РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.12.2016Справа №910/10166/15

За позовом Публічного акціонерного товариства "Полтаваобленерго"

до Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

За участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача:

1. Публічне акціонерне товариство "Акцент-Банк"

2. Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Сидоренко Андрій Васильович

про визнання векселів такими, що не підлягають виконанню

Суддя Селівон А.М.

Представники сторін:

Від позивача: Колосовський Ю.О. - представник, довіреність № 10-73/12179 від 18.10.2016.

Від відповідача: Вознюк Є.В.- представник, довіреність №

Від третьої особи 1: Каракоця О.Р. - представник, довіреність № 584-О від 19.01.2015;

Від третьої особи 2: не з'явився;

В судовому засіданні на підставі ч.2 ст. 85 Господарського процесуального кодексу України оголошені вступна та резолютивна частини рішення.

СУТЬ СПОРУ:

Публічне акціонерного товариство "Полтаваобленерго" звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" про визнання недійсними зобов'язання Публічного акціонерного товариства "Полтаваобленерго" сплатити за простими векселями №№0323-0332 номінальною вартістю 1000000 грн. суму грошових коштів у розмірі 1000000 грн. у строк платежу за пред'явленням, але не раніше 01.01.2015р., а вказані векселі такими, що не підлягають виконанню та про визнання такими, що не підлягають виконанню виконавчі написи від 05.03.2015р., що вчинені приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сидоренко А.В. на простих векселях №№0323-0332 номінальною вартістю 1000000 грн., векселедавцем за якими є ВАТ "Полтаваобленерго", правонаступником якого є позивач (із врахуванням заяви про зміну предмета позову від 20.05.2015 р.).

При цьому в обґрунтування позовних вимог позивач посилався на той факт, що у ПАТ "Полтаваобленерго" відсутні зобов'язання по сплаті грошових коштів за спірними векселями, оскільки останні не містять реквізиту "підпис векселедавця", адже голова правління ОСОБА_5 та головний бухгалтер ОСОБА_6 не підписували цих векселів, а відтак, за твердженням позивача, зобов'язання з оплати грошових коштів за ними у нього відсутні.

Разом з тим, предметом спору у даній справі є також вимоги Публічного акціонерного товариства "Полтаваобленерго" про визнання виконавчих написів нотаріуса №№360-369 від 05.03.2015р., вчинених на спірних векселях такими, що не підлягають виконанню, оскільки дії нотаріуса, який не перевірив факту пред'явлення оригінала векселя до сплати боржникові, є неправомірними.

Рішенням господарського суду міста Києва від 14.01.2016 р. (суддя Полякова К.В.) у справі № 910/10166/15, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 07.06.2016р. (колегією суддів у складі головуючого судді Дикунської С.Я., суддів: Коршун Н.М., Буравльова С.І.) у задоволенні позову ПАТ "Полтаваобленерго" до ПАТ "НАК "Нафтогаз України" відмовлено повністю.

Постановою Вищого господарського суду України від 21.09.16р. у справі № 910/10166/15 касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Полтаваобленерго" задоволено частково. Постанову Київського апеляційного господарського суду від 07.06.2016р. та рішення господарського суду міста Києва від 14.01.2016р. у справі №910/10166/15 скасовано, справу №910/10166/15 передано на новий розгляд до Господарського суду міста Києва в іншому складі суду.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04.10.2016 справу №910/10166/15 передано на розгляд судді Селівону А.М.

Ухвалою господарського суду м. Києва від 05.10.2016 справу прийнято до розгляду, розгляд справи призначено на 26.10.2016.

Ухвалою господарського суду м. Києва від 26.10.2016 за ініціативою суду залучено до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Сидоренка Андрія Васильовича, розгляд справи відкладено на 17.11.2016.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.11.2016 розгляд справи відкладався на 13.12.2016.

В судовому засіданні з 13.12.2016 по 22.12.2016 на підставі ч. 3 ст. 77 ГПК України оголошувалась перерва.

У судове засідання 26.10.2016 з'явились уповноважені представники позивача та відповідача.

У судове засідання 17.11.2016 з'явились уповноважені представники позивача та відповідача.

Уповноважені представники третіх осіб у судове засідання 17.11.2016 не з'явились.

Про дату, час і місце розгляду даної справи третя особа 1 повідомлена належним чином, що підтверджується наявним в матеріалах справи рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення: №369.

Копія ухвали суду від 26.10.2016, яка направлялась третій особі 2 на адресу: АДРЕСА_1, на час проведення судового засідання 17.11.2016 на адресу Господарського суду м. Києва не повернулась.

Судом здійснено запит з офіційного сайту Українського державного підприємства поштового зв'язку "Укрпошта" щодо відстеження пересилання поштового відправлення № 334, в якому зазначено, що станом на 14.11.2016 вказане поштове відправлення повернуто за зворотною адресою та адресату не вручено.

У судове засідання 13.12.2016 з'явились уповноважені представники сторін.

У судове засідання 22.12.2016 з'явились уповноважені представники позивача, відповідача та третьої особи 1.

Уповноважений представник третьої особи 2 у судове засіданні не з'явився.

Про дату, час і місце розгляду даної справи 22.12.2016 третя особа 2 повідомлена належним чином, що підтверджується наявною в матеріалах справи розпискою про оголошення перерви б/н від 13.12.2016.

Так, у судовому засіданні 26.10.2016 представник позивача подав клопотання про долучення документів до матеріалів справи б/н від 26.10.2016, яке судом долучено до матеріалів справи.

Судом повідомлено, що до початку судового засідання 17.11.2016 через відділ діловодства Господарського суду м. Києва від представника позивача надійшли 2 примірники клопотань про долучення документів до матеріалів справи № 10-73/13438 від 16.11.2016 та № 10-70/13458 від 16.11.2016, які судом задоволено, документи долучено до матеріалів справи.

Також судом повідомлено, що до початку судового засідання через відділ діловодства Господарського суду м. Києва від представника відповідача надійшли пояснення по справі б/н від 16.11.2016, які судом долучено до матеріалів справи.

