

В судове засідання 07.06.2016 року представники сторін з'явились. Представник позивача за первісним позовом (відповідача за зустрічним позовом) позовні вимоги, з урахуванням заяви про зміну предмету позову, підтримав у повному обсязі та дав пояснення по суті спору, проти зустрічних позовних вимог заперечив, а також заявив клопотання про долучення документів до матеріалів справи та заяву про звернення до Головного управління поліції міста Києва із запитом про надання інформації. Представник відповідача за первісним позовом (позивача за зустрічним позовом) заперечив проти задоволення позовних вимог та дав пояснення по суті спору, зустрічні позовні вимоги підтримав, а також заявив клопотання про долучення документів до матеріалів справи.

Розглянувши в судовому засіданні 07.06.2016 року подану представником позивача за первісним позовом (відповідача за зустрічним позовом) заяву про звернення до Головного управління поліції міста Києва із запитом про надання інформації, суд дійшов висновку про відсутність підстав для її задоволення, з огляду на її необґрунтованість, оскільки позивачем за первісним позовом (відповідачем за зустрічним позовом) не вказано обставини, які може підтвердити ця інформація.

Клопотання щодо фіксації судового процесу учасниками процесу не заявлялось, у зв'язку з чим, розгляд справи здійснювався без застосування засобів технічної фіксації судового процесу у відповідності до статті 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, суд,

ВСТАНОВИВ:

01 січня 2014 року між позивачем, як орендодавцем, та відповідачем, як орендарем, було укладено договір оренди торгової точки (кузов машини) за адресою: АДРЕСА_1 (надалі - договір), відповідно до п. 1. якого орендодавець зобов'язується надати орендарю у тимчасове користування торгове місце (кузов машини), що знаходиться за адресою АДРЕСА_1.

За умовами п. 1.2. договору, орендар зобов'язується щомісяця, не пізніше 10 дня наступного місяця оренди сплачувати орендодавцеві орендну плату - 1200 грн. з урахуванням ПДВ в місяць; дотримуватися санітарних і протипожежних норм на орендованій площі; своєчасно сплачувати за електроенергію використану на орендованій площі.

Відповідно до п. 2.1. договору, розрахунок та між сторонами здійснюються через ощадкасу, шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок орендодавця або іншим шляхом (готівковий розрахунок).

Договір набирає чинності з моменту підписання і діє протягом 12 місяців з правом пролонгації (п. 4. договору).

В подальшому, 01 січня 2015 року між позивачем, як орендодавцем, та відповідачем, як орендарем, було укладено договір оренди торгової точки (кузов машини) за адресою: АДРЕСА_1 (надалі - договір), відповідно до п. 1. якого орендодавець зобов'язується надати орендарю у тимчасове користування торгове місце (кузов машини), що знаходиться за адресою АДРЕСА_1.

За умовами п. 1.2. договору, орендар зобов'язується щомісяця, не пізніше 10 дня наступного місяця оренди сплачувати орендодавцеві оренду в сумі 1200 грн. з урахуванням ПДВ, а саме гроші повинні бити перераховані на картку за НОМЕР_1; дотримуватися санітарних і протипожежних норм на орендованій площі; своєчасно сплачувати за електроенергію використану на орендованій площі.

Пунктом 2.1. договору визначено, що розрахунок між сторонами здійснюється через банківську установу або банкомат, шляхом перерахування грошових коштів сума яких вказана в пункті 1.2. на розрахунковий рахунок картки за НОМЕР_1 орендодавцю.

Договір набирає чинності з моменту підписання і діє протягом 12 місяців з правом пролонгації (п. 4. договору).

Позивач за первісним позовом зазначає, що відповідач за первісним позовом взяті на себе зобов'язання щодо своєчасної оплати орендної плати за договорами оренди торгової точки (кузов машини) за адресою: АДРЕСА_1 від 01.01.2014 року та від 01.01.2015 року за період з листопада 2014 року по березень 2016 року не виконав.

Так, позивач за первісним позовом вказує, що внаслідок несплати відповідачем за первісним позовом орендної плати за орендоване майно, звернувся до відповідача за первісним позовом з претензіями від 02.12.2015 року та від 12.12.2015 року (претензія повторна та збільшена) з проханням сплатити суму заборгованості по оплаті орендної плати (копії претензій міститься в матеріалах справи), проте, відповідач за первісним позовом залишив претензії позивача за первісним позовом про сплату заборгованості без відповіді та задоволення, що стало підставою для звернення до суду з даним позовом, з урахуванням заяви про зміну предмету позову, про стягнення з відповідача за первісним позовом матеріальної шкоди за невиконання п.п. 1.2., 2.1. договорів оренди торгової точки (кузов машини) за адресою: АДРЕСА_1 від 01.01.2014 року та від 01.01.2015 року.

Проаналізувавши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, суд дійшов висновку, що первісні позовні вимоги, з урахуванням заяви про зміну предмету позову, є необґрунтованими та не підлягають задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. Господарський суд порушує справи за позовними заявами підприємств та організацій, які звертаються до господарського суду за захистом своїх прав та охоронюваних законом інтересів.