До початку судового засідання 13.12.2016 через відділ діловодства Господарського суду м. Києва від третьої особи 2 надійшло клопотання про долучення документів до матеріалів справи № 125/01-16 від 08.12.2016, серед якого наявні пояснення по справі, які судом долучено до матеріалів справи.

Також судом повідомлено, що до початку судового засідання 13.12.2016 через відділ діловодства Господарського суду м. Києва від представника третьої особи 1 надійшли пояснення по справі б/н б/д, які судом долучено до матеріалів справи.

Заяв та клопотань процесуального характеру на час проведення судового засідання 22.12.2016 р. від третьої особи 2 до суду не надходило.

Про поважні причини неявки третьої особи 2 або його уповноваженого представника в судове засідання 22.12.2016 суд не повідомлено.

Відповідно до 2.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" (далі - Постанова № 18) якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 ГПК), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

Згідно підпункту 3.9.2 п. 3.9. Постанови №18 у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

З огляду на вищевикладене, оскільки явка третьої особи 2 або його уповноваженого представника в судові засідання обов'язковою не визнавалась, третя особа 2 не скористалась належним їй процесуальним правом приймати участь в судовому засіданні, беручи до уваги відсутність процесуальних заяв та клопотань третьої особи 2 станом на час розгляду справи 22.12.2016, а також те, що представники позивача, відповідача та третьої особи 1 проти розгляду справи за відсутності третьої особи 2 або його уповноваженого представника не заперечували, суд продовжував здійснювати розгляд справи за відсутності третьої особи 2 або його уповноваженого представника, виключно за наявними у справі матеріалами.

Судом прийнято до уваги, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника.

При цьому, оскільки суд неодноразово відкладав розгляд справи та оголошував перерву в судовому засіданні, надаючи учасникам судового процесу можливість реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень, суд, враховуючи обмежені процесуальні строки розгляду спору, встановлені ст. 69 Господарського процесуального кодексу України, не знаходив підстав для відкладення розгляду справи.

Враховуючи відсутність на час проведення судових засідань клопотань представників сторін щодо здійснення фіксації судового засідання по розгляду даної справи технічними засобами, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Судовий процес відображено у протоколах судового засідання.

Перед початком розгляду справи представників сторін було ознайомлено з правами та обов'язками відповідно до ст.ст. 20, 22, 27, 60, 74 та ч. 5 ст. 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Представники сторін в судових засіданнях повідомив суд, що права та обов'язки стороні зрозумілі.

Відводу судді представниками сторін не заявлено.

Представник позивача в судових засіданнях 13.12.2016 та 22.12.2016 підтримав позовні вимоги, викладені у позовній заяві, відповів на питання суду.

Представник відповідача в судових засіданнях 13.12.2016 та 22.12.2016 заперечив проти позовних вимог з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву та письмових поясненнях, відповів на питання суду.

Представник третьої особи 1 в судових засіданнях 13.12.2016 та 22.12.2016 заперечив проти позовних вимог, викладених у позовній заяві, надав пояснення по справі.

Представник третьої особи 2 в судовому засіданні 13.12.2016 заперечив проти позовних вимог, викладених у позовній заяві, надав пояснення по справі.

Дослідивши матеріали справи та подані докази, заслухавши в судовому засіданні пояснення представників сторін, з'ясувавши обставини, що мають значення для вирішення спору, перевіривши наданими сторонами доказами та оглянувши в судовому засіданні їх оригінали, суд

ВСТАНОВИВ:

Згідно з ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1, 4 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до ст. 194 Цивільного кодексу України цінним папером є документ установленої форми з відповідними реквізитами, що посвідчує грошове або інше майнове право, визначає взаємовідносини емітента цінного папера (особи, яка видала цінний папір) і особи, яка має права на цінний папір, та передбачає виконання зобов'язань за таким цінним папером, а також можливість передачі прав на цінний папір та прав за цінним папером іншим особам.

Види цінних паперів та порядок їх обігу встановлюються законом (ч. 2 ст. 195 Цивільного кодексу України).

Згідно ч. 7 ст. 164 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання мають право в порядку, встановленому законом, випускати в обіг векселі - боргові цінні папери, які посвідчують безумовне грошове зобов'язання векселедавця або його наказ третій особі сплатити після настання строку платежу визначену суму власнику векселя (векселедержателю).

Суд зазначає, що відносини, пов'язані із обігом векселів в Україні, на час виникнення спірних правовідносин, регулюються Конвенцією, якою запроваджено Уніфікований закон про переказні векселі та прості векселі (з урахуванням застережень, передбачених у додатку II до неї), Конвенцією про врегулювання деяких колізій законів про переказні векселі та прості векселі, Конвенцією про гербовий збір стосовно переказних векселів і простих векселів (підписані в Женеві 07.06.1930 року), а також законами України від 06.07.1999 року № 826-XIV "Про приєднання України до Женевської конвенції 1930 року, якою запроваджено Уніфікований закон про переказні векселі та прості векселі", від 06.07.1999 року № 827-X1V "Про приєднання України до Женевської конвенції 1930 року про врегулювання деяких колізій законів про переказні векселі та прості векселі", від 06.07.1999 року № 828-X1V "Про приєднання України до Женевської конвенції 1930 року про гербовий збір стосовно переказних векселів і простих векселів".

Згідно ст. 1 Закону України «Про цінні папери та фондову біржу» цінні папери - грошові документи, що засвідчують право володіння або відносини позики, визначають взаємовідносини між особою, яка їх випустила, та їх власником і передбачають, як правило, виплату доходу у вигляді дивідендів або процентів, а також можливість передачі грошових та інших прав, що випливають з цих документів, іншим особам.

Згідно зі ст. 75 Уніфікованого закону про переказні векселі та прості векселі простий вексель містить: назву "простий вексель", яка включена в текст документа і висловлена тією мовою, якою цей документ складений; безумовне зобов'язання сплатити визначену суму грошей; зазначення строку платежу; зазначення місця, в якому повинен бути здійснений платіж; найменування особи, якій або наказу якої повинен бути здійснений платіж; зазначення дати і місця складання простого векселя; підпис особи, яка видає документ (векселедавець).

Форма будь-якого зобов'язання, яке виникає із переказного або простого векселя, підпорядковується законам місця підписання зобов'язання (ч. 1 ст. 3 Конвенції про врегулювання деяких колізій законів про переказні векселі та прості векселі.

Так, на підставі ст. 3 Закону України «Про цінні папери і фондову біржу» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) (далі - Закон) відповідно до цього Закону в Україні можуть випускатися такі види цінних паперів: акції; облігації внутрішніх та зовнішніх державних позик; облігації місцевих позик; облігації підприємств; казначейські зобов'язання республіки; ощадні сертифікати; інвестиційні сертифікати; векселі; приватизаційні папери.

Враховуючи тип підприємства позивача, відповідно до цього Закону до цінних паперів, які могли бути емітовані та видані позивачем відносяться лише: акції; облігації підприємств; векселі.

За змістом ч. 1 ст. 21 Закону вексель - це цінний папір, який засвідчує безумовне грошове зобов'язання векселедавця сплатити після настання строку визначену суму грошей власнику векселя (векселедержателю), тоді як акція - це цінний папір без установленого строку обігу, що засвідчує дольову участь у статутному фонді акціонерного товариства, підтверджує членство в акціонерному товаристві та право на участь в управлінні ним, дає право його власникові на одержання частини прибутку у вигляді дивіденду, а також на участь у розподілі майна при ліквідації акціонерного товариства (п. 1 ст. 4 Закону). Облігацією є цінний папір, який засвідчує внесення її власником грошових коштів і підтверджує зобов'язання відшкодувати йому номінальну вартість цього цінного паперу в передбачений в ньому строк з виплатою фіксованого процента (ст. 10 Закону).

Відповідно до ст.ст. 4, 6-7, 10, 11 Закону облігації та акції випускаються підприємством, в тому числі шляхом емісії, які таким чином засвідчують відповідно внесення грошових коштів у підприємства (облігація) та дольову участь відповідного акціонера у статутному фонді акціонерного товариства (акція), тоді як вексель випускається підприємством шляхом його видачі - складення на підприємстві, як документа певної форми з обов'язковими реквізитами та сумою грошового (боргового) зобов'язання векселедавця.

Як встановлено судом за матеріалами справи, 04.05.2000 року Відкритим акціонерним товариством «Полтаваобленерго», правонаступником якого є позивач у справі, емітовано прості векселі, строком оплати «по пред'явленню, але не раніше 01.01.2015 року» Українському кредитному банку (0) чи його наказу, а саме №№ 0323, 0324, 0325, 0326, 0327, 0328, 0329, 0330, 0331, 0332, кожен з яких номінальною вартістю 1 000 000,00 грн. (далі - спірні векселі).

На спірних векселях Українським кредитним банком були проставлені прості бланкові індосаменти із написом «платити наказу: без обороту на мене», які скріплені відтиском печатки і підписами голови правління Український кредитний банк ОСОБА_7 та головного бухгалтера ОСОБА_8

26.02.2015 року Державний нотаріус Другої Полтавської державної нотаріальної контори Смоковенко Т.О. опротестував прості векселі на вимогу ПАТ «НАК «Нафтогаз України», а саме №№0323 на суму 1 мільйон гривень; 0324 на суму 1 мільйон гривень; 0325 на суму 1 мільйон гривень; 0326 на суму 1 мільйон гривень; 0327 на суму 1 мільйон гривень; 0328 на суму 1 мільйон гривень; 0329 на суму 1 мільйон гривень; 0330 на суму 1 мільйон гривень; 0331 на суму 1 мільйон гривень; 0332 на суму 1 мільйон гривень, векселедавцем за якими є позивач.

27.02.2015 року на адресу позивача надійшов лист ПАТ «НАК «Нафтогаз України» №26-1262/1.2-15 від 20.02.2015р. з пропозицією оплатити вищезгадані векселі строком до 12:00 24.02.2015 року, а також попереджено позивача як векселедавця про вчинення у відповідності до чинного законодавства по векселях протесту у неплатежі у разі несплати вказаних векселів.

05.03.2015 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сидоренко А.В. згідно ст. 87 Закону України «Про нотаріат» та п. 11 переліку документів, по яких стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, вчинено виконавчі написи №360-369 на простих векселях, а саме №№0323, 0324, 0325, 0326, 0327, 0328, 0329, 0330, 0331, №0332, кожен з яких номінальною вартістю 1 000 000,00 грн.

У зв'язку з тим, що виконавчий напис нотаріуса, у відповідності до вимог п. 4 ст. 17 Закону України «Про виконавче провадження», є виконавчим документом, стягувачем дані документи були направлені до відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби головного територіального управління юстиції у Полтавській області.

05.05.2015 Відділом примусового виконання рішень управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області відкрито виконавчі провадження за вищевказаними виконавчими написами нотаріуса №№360-369 від 05.03.2015 року на загальну суму 10 000 000,00 грн.

Зі змісту позовної заяви з уточненням до неї та інших наявних у матеріалах справи пояснень позивача вбачається, що за твердженням останнього, підставою для виникнення спору у даній справі стало те, що зазначені вище спірні векселі не підлягають виконанню, оскільки не містять реквізиту "підпис векселедавця", адже голова правління позивача ОСОБА_5 та головний бухгалтер ОСОБА_6 не підписували цих векселів, а відтак, за твердженням позивача, зобов'язання з оплати грошових коштів за ними у нього відсутні.

Зокрема, ПАТ «Полтаваобленерго», із посиланням на статті Уніфікованого закону про переказні векселі та прості векселі, вважає, що НАК «Нафтогаз України» не може вимагати виконання зобов'язань за векселем від позивача, оскільки відповідач отримав спірні векселі від представника, що не мав достатніх повноважень на видачу (передачу) векселя, а тому позивач просить суд визнати спірні векселі такими, що не підлягають виконанню.

Разом з тим, предметом спору у даній справі є також вимоги Публічного акціонерного товариства "Полтаваобленерго" про визнання виконавчих написів нотаріуса №№360-369 від 05.03.2015р. вчинених на спірних векселях такими, що не підлягають виконанню, оскільки дії нотаріуса, який не перевірив факту пред'явлення оригінала векселя до сплати боржникові, є неправомірними.