Захист цивільних прав - це передбаченні законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Звертаючись до суду, позивач самостійно обирає спосіб захисту, передбачений ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України та ст. 20 Господарського кодексу України.

Відповідно до ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Норми ст. 16 Цивільного кодексу України кореспондуються з положеннями ст. 20 Господарського кодексу України, якими визначено, що права та законні інтереси зазначених суб'єктів захищаються шляхом: визнання наявності або відсутності права; визнання недійсними господарських угод; відновлення становища; припинення дій; присудження до виконання обов'язку в натурі; відшкодування збитків; застосування штрафних і оперативно-господарських санкцій; установлення, зміни та припинення господарських правовідносин.

Виходячи з матеріалів справи, позивач за первісним позовом звернувся до суду з матеріально-правовою вимогою до відповідача за первісним позовом про стягнення матеріальної шкоди.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу.

Нормами ст. 11 Цивільного кодексу України встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі, інші юридичні факти.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

За приписами ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Частиною 1 статті 509 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Так, приписами ст. 759 Цивільного кодексу України визначено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

У відповідності до ст. 760 Цивільного кодексу України, предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживна річ). Законом можуть бути встановлені види майна, що не можуть бути предметом договору найму. Предметом договору найму можуть бути майнові права.

Положеннями ч. 1 ст. 762 Цивільного кодексу України визначено, що за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

За умовами ст. 283 Господарського кодексу України, за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності. У користування за договором оренди передається індивідуально визначене майно виробничо-технічного призначення (або цілісний майновий комплекс), що не втрачає у процесі використання своєї споживчої якості (неспоживна річ).

Пунктами 1, 4 ст. 285 Господарського кодексу України визначено, що орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством. Строки внесення орендної плати визначаються в договорі.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Позивач за первісним позовом звернувся до суду з позовом, з урахуванням заяви про зміну предмету позову, про стягнення матеріальної шкоди, у зв'язку із невиконанням відповідачем за первісним позовом зобов'язань щодо своєчасної оплати орендної плати за договорами оренди торгової точки (кузов машини) за адресою: АДРЕСА_1 від 01.01.2014 року та від 01.01.2015 року за період з листопада 2014 року по березень 2016 року.

Відповідно ч. 1 ст. 1166 Цивільного кодексу України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Вказана норма вимагає встановлення усіх чотирьох елементів цивільного правопорушення (протиправна поведінка, наявність шкоди, причинний зв'язок між протиправною поведінкою та завданою шкодою, вина заподіювача шкоди). Наявність всіх вищезазначених умов є обов'язковим для прийняття судом рішення про відшкодування завданої шкоди.

При цьому, причинний зв'язок між протиправною поведінкою та шкодою полягає у тому, що наслідки у вигляді шкоди настають лише в результаті неправомірної поведінки відповідача, і є обов'язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об'єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди.

Тобто, для настання вказаної деліктної відповідальності в сукупності необхідна наявність наступних елементів складу правопорушення, а саме: наявність завданої шкоди, протиправна поведінка заподіювача шкоди, причинний зв'язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача шкоди та вина. Обов'язок доказування наявності шкоди та протиправності поведінки заподіювача шкоди покладається на особу, якій завдано збитків.

У свою чергу, згідно зі змістом ч. 2 ст. 19 Цивільного кодексу України встановлено, що способи самозахисту мають відповідати змісту права, що порушене, характеру дій, якими воно порушене, а також наслідкам, що спричинені цим порушенням.

Таким чином, звертаючись з позовом до суду за захистом порушеного права, позивач має обрати спосіб захисту, який узгоджується з двома критеріями: (1) має відповідати змісту права, що порушене й здатний таке право відновити, а також (2) має бути передбачений приписами ст. 16 Цивільного кодексу України, ст. 20 Господарського кодексу України, або ж визначений іншим Законом чи укладеним між сторонами договором.

Як вже було встановлено судом, 01.01.2014 року та 01.01.2015 року між позивачем за первісним позовом та відповідачем за первісним позовом були укладені договори оренди торгової точки (кузов машини) за адресою: АДРЕСА_1 (надалі - договір), відповідно до п. 1. якого орендодавець зобов'язується надати орендарю у тимчасове користування торгове місце (кузов машини), що знаходиться за адресою АДРЕСА_1.

Проте, судом встановлено, що матеріали справи не містять доказів, які б підтверджували факт передачі об'єкта оренди орендарю, як не містять доказів фактичного використання орендарем об'єкта оренди, суд дійшов висновку, що необгрунтованість позовних вимог, оскільки позивачем за первісним позовом не доведено нанесення останньому матеріальної шкоди відповідачем за первісним позовом внаслідок неналежного виконання умов договорів та наявності причинно-наслідкового зв'язку між протиправною поведінкою відповідача за первісним позовом та шкодою і вини.

У відповідності зі ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Статтею 32 Господарського процесуального кодексу України визначено, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст.ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За приписами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Виходячи з вищевикладеного, суд не знаходить підстав для задоволення первісного позову.

Судові витрати, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача за первісним позовом.