Тобто, як на підставу позовних вимог в цій частині ПАТ «Полтаваобленерго» покладено твердження про неправомірність дій нотаріуса щодо вчинення виконавчих написів про стягнення заборгованості за спірними векселями, зокрема,

щодо нездійснення перевірки нотаріусом факту пред'явлення оригінала векселя до сплати боржникові.

У відповідності до ст. 124, пп. 2, 3, 4 ч. 2 ст. 129 Конституції України та ст.ст. 4-2, 4-3 Господарського процесуального кодексу України основними засадами судочинства є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Обов'язок доказування, а отже і подання доказів відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України покладено на сторони та інших учасників судового процесу, а тому суд лише створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Тобто, вказана норма Господарського процесуального кодексу України зобов'язує доводити свою правову позицію саме ту сторону, яка на неї посилається.

Саме змагальність сторін, яка реалізується в господарському процесі через ст. 33 Господарського процесуального кодексу України дає змогу суду всебічно, повно та об'єктивно з'ясувати всі обставини справи та внаслідок чого ухвалити законне, обґрунтоване і справедливе рішення у справі.

За приписами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Як встановлено судом, договором № Т-102/042000 від 24.04.2000 року про обмін рівноцінних цінних паперів та на підставі акту прийому передачі векселів від 04.05.2000 року Публічним акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» прийнято прості векселі № 0323 на суму 1 мільйон гривень; № 0324 на суму 1 мільйон гривень; № 0325 на суму 1 мільйон гривень; № 0326 на суму 1 мільйон гривень; № 0327 на суму 1 мільйон гривень; № 0328 на суму 1 мільйон гривень; № 0329 на суму 1 мільйон гривень; № 0330 на суму 1 мільйон гривень; № 0331 на суму 1 мільйон гривень; № 0332 на суму 1 мільйон гривень, векселедавцем за якими є ВАТ Полтаваобленерго, правонаступником якого є ПАТ Полтаваобленерго, строк пред'явлення яких до оплати визначений після 01.01.2015 року.

При цьому, оскільки спірні векселі видані на пред'явника, отже їх законним векселедержателем вважається особа, у якої вексель фактично знаходиться, а саме ПАТ «НАК «Нафтогаз України», яким і було пред'явлено спірні векселя до оплати.

Аналогічного висновку дійшов Київський районний суд міста Полтави в рішенні від 21.07.15 р. у справі № 552/1276/15-ц за позовом Публічного акціонерного товариства «Полтаваобленерго» до Державного нотаріуса Другої полтавської державної нотаріальної контори Смоковенко Т.О. про визнання недійсними протестів про неоплату простих векселів, залишеному без змін ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 06.10.15 р.

Зі змісту наявних у матеріалах справи спірних векселів вбачається, що ВАТ "Полтаваобленерго" зобов'язалось сплатити визначені у них суми грошових коштів не раніше 01.01.2015р. Українському кредитному банку (м. Київ), правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство "Акцент-Банк" (третя особа 1 у справі).

При цьому, виходячи з норм Уніфікованого закону про переказні векселі та прості векселі від 07.06.1930р., за спірними векселями ПАТ "АКІІЕНТ-БАНК" як правонаступник Українського кредитного банку виступає індосантом, у тому розумінні цього визначення, яке випливає з приписів вказаного закону.

У відповідності зі ст. 9 Закону особою, яка у будь-якому випадку безумовно зобов'язана здійснити платіж за векселем, є виключно векселедавець (трасант). Статтею 15 передбачено, що індосант відповідає за акцепт і за платіж по векселю лише в тому випадку, коли не обумовлено протилежне.

У даному випадку, на спірних векселях були проставлені прості бланкові індосаменти із за застереженням "без обороту на мене" та новий векселедержатель - ПАТ «НАК «Нафтогаз України» погодився прийняти векселі за наявності такого застереження, що, в свою чергу, виключає будь-яку відповідальність індосанта з огляду на ст. 15 Уніфікованого Закону про переказні векселі та прості векселі.

При цьому судом взято до уваги правову позицію, викладену в постанові Верховного суду України від 06.06.2006 р. у справі № 05/179-05, згідно якої у відповідності зі статтею 15 Уніфікованого закону оскільки не обумовлено протилежне, індосант відповідає за акцепт і за платіж. Таким чином, вказана стаття передбачає можливість включення в індосамент застереження "Без обороту на мене" або будь-якого іншого застереження, що має наслідком звільнення індосанта від відповідальності за платіж по векселю. У такому випадку індосант відповідає лише за дійсність переданої по векселю вимоги. Вказане застереження має таке значення, що при неакцепті чи неплатежі до такого індосанта не можуть бути пред'явлені вимоги, передбачені статтями 43 - 49 Уніфікованого закону, тобто воно звільняє індосанта від відповідальності за невиконання зобов'язань по векселю.

Отже, форма індосамента, у якій індосант перед своїм підписом робить напис "Без обороту на мене", або інше рівнозначне застереження, - звільняє індосанта від відповідальності за пред'явленими до нього претензіям в разі неоплата векселя зобов'язаною по ньому особою (основним вексельним боржником).

Аналогічне за змістом положення міститься у пункті 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 08.06.2007 р. «Про деякі питання практики розгляду спорів, пов'язаних з обігом векселів".

Суд зазначає, що приписами ч. 3 ст. 5 Закону України «Про обіг векселів в Україні» встановлено, що вексель підписується від імені юридичних осіб власноручно керівником та головним бухгалтером (якщо така посада передбачена штатним розписом юридичної особи) чи уповноваженими ними особами. Підписи скріплюються печаткою.

Так, згідно з чинним законодавством зобов'язаною за простим векселем є особа, яка самостійно підписала вексель, або особа, від імені якої вексель підписала належним чином уповноважена третя особа.

Вексельне законодавство не містить положень щодо визначення належних повноважень осіб, які підписали вексель, а лише встановлює їх коло. Тому питання про належний характер уповноваження особи на підписання векселя має вирішуватися з огляду на загальні норми цивільного законодавства України, зокрема щодо укладення відповідного договору, видачі довіреності, вчинення внутрішніх актів органами юридичної особи, як, наприклад, прийняття зборами учасників рішення, наказу про виконання функцій виконавчого органу тощо.

Статтею 4 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що якщо в міжнародних договорах України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, встановлені інші правила, ніж ті, що передбачені законодавством України, то застосовуються правила міжнародного договору.

Відповідно до ст.ст. 33, 75, 76 Уніфікованого закону про переказні та прості векселі простий вексель вважається таким, що не має сили простого векселя у разі відсутності у ньому будь-яких необхідних реквізитів або зазначення строку платежу іншого, ніж встановлено у ст. 33 Уніфікованого закону.

Зокрема, простий вексель містить: назву "простий вексель", яка включена в текст документа і висловлена тією мовою, якою цей документ складений; безумовне зобов'язання сплатити визначену суму грошей; зазначення строку платежу; зазначення місця, в якому повинен бути здійснений платіж; найменування особи, якій або наказу якої повинен бути здійснений платіж; зазначення дати і місця складання простого векселя; підпис особи, яка видає документ (векселедавець).

Частиною 1 статті 3 Конвенції про врегулювання деяких колізій законів про переказні векселі та прості векселі (дата приєднання Україною 06.07.1999, дата набуття чинності для України 06.01.2000) форма будь-якого зобов'язання, яке виникає із переказного або простого векселя, підпорядковується законам місця підписання зобов'язання.

За приписами п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 08.06.2007 "Про деякі питання практики розгляду спорів, пов'язаних з обігом векселів" слідує, що при вирішення питання про наявність вексельних зобов'язань судам слід звертати увагу на додержання вимог вексельного законодавства щодо підписів зобов'язаних за векселем осіб.

Так, на дату видачі спірних векселів в Україні діяли Правила виготовлення і використання вексельних бланків, затверджені Постановою Кабінету Міністрів України № 528 від 10.09.1992, пунктом 1 розділу 2 яких встановлено, що вексель підписується керівником та головним бухгалтером юридичної особи та завіряється печаткою.

За відсутності зазначених реквізитів підпису юридичної або фізичної особи останній теж слід вважати відсутнім, а сам вексель - таким, що виданий з дефектом форми і не має вексельної сили (ст. 2 Уніфікованого закону про переказні та прості векселі).

Зважаючи на вищевикладене, суд доходить висновку, що дефектом форми векселя, яке призводить до визнання його таким, що не підлягає виконанню, є саме відсутність визначених законом обов'язкових реквізитів векселя як документу, у даному випадку відсутність підписів Голови правління, головного бухгалтера та печатки векселедавця.

При цьому виходячи з наявних матеріалів справи та наданих сторонами документів, суд звертає увагу, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів щодо втрати печатки ПАТ «Полтаваобленерго» на момент видачі спірних векселів, а документи щодо знищення печатки товариства в 2011 році, а саме акт № 21/1 від 05.05.11 р., копія якого наявна в матеріалах справи, не є підтвердженням відсутності печатки у позивача в 2000 році з огляду на дати вказаних документів та їх співвідношення з фактичними обставинами справи.

Поряд із цим, приймаючи до уваги предмет та підстави позовних вимог, виходячи з того, що під час розгляду справи виникли питання щодо встановлення дійсності виконання на спірних векселях підписів від імені позивача - Публічного акціонерного товариства «Полтаваобленерго» ОСОБА_5 та ОСОБА_6 судом ухвалою від 25.06.2015 р. у справі № 910/10166/15 у відповідності до ст. 41 Господарського процесуального кодексу України було призначено судову почеркознавчу експертизу, проведення якої було доручено Київському науково - дослідному інституту судових експертиз.

За висновком судової почеркознавчої експертизи у даній справі № 155583/15592/15-92 від 18.11.2015, який знаходиться в матеріалах справи, судом встановлено, що підписи від імені голови правління ОСОБА_5 та головного бухгалтера ОСОБА_6 в оригіналах спірних простих векселів №№0323, 0324, 0325, 0326, 0327, 0328, 0329, 0330, 0331, 0332 від 04.05.2000 виконані рукописним способом без застосування попередньої технічної підготовки чи технічних засобів не ОСОБА_5 та не ОСОБА_6, а іншою особою.

Статтею 76 Уніфікованого закону встановлено, що документ у якому відсутній будь-який з реквізитів, зазначених у статті 75 вказаного Закону, не має сили простого векселя, за винятком випадків, зазначених нижче у цій статті.

Отже, Уніфікований закон пов'язує визнання векселів такими, що не мають вексельної сили, з підставами, пов'язаними з дефектом форми, будь - яких інших підстав законом не передбачено (зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 11.12.2009 у справі №38/51).

Тобто навіть виявлення підробленого підпису на векселі від імені векселедавця або ж підпису вигаданих осіб чи інших осіб, які не можуть зобов'язуватися за векселем із тих чи інших підстав, не означає відсутності такого підпису взагалі. Такий вексель не слід вважати таким, що має дефект форми - відсутність підпису.

Відповідно до статті 7 Уніфікованого закону якщо на переказному векселі є підписи осіб, нездатних зобов'язатися за переказним векселем, або підроблені підписи, або підписи вигаданих осіб, або підписи, які з будь-яких інших підстав не можуть зобов'язувати тих осіб, які поставили їх на переказному векселі або від імені яких переказний вексель був підписаний, то зобов'язання інших осіб, які поставили свої підписи на ньому, є все ж таки юридично дійсними.

Ця норма не визначає повноважність осіб, які підписали вексель, а вказує, що при встановленні зазначених у ній обставин зобов'язання таких осіб за векселем є юридично дійсними.

Наслідки вчинення дій особами, вказаними у статті 7 Уніфікованого закону, визначені статтею 8 цього Закону, згідно з якою кожний, хто поставив свій підпис на переказному векселі як представник особи, від імені якої він був уповноважений діяти, сам зобов'язаний за векселем і, якщо він заплатить, матиме ті самі права, які мала б та особа, за яку він мав намір діяти. Таке ж правило застосовується до представника, який перевищив свої повноваження.