Щодо позовних вимог Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про визнання недійсним договорів оренди торговельної точки, суд дійшов висновку, що зустрічні позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Статтею 20 Господарського кодексу України передбачено, що кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Захист цивільних прав та інтересів судом здійснюється у спосіб встановлений законом або договором.

Перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів визначається ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України, до яких, зокрема, відноситься визнання правочину недійсним. Аналогічні положення містить ст.20 Господарського кодексу України.

Судом встановлено, що договори оренди торгової точки (кузов машини) за адресою: АДРЕСА_1 від 01.01.2014 року та від 01.01.2015 року вчинено в письмовій формі, підписано представниками обох сторін, а також судом встановлено, що сторонами було досягнуто згоди щодо всіх істотних умов оскаржуваних правочинів, а отже, за висновками суду, спірні правочини було вчинено 01.01.2014 року та 01.01.2015 року, що фактично не заперечувалось сторонами.

Частиною 1 ст. 638 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст.204 Цивільного кодексу України).

Позивач за зустрічним позовом в обгрунтування заявлених позовних вимог посилається на те, що в порушення вимог п. 8.2 ч. 8 рішення Київської міської ради № 678/2088 від 18.11.2004 року «Про збір та видачу дозволу на розміщення об'єктів торгівлі та сфери послуг» дозвіл на розміщення об'єкту торгівлі не знаходиться на об'єкт торгівлі кузовній машині за адресою: м. Київ, АДРЕСА_1 під час здійснення торгівлі, а на звернення позивача за первісним позовом до ФОП ОСОБА_1 з вимогою надати дозвіл на розміщення об'єкту торгівлі за адресою: АДРЕСА_1, дозвіл на початок роботи в органах пожежного нагляду та дозвіл на початок роботи в органах державної санітарно-епідеміологічної служби, останній повідомив, що у нього такі документи відсутні. Позивач за зустрічним позовом зазначає, що кузов машини за адресою: АДРЕСА_1 не придатний для провадження торговельної діяльності тому, що протікає дах машини у чотирьох місцях. Таким чином, договори оренди торговельної точки (кузовної машини) за адресою: м. Київ, АДРЕСА_1 від 01.01.2014 року та 01.01.2015 року укладені з порушенням вимог рішення Київської міської ради № 678/2088 від 1 8.11.2004 року «Про збір та видачу дозволу на розміщення об'єктів торгівлі та сфери послуг».

За змістом статті 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити Цивільному Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

У пункті 2.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" № 11 від 29.05.2013 зазначено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

За приписами ч. 1 ст. 207 Господарського кодексу України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

За змістом постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" № 9 від 06.11.2009 р. відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Приписи п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" №9 від 06.11.2009 р. передбачають, що угода може бути визнана недійсною лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Отже, в кожній справі про визнання угоди недійсною суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків.

Відповідно до положень абз. 5 п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" №9 від 06.11.2009 р. відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

За приписом ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб'єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

За змістом постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" № 9 від 06.11.2009 року відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

За таких обставин, приймаючи до уваги положення Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, позивачем при зверненні до суду з вимогами про визнання правочину недійсним повинно бути доведено наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 р. "Про судове рішення" рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Суд зазначає, що однією з обов'язкових умов визнання договору недійсним є порушення у зв'язку з його укладенням прав та охоронюваних законом інтересів позивача. Якщо за результатами розгляду справи факту такого порушення не встановлено, а позивач посилається на формальне порушення закону у суду немає правових підстав для задоволення позову. Вказана правова позиція Верховного суду України міститься у постанові, прийнятої за наслідками розгляду справи №6-94цс13 від 25.12.2013 та є обов'язковою для застосування в силу ст.111-28 ГПК України.

Так, судом встановлено, що зміст договорів оренди торгової точки (кузов машини) за адресою: АДРЕСА_1 від 01.01.2014 року та від 01.01.2015 року містить всі необхідні суттєві умови, передбачені законом - предмет договору оренди, строки оплати орендної плати, строк договору, інші умови, що узгоджуються з вимогами норм чинного законодавства.

Тобто, на час укладення спірних правочинів сторони досягли взаємної згоди щодо усіх їх істотних умов та ці договори були укладені у повній відповідності із вимогами законодавства.

Враховуючи вищевикладене, приймаючи до уваги положення ст.ст. 203, 215 Цивільного кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, позивачем за зустрічним позовом при зверненні до суду з вимогами про визнання договорів недійсними не доведено наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними.

З огляду на викладене вище, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про визнання недійсними договорів оренди торгової точки (кузов машини) за адресою: АДРЕСА_1 від 01.01.2014 року та від 01.01.2015 року.

Виходячи з вищевикладеного, суд не знаходить підстав для задоволення зустрічного позову.

Судові витрати, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача за зустрічним позовом.

Керуючись ст.ст. 4-3, 33, 34, 43, 49, ст. 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

1. В задоволенні первісного позову відмовити повністю.

2. В задоволенні зустрічного позову відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 85 Господарського процесуального кодексу України. Рішення може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції в порядку та в строки, передбачені нормами ст.ст. 91, 93 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст рішення складено 09.06.2016 року.

Суддя О.С. Комарова