Стаття 77 Уніфікованого закону передбачає, що такі наслідки настають і для осіб, котрі здійснили ці ж дії, і при видачі простого векселя.

Враховуючи наведене та навіть з огляду на те, що спірні векселі від імені голови правління ПАТ «Полтаваобленерго» ОСОБА_5 та головного бухгалтера ПАТ «Полтаваобленерго» ОСОБА_6 підписані іншими особами, їх підписи скріплені печаткою ПАТ «Полтаваобленерго».

При цьому оскільки судом не встановлено, а позивачем не доведено належними та допустими доказами наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання спірних векселів недійсними, а саме дефекту форми векселя, та будь-яких інших підстав, які позбавляли б його вексельної сили, законодавством не передбачено, суд приходить до висновку про те, що відсутність дійсних підписів голови правління та головного бухгалтера не позбавляє спірні векселі вексельної сили.

Пунктом 9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 08.06.2007 року визначено, що при розгляді справ такої категорії судам слід враховувати, що у разі схвалення в подальшому особою видачі (передачі) векселя представником без повноважень або з їх перевищенням, відповідальність за векселем на підставі частини 2 статті 241 Цивільного кодексу України несе ця особа, якщо інше не випливає із самого векселя.

Приписи частини 1 статті 241 Цивільного кодексу України не містять виключного переліку дій особи, які можуть бути розцінені як вчинення дій, що свідчать про схвалення особою, яку представляють, правочину, вчиненого з перевищенням повноважень.

Частиною 1 статті 92 вказаного Кодексу передбачено, що юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону.

Наразі із наявного у матеріалах справи фінансового звіту ПАТ «Полтаваобленерго» за 2014 рік вбачається, що підприємством позивача видано векселів на загальну суму 10 000 000,00 грн., що свідчить про обізнаність ПАТ «Полтаваобленерго» наявності у нього вексельних зобов'язань та може свідчити про відповідальність за векселем на підставі частини 2 статті 241 Цивільного кодексу України.

Окрім того, судом критично оцінюється заперечення позивачем дійсності векселів та зазначення про непов'язаність зазначеної в рядку 1065 розділу ІІІ Звіту про фінансовий стан на 31.12.14 р. інформації з предметом спору та відсутність інформації щодо векселів на загальну суму 10 000 000,00 грн. з огляду на той факт, що згідно приписів ст. 11 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінасову звітність» на основі даних бухгалтерського обліку підприємства зобов'язані складати фінансову звітність, до складу якої входять: баланс, звіт про фінансові результати, звіт про рух грошових коштів, звіт про власний капітал та примітки до звітів. Фінансову звітність підписують керівник та бухгалтер підприємства.

При цьому згідно ст. 9 вказаного Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Отже, виходячи з приписів чинного законодавства посилання позивача на відсутність інформації щодо виданих в 2000 році спірних векселів за умови відображення відповідної інформації в фінансовому звіті товариства за 2014р., підписаного керівником ПАТ «Полтаваобленерго» та на якого, зокрема, покладено відповідальність за достовірність такої інформації, зважаючи на відсутність доказів існування інших, відмінних від спірних векселів позивача, судом оцінюється критично.

Також суд зазначає, що контроль за додержанням законодавства про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні здійснюється відповідними органами в межах їх повноважень, передбачених законами, отже спір щодо достовірності фінансової звітності позивача виходить за межі предмету спору у даній справі та може бути вирішений сторонами в межах іншого спору.

Таким чином, виходячи з вищевикладеного суд доходить висновку, що зобов'язання Публічного акціонерного товариства «Полтаваобленерго» щодо сплати грошових коштів за спірними векселями, а саме №№0323, 0324, 0325, 0326, 0327, 0328, 0329, №0330, 0331, 0332 є безспірними та підтверджуються наявністю самих векселів, а тому вимоги позивача про визнання недійсними зобов'язання сплатити за простими векселями суму грошових коштів на користь НАК «Нафтогаз України» є безпідставними та необґрунтованими, векселі, за якими вчинено спірні виконавчі написи, підлягають виконанню, відтак позовні вимоги в частині визнання векселів такими, що не підлягають виконанню, задоволенню не підлягають.

При винесенні відповідного рішення у справі судом взято до уваги правову позицію, викладену в постановах Вищого господарського суду України від 05.10.2016 у справі № 910/12353/15, від 21.12.2011 р. у справі № 12/5009/2719/11.

Щодо позовних вимог про визнання виконавчих написів нотаріуса такими, що не підлягають виконанню, суд зазначає, що за приписами ст. 87 Закону України «Про нотаріат» (в редакції, що діяла на час вчинення спірних написів) для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п. 1.1 глави 16 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 282/20595 від 22.02.2012 р., для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість, або на правочинах, що передбачають звернення стягнення на майно на підставі виконавчих написів.

Для одержання виконавчого напису за векселями, опротестованими нотаріусами в установленому законом порядку, подаються: а) оригінал опротестованого векселя; б) акт про протест векселя (п. 11 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1172 від 29.06.1999 р.).

Нотаріус на підставі ст. 88 Закону України «Про нотаріат» вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку.

Зокрема, у виконавчому написі повинні зазначатися: дата (рік, місяць, число) його вчинення, посада, прізвище, ім'я, по батькові нотаріуса, який вчинив виконавчий напис; найменування та адреса стягувача; найменування, адреса, дата і місце народження боржника, місце роботи (для громадян), номери рахунків в установах банків (для юридичних осіб); строк, за який провадиться стягнення; суми, що підлягають стягненню, або предмети, які підлягають витребуванню, в тому числі пеня, проценти, якщо такі належать до стягнення; розмір плати, сума державного мита, сплачуваного стягувачем, або мита, яке підлягає стягненню з боржника; номер, за яким виконавчий напис зареєстровано; дата набрання юридичної сили; строк пред'явлення виконавчого напису до виконання. Виконавчий напис скріплюється підписом і печаткою нотаріуса (ст. 89 Закону).

Відповідно до Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 2 "Про узагальнення судової практики розгляду справ про оскарження нотаріальних дій або відмову в їх вчиненні" від 07.02.2014 підставами оскарження виконавчих написів може бути як порушення нотаріусом процедури вчинення напису (наприклад, неповідомлення боржника про вимогу кредитора), так і неправильність вимог кредитора.

Так, за змістом пункту 10 вказаної Постанови нотаріус при вчиненні виконавчого напису не встановлює права та обов'язки учасників правовідносин, а перевіряє безспірність заборгованості в контексті наявності документів з урахуванням положень Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку.

Як встановлено судом за матеріалами справи та підтверджено в судовому засіданні 13.12.2016 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сидоренко А.В., залученим судом до участі у справі на виконання постанови Вищого господарського суду України від 21.09.16 р. у справі № 910/10166/15, та яким 05 березня 2015р. за вказаними спірними векселями вчинено виконавчі написи про стягнення заборгованності на користь відповідача - публічного акціонерного товариства «Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України», місцезнаходження: 01001, м.Київ, вул. Б. Хмельницького, буд. 6, , для вчинення спірних написів відповідач надав нотаріусу оригінали опротестованих векселів, протести векселів про неоплату, вчинені державним нотаріусом Другої полтавської нотаріальної контори Сомовенко Т.О., які були підписані уповноваженими на те особами.

Тобто, як вбачається з матеріалів справи, вказане свідчить про надання нотаріусу усіх необхідних документів для вчинення виконавчих написів.

Крім цього, спірні виконавчі написи містять усі необхідні реквізити, передбачені ст. 88 Закону України "Про нотаріат". При цьому суд зауважує, що нотаріус при вчиненні виконавчого напису не встановлює права та обов'язки учасників правовідносин, а перевіряє безспірність заборгованості в контексті наявності документів з урахуванням положень Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів.

Наведені обставини досліджено Київським районним судом міста Полтави в рішенні від 21.07.2015 року у справі №552/1276/15-ц за позовом ПАТ "Полтаваобленерго" до державного нотаріуса Другої полтавської державної нотаріальної контори Смоковенко Тетяни Олексіївни про визнання недійсним протестів про неоплату простих векселів, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 06.10.2015 року.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 35 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Преюдиціальність - обов'язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, адже їх істину вже встановлено у рішенні чи вироку, і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.

Аналогічна положення знайшли своє відображення в пункті 2.6 Постанови № 18, згідно якої не потребують доказування преюдиціальні обставини, тобто встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, - при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо. Преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом.

За таких обставин суд вважає встановленими Київським районним судом міста Полтави в рішенні №552/1276/15-ц від 21.07.2015 року обставини безпідставності доводів ПАТ «Полтавобленерго» щодо порушення нотаріусом порядку вчинення протесту векселів та правомірність дій останнього. При цьому вказані факти відповідно до норм ГПК та роз'яснень Пленуму Вищого господарського суду України є преюдиційними і доказування не потребують.

Таким чином, господарський суд доходить висновку, що вищезгадані виконавчі написи нотаріуса були здійснені на підставі, в межах повноважень та у порядку, передбаченими діючим законодавством, при цьому позивачем всупереч ст.ст. 32, 33, 34 ГПК України не надано належних та допустимих доказів на підтвердження позовних вимогв цій частині, а тому в їх задоволенні має бути відмовлено.

Зазначена правова позиція узгоджується з позицією, викладеною в постановах Вищого господарського суду України від 26.04.2016 року у справі № 910/7644/15-г та від 05 жовтня 2016 року у справі № 910/12353/15.

Також як зазначалось судом вище, 05.05.2015р. відділом примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області відкрито виконавчі провадження по стягненню з ПАТ «Полтаваобленерго» на користь ПАТ «НАК «Нафтогаз України» заборгованості на загальну суму 10 000000,00 грн. на підставі виконавчих написів нотаріуса №360-369 від 05.03.2015р.

15.05.2015р. ВДВС були винесені постанови про відкладення провадження виконавчих дій в зв'язку з несвоєчасним отриманням постанов про відкриття виконавчого провадження та зверненням ПАТ «Полтаваобленерго» 12.05.2015р. із заявами про відкладення провадження виконавчих дій у відповідності до ст. 35 Закону України «Про виконавче провадження».

Крім цього, після звернення ПАТ «Полтаваобленерго» до Київського районного суду м. Полтави з позовною заявою про оскарження дій нотаріуса, ухвалою від 13.05.2015р. у справі № 552/1276/15-ц Київський районний суд м. Полтави в забезпечення позову зупинив виконання виконавчих написів нотаріуса №360-369 від 05.03.2015р. по стягненню з ПАТ «Полтаваобленерго» на користь ПАТ «НАК «Нафтогаз України» заборгованості на загальну суму 10 000000,00 грн. Дана ухвала була допущена до негайного виконання.

Зважаючи на факт винесення та пред'явлення ПАТ «Полтаваобленерго» зазначеної ухвали до виконання, органом ДВС постановами від 21.05.2015р. були зупинені відповідні виконавчі провадження.

В подальшому, оскільки рішенням Київського районного суду м. Полтави у справі № 552/1276/15-ц від 21.07.2015, яке набрало законної сили 06.10.2015, відмовлено у задоволенні позовних вимог ПАТ "Полтаваобленерго" про визнання недійсними протестів векселів про неоплату простих векселів, 12.08.2016 р. ВДВС були винесені постанови про поновлення виконавчих проваджень по стягненню з ПАТ «Полтаваобленерго» на користь ПАТ «НАК «Нафтогаз України» невиплачену в строк заборгованість на загальну суму 10 000000,00 грн. згідно виконавчих написів нотаріуса №360-369 від 05.03.15р., та на підставі ст.ст. 28, 41 Закону України «Про виконавче провадження» в зв'язку з не виконанням товариством самостійно в 7-денний строк з моменту винесення постанови про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання виконавчих написів нотаріуса, відділом примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області 14.09.2016р. винесені постанови про стягнення з ПАТ «Полтаваобленерго» виконавчого збору на загальну суму 1 000 000,00 грн. та стягнення з боржника витрат на проведення виконавчих дій на загальну суму 663,60 грн., копії яких наявні в матеріалах справи.

Як встановлено судом за матеріалами справи, 30.09.2016 р. ПАТ «Полтаваобленерго» було перераховано платіжним дорученням № 593688 на рахунок стягувача 10 000 000,00 грн. із зазначенням призначення платежу «згідно виконавчих написів нотаріуса №360-369 без НДС», що підтверджується наявною в матеріалах справи випискою банку по рахунку НАК «Нафтогаз України» та сторонами не заперечувалось.

З врахуванням зазначеної сплати та на підставі заяв ПАТ «Полтаваобленерго» постановами від 19.10.16р. виконавчі провадження по стягненню з ПАТ «Полтаваобленерго» на користь ПАТ «НАК «Нафтогаз України» невиплаченої в строк заборгованості на загальну суму 10 000000,00 грн. згідно виконавчих написів нотаріуса №360-369 від 05.03.15р. було закінчено згідно п. 9 ч.1 ст. 39, ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження», постанови про стягнення з боржника виконавчого збору та витрат на проведення виконавчих дій виділено в окремі провадження.

Згідно ст. 32 Закону України « Про виконавче провадження» заходами примусового виконання рішень є:

1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об'єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами;

2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника;

3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні;

4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов'язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем;

5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

При цьому звернення на кошти та майно боржника полягає в їх арешті, вилученні та примусовій реалізації.

Окрім того, за приписами ст. 28 Закону України «Про виконавче провадження» у разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного його виконання, постановою державного виконавця з боржника стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків суми,що підлягає стягненню чи поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом. Постанова про стягнення виконавчого збору може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом. Виконавчий збір стягується незалежно від вчинення державним виконавцем заходів примусового виконання, передбачених цим Законом.

Отже, виходячи з положень Закону України «Про виконавче провадження» факт вказаної сплати позивачем вказаної суми в розмірі 10 000 000,00 грн. в рахунок оплати саме виконавчих написів нотаріуса №360-369 навіть за умови наявності відкритих виконавчих проваджень не може розцінюватись як примусове стягнення вказаних коштів з позивача органом виконавчої служби та свідчить про добровільність такого виконання, оскільки одних заходів примусового виконання виконавчих написів відділом примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області вчинено не було.

Окрім того, суд звертає увагу на відсутність доказів оскарження відповідачем вищезазначених постанов про поновлення виконавчих проваджень від 12.08.2016 року та постанов від 14.09.2016р. про стягнення з ПАТ «Полтаваобленерго» виконавчого збору та стягнення з боржника витрат на проведення виконавчих дій.

Таким чином, з урахуванням викладеного та зважаючи на встановлені обставини у справі, господарський суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання виконавчих написів нотаріуса №360-369 такими, що не підлягають виконанню, в зв'язку з чим у задоволенні відповідних позовних вимог ПАТ "Полтаваобленерго" має бути відмовлено.

Рішення суду про задоволення позову може бути прийнято виключно у тому випадку, коли подані позивачем докази дозволять суду зробити чіткий, конкретний та безумовний висновок про обґрунтованість та законність вимог позивача.

Відповідно до пункту 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 № 6 "Про судове рішення" встановлено, що рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

З огляду на вищевикладене, враховуючи те, що позивач не довів в розумінні приписів ст.ст. 32, 33 Господарського процесуального кодексу України ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог, а також у зв'язку з відсутністю фактичних обставин, з якими закон пов'язує можливість визнання недійсними зобов'язань сплатити за простими векселями номінальною вартістю 1000000 грн. суму грошових коштів у розмірі 1000000 грн., а вказані векселі такими, що не підлягають виконанню та про визнання такими, що не підлягають виконанню виконавчі написи нотаріуса та настання відповідних юридичних наслідків, зважаючи на відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог у даній справі, суд вважає за необхідне відмовити позивачу у задоволенні з огляду на його необґрунтованість та недоведеність.

Щодо поданої відповідачем заяви про застосування позовної давності з посиланням на факт закінчення 04.05.03р. строку звернення позивача до суду з позовом про визнання векселів такими, що не підлягають виконанню, суд зазначає, що пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що "позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасниць Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу" (пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі відкрите акціонерне товариство "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії"; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства").

Отже, дотримання строку звернення є однією з умов реалізації права на позов і тісно пов'язане з реалізацією права на справедливий судовий розгляд.

За приписами статті 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно з частиною першою статті 260 Цивільного кодексу України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253 - 255 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок (стаття 253 ЦК України), а спливає у відповідні місяць та число останнього року строку, якщо строк визначений роками (частина перша статті 254 ЦК України).

В абзаці першому та п'ятому підпункту 2.1 пункту 2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 10 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» (далі - Постанова № 10) зазначено, що частиною третьою статті 267 ЦК України передбачена можливість застосування позовної давності, у тому числі й спеціальної, лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення судом. Посилання сторони на сплив позовної давності в процесі касаційного перегляду судового рішення не вважається такою заявою.

Суд вважає за необхідне зазначити, що згідно п. 2.2. постанови № 10 за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен розглянути справу у повному обсязі, дати належну оцінку доказам, відповідно до вимог статті 43 ГПК України, з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості.

Положення закону про правові наслідки спливу строку позовної давності можуть бути застосовані судом тільки у тому випадку, коли буде доведено існування самого суб'єктивного права і факт його порушення чи оспорювання. Якщо ж під час розгляду справи буде встановлено, що у позивача немає суб'єктивного права, про захист якого він просить, або ж воно не порушувалось чи не оспорювалось, суд повинен відмовити у позові не через пропущення строку позовної давності, а за безпідставністю матеріально-правової-вимоги.

Суд зазначає, що відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Натомість, оскільки виходячи з фактичних обставин справи та наданих сторонами доказів у межах розгляду даної господарської справи суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог позивача з огляду на їх безпідставність та необґрунтованість, тому до спірних правовідносин не підлягають застосуванню строки позовної давності та відповідно заява відповідача задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 124, 129 Конституції України, ст. ст. 4-2, 4-3, 33, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Повний текст рішення складений та підписаний 24 січня 2017 р.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного господарського суду шляхом подання протягом 10 днів з дня складання та підписання повного тексту рішення апеляційної скарги через Господарський суд міста Києва.

Суддя А.М.Селівон